Справа № 807/2179/16
Суддя: Луцович М.М.
Дата ухвалення: 2017-12-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про закриття провадження у адміністративній справі

07 грудня 2017 рокум. Ужгород№ 807/2179/16

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Луцович М.М.

при секретарі судових засідань - Симканич Ю.В.

сторони в судове засідання не з'явились;

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" до Міського відділу Державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції про скасування постанови №9-25074590 від 15.03.2011 року та постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження №18-33460683 від 11.10.2012 року, третя особа - ОСОБА_2, -

В С Т А Н О В И В :

Товариство з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" звернулося до Закарпатського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Міського відділу Державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції про скасування постанови №9-25074590 від 15.03.2011 року та постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження №18-33460683 від 11.10.2012 року, третя особа - ОСОБА_2.

Представник позивача в судове засідання не з'явився, хоча належним чином повідомлявся судом про дату, час та місце судового розгляду даної адміністративної справи, однак надіслав на адресу суду письмове клопотання про розгляд справи за його відсутності на основі наявних в матеріалах справи доказах та позовні вимоги просив суд задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, хоча належним чином повідомлявся судом про дату, час та місце судового розгляду, про причини своєї неявки суд не повідомляв.

Третя особа ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, хоча належним чином повідомлявся судом про дату, час та місце судового розгляду, про причини своєї неявки суд не повідомляв.

Відповідно до частини 1 статті 41 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи якщо відповідно до положень КАС України розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оскільки сторони в судове засідання не з'явилися, фіксування судового процесу не здійснюється.

Розглянувши подані документи та матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів даної адміністративної справи, 20.04.2005 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (Банк) та ОСОБА_2 (позичальник) укладено договір про надання споживчого кредиту № 39/96/05-Р (а.с. 7-9), а з метою виконання кредитних зобов'язань за ним також укладено іпотечний договір № 36/96/05-Р від 20.04.2005 року з ОСОБА_3, предметом якого виступило належне іпотекодавцю на праві власності нерухоме майно - будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с 10-13).

12.12.2011 року між ПАТ «Укрсиббанк» та ТОВ «Кей-Коллект» укладено договір факторингу № 1 (а.с 14-17) та договір відступлення права вимоги від 12.12.2011 року за договорами іпотеки, зокрема, щодо правовідносин з Позичальником(а.с 18-20).

З матеріалів справи вбачається, що постановами про арешт майна боржника та оголошенням заборони на його відчуження №9-25074590 від 15.03.2011 року та №18-33460683 від 11.10.2012 року виданих Міським відділу Державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції оголошено заборону на відчуження майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Не погодившись з винесеними відповідачем постановами щодо арешту майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей - Колект» звернулось до суду з позовом у даній справі.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що склались між сторонами, суд виходить з наступного.

Згідно із частиною 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

За змістом частини 2 статті 2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до частини 2 статті 4 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Так, пунктами 1 та 7 частини 1 статті 3 КАС України передбачено, що справа адміністративної юрисдикції (далі - адміністративна справа) - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або

інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень; суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Частиною 1 ст.57 Закону України від 21.04.1999 № 606-XIV «Про виконавче провадження», що діяв на момент приймання оскарженого рішення, передбачено, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Відповідно до ч.2 вищенаведеної норми арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Положеннями ст.54 цього Закону передбачено, зокрема, що примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».

Згідно із ст.1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Статтею 3 цього Закону встановлено пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно.

Як передбачено ч.1 та п.1 ч.2 ст.17 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму. Юрисдикція адміністративних судів поширюється, зокрема, на публічно-правові спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Суб'єктом владних повноважень, за визначенням цього Кодексу, є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (п. 7 ч. 1 ст. 3 Кодексу).

Частиною 1 ст.181 Кодексу передбачено, що учасники виконавчого провадження (крім державних виконавців) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Таким чином, в адміністративних судах не підлягають розгляду спори щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби, якщо процесуальним законодавством передбачено інший порядок їх судового оскарження.

Статтями 15, 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, зокрема, у спосіб визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Процесуальні правила звернення до суду та інструменти захисту права особи, порушеного арештом нерухомого майна, визначені, зокрема, статтями 114 та 152 Цивільного процесуального кодексу України.

Суд зазначає, що публічно-правовими є лише спори між особою, на майно якої накладено арешт у виконавчому провадженні, і яка не є боржником у цьому провадженні, та органом державної виконавчої служби - суб'єктом владних повноважень з приводу рішень, дій чи бездіяльності, прийнятих (вчинених) під час проведення опису та арешту майна, що не пов'язані зі спором про право на це майно.

Згідно з ч.1 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Як вбачається із матеріалів справи, даний позов заявлено у зв'язку з твердженнями позивача про наявність у нього пріоритетного права звернення стягнення на заставлене майно перед іншими кредиторами. Тобто, предметом спору є захист переважного права звернення стягнення на майно на основі договору іпотеки. Для правильного вирішення даного спору підлягає встановленню наявність у позивача заявленого права, підстави його набуття. Відтак, вимоги позивача за своєю суттю є приватно - правовими.

Зважаючи на викладене, суд доходить висновку, що даний спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 14.06.2016 року № 826/4858/16.

Європейський суд з прав людини у справі «Zand v. Austria» у рішенні від 12.10.1978 вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у ч.1 ст.6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

За встановлених обставин, з урахуванням положень ст. 2 КАСУ, суд прийшов до висновку, що даний спір не відноситься до компетенції адміністративних судів, визначеної положеннями ст. 17 цього Кодексу.

З огляду на викладене, враховуючи положення п.1 ч.1 ст.157 КАСУ, суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття провадженні у справі за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" до Міського відділу Державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції про скасування постанови №9-25074590 від 15.03.2011 року та постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження №18-33460683 від 11.10.2012 року, третя особа - ОСОБА_2, у зв'язку із тим, що справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до вимог ч.2 чт. 157 КАС України встановлено, що якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз'яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.

На підставі викладеного та керуючись п.1 ч.1 ст. 157, ст. 160,165 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

Провадження в адміністративній справі за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" до Міського відділу Державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції про скасування постанови №9-25074590 від 15.03.2011 року та постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження №18-33460683 від 11.10.2012 року, третя особа - ОСОБА_2 - закрити.

Роз'яснити позивачу, що дана справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства місцевим загальним судом за правилами територіальної підсудності.

Ухвала суду може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Закарпатський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п'яти днів з дня проголошення ухвали. У разі якщо ухвалу було постановлено в письмовому провадженні або згідно з ч. 3 ст. 160 цього Кодексу, або без виклику особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали. Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

СуддяМ.М. Луцович