Справа № 820/3054/17
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2017-12-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

05.12.2017 р. справа №820/3054/17

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Сліденка А.В.,

за участі:

секретаря судового засідання - Стрєлка О.В.,

позивача - подав заяву про слухання у відсутність,

представника відповідача - Бабенко А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_2
до третя особа -Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області , Головне управління Державної казначейської служби України в Харківській області,
провизнання протиправною бездіяльності Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області щодо не здійснення нарахування судді Дзержинського районного суду м. Харкова ОСОБА_2 суддівської винагороди виходячи із розміру мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» за січень 2017 року та 3 місячних суддівських винагород при звільненні у відставку; стягнення з Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області, , на користь ОСОБА_2 суддівської винагороди з урахуванням доплати за вислугу років у розмірі 50 відсотків посадового окладу, за січень 2017 року у розмірі 24000 грн. та трьох місячних суддівських винагород при звільненні у відставку в розмірі 48000 грн., -

встановив:

Позивач, п. ОСОБА_2, у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про 1) про визнання протиправною бездіяльності Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області щодо не здійснення нарахування судді Дзержинського районного суду м. Харкова ОСОБА_2 суддівської винагороди виходячи із розміру мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" за січень 2017 року та 3 місячних суддівських винагород при звільненні у відставку; 2) про стягнення з Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області, , на користь ОСОБА_2 суддівської винагороди з урахуванням доплати за вислугу років у розмірі 50 відсотків посадового окладу, за січень 2017 року у розмірі 24000,00 грн. та трьох місячних суддівських винагород при звільненні у відставку в розмірі 48000,00 грн.

Аргументуючи заявлені вимоги зазначив, що має право на одержання суддівської винагороди і вихідної допомоги при звільненні у відставку, обчислених з розміру мінімальної заробітної плати у 3200,00 грн.

Відповідач, Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Харківській області, з поданим позовом не погодився.

Аргументуючи заперечення проти позову зазначив, що складеним судом і затвердженим розпорядниками бюджетних коштів штатним розписом передбачено виплату суддівської винагороди за січень 2017 р., обчисленої від розміру мінімальної заробітної плати в 1600,00 грн. Стверджував, що оплата праці професійного судді у більшому розмірі є бюджетним правопорушенням.

Третя особа, Головне управління державної казначейської служби України в Харківській області, правом на подачу письмового документу з викладенням власної позиції по суті спору не скористався, уповноваженого представника для участі у судовому засіданні не направила.

Суд, вивчивши доводи позову та заперечень проти позову, повно виконавши процесуальний обов'язок зі збору доказів, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши добуті по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з наступних підстав та мотивів.

За матеріалами справи судом встановлено, що позивач проходив публічну службу на посаді професійного судді Дзержинського районного суду міста Харкова, мав право на одержання доплати за вислугу років у розмірі 50%, за січень 2017 року одержав суддівську винагороду, обчислену з розміру мінімальної заробітної плати як розрахункової величини у 1600,00 грн., при звільненні з посади судді у відставку одержав вихідну допомогу, обчислену з розміру мінімальної заробітної плати як розрахункової величини у 1600,00 грн.

Вирішуючи спір, суд відзначає, що правовідносини з проходження публічної служби на посаді професійного судді унормовані приписами низки актів законодавства, зокрема: положеннями розділу VIII Конституції України, Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя), Законом України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII від 02.06.2016 р., Законом України «Про судоустрій і статус суддів» №2453-VI від 07.07.2010 р.

З положень наведених актів законодавства слідує, що згадані правовідносини складаються між громадянином України як працівником (у статусі публічного службовця) з одного боку та Державою України як роботодавцем з іншого боку.

При цьому, законом прямо передбачено, що від імені Держави Україна у цих правовідносинах діють одразу декілька суб'єктів права, котрі реалізують владні повноваження послідовно один за одним, а саме: у правовідносинах з призначення громадянина на посаду професійного судді Державу Україна представляють Вища кваліфікаційна комісія суддів України, Вища рада правосуддя, Президент України; у правовідносинах з службової дисципліни Державу Україна представляють Вища кваліфікаційна комісія суддів України, Вища рада правосуддя; у правовідносинах з фінансового забезпечення діяльності органів судової влади у контексті оплати праці конкретного професійного судді Державу Україна представляють: апарат суду, територіальний орган Державної судової адміністрації України, Державна судова адміністрація України.

Відповідно до ст. 130 Конституції України Держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя (ч. 1 ст. 130); розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій (ч. 2 ст. 130).

Ураховуючи відсутність у національному законодавстві України, чинному на момент виникнення спірних правовідносин, акту законодавства з повним найменуванням «Про судоустрій», суд вважає за необхідне керуватись положеннями Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII від 02.06.2016 р. і Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №2453-VI від 07.07.2010 р., адже саме ці закони присвячені регламентуванню правовідносин з питань судоустрою Держави Україна.

З поміж двох перелічених законів останнім у часі був прийнятий Закон України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII від 02.06.2016 р., згідно з ст. 135 якого суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами (ч. 1 ст. 135); суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці (ч. 2 ст. 135); базовий розмір посадового окладу судді становить: 1) судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 3) судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року (ч. 3 ст. 135); До базового розміру посадового окладу, визначеного частиною третьою цієї статті, додатково застосовуються такі регіональні коефіцієнти: 1) 1,1 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше сто тисяч осіб; 2) 1,2 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше п'ятсот тисяч осіб; 3) 1,25 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше один мільйон осіб (ч. 4 ст. 135); Суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років - 15 відсотків, більше 5 років - 20 відсотків, більше 10 років - 30 відсотків, більше 15 років - 40 відсотків, більше 20 років - 50 відсотків, більше 25 років - 60 відсотків, більше 30 років - 70 відсотків, більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу (ч. 5 ст. 135).

Разом з тим, положеннями розділу ХІІ Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII від 02.06.2016 р. були запроваджені дещо інші правила оплати праці професійного судді.

Так, у силу п. 22 розділу ХІІ Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII від 02.06.2016р. право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом (абз. 1 п. 22); судді, які на день набрання чинності цим Законом пройшли кваліфікаційне оцінювання та підтвердили свою здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді, до 1 січня 2017 року отримують суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (абз. 2 п. 22).

Пунктом 23 розділу ХІІ Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII від 02.06.2016 р. передбачено, що до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., №№41 - 45, ст. 529; 2015 р., №№18-20, ст. 132 із наступними змінами).

Статтею 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" №2453-VI від 07.07.2010р. визначено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом, Законом України "Про Конституційний Суд України" та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами (ч. 1 ст. 133); Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці (ч. 2 ст. 133); посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат (ч. 3 ст. 133).

Відповідно до п. 24 розділу ХІІ Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII від 02.06.2016 р. розмір посадового окладу судді, крім зазначеного у пункті 23 цього розділу, становить: 1) з 1 січня 2017 року: а) для судді місцевого суду - 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; б) для судді апеляційного суду та вищого спеціалізованого суду - 25 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; в) для судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 2) з 1 січня 2018 року: а) для судді місцевого суду - 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; б) для судді апеляційного суду та вищого спеціалізованого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 3) з 1 січня 2019 року: а) для судді місцевого суду - 25 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; б) для судді апеляційного суду та вищого спеціалізованого суду - 40 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 4) з 1 січня 2020 року: а) для судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; б) для судді апеляційного суду та вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Аналізуючи наведені положення актів законодавства України з питань оплати праці професійного судді (чинних з 30.09.2016 р. по теперішній час), суд доходить до висновку про те, що законодавець у цілях оплати праці розподілив професійних суддів на дві категорії як за критерієм підтвердження відповідності займаній посаді (здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді) у процедурі кваліфікаційного оцінювання, так і за критерієм призначення на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності Законом України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII від 02.06.2016 р.

До однієї категорії відносяться професійні судді, які або були призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності Законом України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII від 02.06.2016 р., або були призначені раніше, але підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) у процедурі кваліфікаційного оцінювання.

До другої категорії відносяться професійні судді які були призначені на посаду до набрання чинності Законом України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII від 02.06.2016 р., і у силу незалежних від їх волі причин поки що не брали участі ані у процедурі кваліфікаційного оцінювання у цілях підтвердження відповідності займаній посаді (здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді) або у цілях призначення на посаду судді за результатами конкурсу.

Загальним правилом для обох цих категорій професійних суддів є те, що суддівська винагорода має визначатись лише спеціальним законом - законом з питань судоустрою.

Таким законом для суддів, призначених (обраних) на посаду до набрання чинності Законом України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII, і від незалежних від їх волі причин поки що не брали участі ані у процедурі кваліфікаційного оцінювання у цілях підтвердження відповідності займаній посаді (здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді) або у цілях призначення на посаду судді за результатами конкурсу є положення ст. 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" №2453-VI від 07.07.2010 р.

Для суддів, призначених на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності Законом України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII, або призначених (обраних) до указаного моменту, але успішно подолавши процедуру кваліфікаційного оцінювання, таким законом є положення ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII від 02.06.2016 р.

За правилами ст. 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" №2453-VI від 07.07.2010 р. до складу суддівської винагороди входить посадовий оклад у розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

Натомість ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII від 02.06.2016 р. (з урахуванням п. 22 та п. 24 розділу ХІІ цього ж закону) визначено, що до суддівської винагороди входить посадовий оклад, котрий дорівнює 15 прожитковим мінімумам для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Положення ст. 130 Конституції України однозначно та беззаперечно унеможливлюють застосування судом при вирішенні спору з приводу оплати праці професійного судді норм будь-якого акту законодавства, окрім закону з питань судоустрою.

При цьому, як положення ст. 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" №2453-VI від 07.07.2010 р., так і положення ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII, на думку суду, не можуть бути кваліфіковані як бланкетні норми права, котрі містять незмінну та динамічну складові, позаяк за загальним правилом бланкетною нормою права є така, положення якої обов'язково включають словосполучення «у порядку» і відсилають до іншого акту законодавства, за приписами якого має застосовуватись певне правило поведінки.

Між тим, зміст ст. 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" №2453-VI від 07.07.2010 р., а також зміст ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII від 02.06.2016 р. прямо виключає таку можливість, зазначаючи, що норми цих законів відносно правовідносин з оплати праці судді за предметом правового регулювання є спеціальною нормою права.

З цих міркувань до правовідносин з оплати праці професійного судді за жодних обставин не можуть бути застосовані положення п. 3 розділу ІІ Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 року №1774-VIII, де зазначено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат (абз. 1 п. 3 розділу ІІ); До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 гривень (абз. 2 п. 3 розділу ІІ).

Положення п.3 розділу ІІ Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 року №1774-VIII також не можуть бути поширені на спірні правовідносини і з тієї причини, що присвячені не визначенню розміру мінімальної заробітної плати, а встановленню випадків, коли такий розмір не застосовується.

Окрім того, суд вважає, що ст..133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" №2453-VI від 07.07.2010 р. та ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII від 02.06.2016 р. містять суттєво різні алгоритми обчислення розміру складових суддівської винагороди.

Так, зокрема, Законом України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII від 02.06.2016 р. запроваджено правило базового розміру посадового окладу окремо для судді місцевого суду, окремо для судді апеляційного суду, окремо для судді Верховного Суду замість правила пропорційного збільшення розміру посадового окладу судді апеляційного суду, судді вищого спеціалізованого суду, судді Верховного Суду України на базі посадового окладу судді місцевого суду (Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., №№41 - 45, ст. 529; 2015 р., №№18-20, ст. 132 із наступними змінами)).

Більше того, нормами Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII від 02.06.2016 р. запроваджено правило застосування регіонального коефіцієнту, котре взагалі відсутнє у приписах Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., №№41 - 45, ст. 529; 2015 р., №№18-20, ст. 132 із наступними змінами), але за значенням арифметичної величини є близьким до показника коефіцієнту збільшення посадових окладів суддів згідно з Законом України "Про судоустрій і статус суддів" (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., №№41 - 45, ст. 529; 2015 р., №№18-20, ст. 132 із наступними змінами).

Таким чином, проведеним судовим розглядом знайшов своє підтвердження факт існування суб'єктивного права позивача як професійного судді на одержання суддівської винагороди за січень 2017р. відповідно до ст. 130 Конституції України, ст. 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" №2453-VI від 07.07.2010р., п. 23 розділу ХІІ Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII від 02.06.2016 р. із розрахунку посадового окладу у розмірі 10 мінімальних заробітних плат без ототожнення величини мінімальної заробітної плати з будь-якими іншими розрахунковими показниками, у тому числі і з показником у 1600,00 грн. чи показником прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Додатково до викладеного, на виконання приписів ст. 11 КАС України з метою з'ясування питання дотичності (співвідношення) суб'єктивного права позивача як професійного судді на оплату праці у спірних правовідносинах з правами інших суддів цього ж суду, суд на підставі витребуваних від ТУ ДСА в області документів самостійно провів розрахунок розміру суддівської винагороди позивача за алгоритмом згідно з ст. 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" №2453-VI від 07.07.2010 р. та за алгоритмом, згідно з ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII від 02.06.2016р. як для судді, котрий підтвердив здатність відправляти правосуддя у місцевому загальному суді.

Результат проведеного судом розрахунку за ст. 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" №2453-VI від 07.07.2010 р. склав: 32000,00 грн. (посадовий оклад у розмірі 10 мінімальних заробітних плат станом на 01.01.2017 р.) + 16000,00грн. (надбавка за вислугу років у 50% від посадового окладу) = 48000,00 грн.

У той же час, результат проведеного судом розрахунку за ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII від 02.06.2016 р. склав: 30000,00грн. (посадовий оклад у розмірі 15 прожиткових мінімумів для працездатної особи станом на 01.01.2017 р. * на коефіцієнт 1,25) + 15000,00 грн. (надбавка за вислугу років у 50% від посадового окладу) = 45000,00 грн.

Незначне арифметичне відхилення одержаних результатів, на думку суду, свідчить як про застосування законодавцем засад розумності у визначенні розміру оплати однакової праці в однакових умовах та однаковими робітниками, так і про відсутність ознак дискримінації.

Обираючи спосіб захисту порушеного права позивача на одержання суддівської винагороди, суд виходить з наступних міркувань.

Правовідносини з фінансування видатків на оплату праці професійного судді унормовані приписами ст. 130 Конституції України, ст.ст. 148, 149 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII від 02.06.2016 р., Закону України «Про оплату праці», Бюджетного кодексу України, Порядку складання, розгляду, затвердження та основні вимоги до виконання кошторисів бюджетних установ (затверджено постановою КМУ від 28.02.2002 р. №228; далі за текстом - Порядок №228).

Нормами перелічених актів законодавства запроваджено такий механізм реалізації управлінських функцій суб'єктами права, котрі уособлюють Державу у правовідносинах з оплати праці професійного судді, котрий одночасно і виключає конкретного суддю з процесу прогнозування, планування, погодження, асигнування видатків на оплату праці судді (адже учасниками цього процесу є суд, ТУ ДСА в регіоні, ДСА України, Міністерство фінансів України, Кабінет Міністрів України, Верховна рада України), і обмежує суму коштів, що виділяються розпоряднику бюджетних коштів з цільовим призначенням - оплата праці.

Так, ч. 4 ст. 148 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII від 02.06.2016 р. визначено, що функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління Державної судової адміністрації України.

У силу приписів ч. 1 ст. 149 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII від 02.06.2016р. суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.

За визначенням п. 30 ст. 2 Бюджетного кодексу України кошторис - основний плановий фінансовий документ бюджетної установи, яким на бюджетний період встановлюються повноваження щодо отримання надходжень і розподіл бюджетних асигнувань на взяття бюджетних зобов'язань та здійснення платежів для виконання бюджетною установою своїх функцій та досягнення результатів, визначених відповідно до бюджетних призначень.

Відповідно до п. 3 Порядку складання, розгляду, затвердження та основні вимоги до виконання кошторисів бюджетних установ (затверджено постановою КМУ від 28.02.2002 р. №228; далі за текстом - Порядок №228) установа незалежно від того, чи веде вона бухгалтерський облік самостійно, чи обслуговується централізованою бухгалтерією, для забезпечення своєї діяльності складає індивідуальні кошториси, плани асигнувань загального фонду бюджету, плани надання кредитів із загального фонду бюджету, плани спеціального фонду, зведення показників спеціального фонду кошторису за кожною виконуваною нею бюджетною програмою (функцією), а вищі навчальні заклади та наукові установи, заклади охорони здоров'я також індивідуальні плани використання бюджетних коштів та індивідуальні помісячні плани використання бюджетних коштів.

Пунктом 5 Порядку №228 передбачено, що установам можуть виділятися бюджетні кошти тільки за наявності затверджених кошторисів, планів асигнувань загального фонду бюджету, планів надання кредитів із загального фонду бюджету, планів спеціального фонду, а вищим навчальним закладам та науковим установам, закладам охорони здоров'я також за наявності затверджених планів використання бюджетних коштів і помісячних планів використання бюджетних коштів.

Згідно з п. 12 Порядку №228 головні розпорядники розглядають показники проектів кошторисів розпорядників нижчого рівня щодо законності та правильності розрахунків, доцільності запланованих видатків бюджету та надання кредитів з бюджету, правильності їх розподілу відповідно до економічної класифікації видатків бюджету або класифікації кредитування бюджету, повноти надходження доходів або повернення кредитів, додержання діючих ставок (посадових окладів), норм, цін, лімітів, а також інших показників відповідно до законодавства та складають проекти зведених кошторисів.

За правилами п. 32 Порядку №228 кошториси, плани асигнувань загального фонду бюджету, плани надання кредитів із загального фонду бюджету, плани спеціального фонду, плани використання бюджетних коштів (крім планів використання бюджетних коштів одержувачів), помісячні плани використання бюджетних коштів і штатні розписи затверджуються керівником відповідної вищестоящої установи, за винятком кошторисів, зазначених у пункті 33 цього Порядку (якщо законодавством не встановлено інший порядок затвердження).

Аналізуючи положення наведених норм матеріального права, суд дійшов висновку про те, що органи Державного казначейства України згідно з ч. 1 ст. 43 Бюджетного кодексу України безпосередньо задіяні у процедурі фінансування видатків органів судової влади, адже законодавець запровадив в Україні казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Продовжуючи дослідження питання належного способу захисту порушеного права, суд бере до уваги, що за загальним сталим у правозастосуванні правилом способом захисту суб'єктивного права робітника на одержання належної суми грошової винагороди за виконану роботу є вимога про стягнення коштів.

Проте, існування такого способу захисту порушеного права в адміністративному судочинстві приписами ст. 105 КАС України не передбачено, а лише згадується в п. 4 ч. 1 ст. 162 цього кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 51 Бюджетного кодексу України керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.

Для органів судової влади законодавцем не запроваджено жодного виключення з цього правила.

Відтак, з огляду на положення наведеної норми кодексу застосування такого способу захисту порушеного права як стягнення коштів у правовідносинах з оплати праці публічного службовця матиме своїм невідворотним юридичним наслідком порушення трудових прав інших робітників бюджетної установи для оплату праці, позаяк обмеженість фінансування бюджетної установи за цільовим призначенням - оплата праці, притаманність безготівковим коштам як речі матеріального світу виключно родових ознак, відсутність у бюджетної установи власного майна спричинить у разі виконання рішення суду про стягнення недоплачених коштів на користь одного працівника недостатність коштів для виплати винагороди за виконану роботу іншим працівникам.

Згідно з ч.ч. 1 і 2 ст. Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Таким чином, і застосування такого способу захисту порушеного права як зобов'язання вчинити дії з нарахування заробітної плати вбачається за неможливе, адже матиме своїм невідворотнім юридичним наслідком взяття бюджетною установою зобов'язань за відсутності відповідного бюджетного призначення.

Ураховуючи складність і поетапність процесу планування та фінансування видатків бюджетної установи, суд доходить висновку, що єдиним можливим варіантом захисту порушеного суб'єктивного права судді на одержання належної суми винагороди за виконану роботу з відправлення правосуддя є визнання за таким суддею права на одержання з 01.01.2017 року суддівської винагороди відповідно до ст. 130 Конституції України, ст. 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" №2453-VI від 07.07.2010 р., п. 23 розділу ХІІ Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII від 02.06.2016 р. із розрахунку посадового окладу у розмірі 10 мінімальних заробітних плат без ототожнення величини мінімальної заробітної плати (3200,00 грн.) з будь-якими іншими розрахунковими показниками, у тому числі і з показником у 1600,00 грн. чи показником прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Суд вважає, що з огляду на положення ст. 8 Конституції України існування судового акту, яким визнано право особи, є достатнім засобом для ефективного захисту цього права.

Конкретизація дій зобов'язаних осіб у межах цієї справи видається наразі неможливою, позаяк в залежності від стану фінансових ресурсів Держави на дату набуття рішенням суду законної сили може полягати як у негайному перерахуванні відповідних коштів у власність судді, так і в обліку заборгованості з виплати належного розміру суддівської винагороди до моменту появи необхідних коштів.

Такий правовий підхід не виключає можливості застосування судом до спірних правовідносин приписів ч. 9 ст. 267 КАС України у разі допущення зобов'язаною особою протиправної бездіяльності.

При вирішенні даного спору з огляду на положення ч. 2 ст. 161, абз. 2 ч. 1 ст. 244-2 окружний адміністративний суд вважає за можливе відійти від позиції Верховного Суду України, котра викладена у постанові від 20.04.2016 р. по справі за позовом ОСОБА_3 до апеляційного суду Вінницької області, Державної судової адміністрації України, Міністерства фінансів України, Головного управління Державної казначейської служби України при Міністерстві фінансів України про стягнення заборгованості по заробітній платі, де вказано, що «Таким чином, незважаючи на те, що розмір заробітної плати судді встановлений спеціальним законом - статтею 44 Закону № 2862-XII, а не статтею 8 Закону № 108/95-ВР, виплата заробітної плати судді підпорядкована нормам Закону № 108/95-ВР, зокрема статті 13, відповідно до якої оплата праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законодавчих та інших нормативних актів України. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, затверджується одночасно з бюджетом.»,

Мотивом, котрий дає суду підстави для застосування іншого правового підходу, є приписи ст. 130 Конституції України, відповідно до якої розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Отже, всі без виключення розпорядники бюджетних коштів, котрі задіяні у процедурі планування та фінансування видатків на оплату праці професійного судді, повинні забезпечити, насамперед (тобто первинно), встановлення (слід розуміти - нарахування шляхом відображення у кошторисі та штатному розкладі тощо) винагороди у належному розмірі, (а у разі встановлення винагороди в меншому розмірі - виправити у межах власних управлінських повноважень помилки, допущені бюджетними розпорядниками нижчого рівня), а вже потім - забезпечити виплату правильно розрахованого розміру винагороди за виконану професійним суддею роботу.

Іншим мотивом є рішення Конституційного Суду України від 22.05.2008 р. №10-рп/2008 по справі №1-28/2008, де вказано, що «Матеріальне та соціально-побутове забезпечення, в тому числі і заробітна плата суддів, є елементами статусу судді (статті 42 - 45 Закону України "Про статус суддів"). Збереження існуючого статусу судді, недопущення його скасування або звуження його змісту та обсягу є однією з основоположних гарантій незалежності судді.».

Спір про розмір вихідної допомоги при звільненні позивача у відставку є похідним від спору про розміру належної позивачу як професійному судді суддівської винагороди за січень 2017 року.

Беручи до уваги попередній висновок суду про необхідність обчислення суддівської винагороди за січень 2017 року виходячи з розміру мінімальної заробітної плати у 3200,00 грн, суд вважає, що розмір вихідної допомоги при звільненні судді у відставку відповідно до ст. 143 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII від 02.06.2016 р. має дорівнювати трьом правильно обчисленим суддівським винагородам.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Проведеним судовим розглядом встановлено факт порушення права позивача на одержання належного розміру суддівської винагороди, а також на одержання належного розміру вихідної допомоги при звільненні у відставку. Відтак, позов належить задовольнити у цій частині у спосіб визнання цього права.

У решті вимог позов підлягає відхиленню.

Розподіл судових витрат належить провести за правилами ст.94 КАС України та Закону України «Про судовий збір».

Керуючись ст.ст.6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.7-11, ст.ст.158-163, 167, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства, суд, -

постановив:

Адміністративний позов - задовольнити частково.

Визнати право ОСОБА_2 (місцезнаходження - АДРЕСА_1) на одержання суддівської винагороди як судді Дзержинського районного суду міста Харкова за січень 2017 року відповідно до ст..130 Конституції України, ст. 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 р. №2453-VI, п. 23 розділу ХІІ Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII від 02.06.2016 р. із розрахунку посадового окладу у розмірі 10 мінімальних заробітних плат без ототожнення величини мінімальної заробітної плати (3200,00 грн.) з будь-якими іншими розрахунковими показниками, у тому числі і з показником у 1600,00 грн. чи показником прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Визнати право ОСОБА_2 (місцезнаходження - 61024, АДРЕСА_1) на одержання вихідної допомоги при звільненні у відставку з посади судді Дзержинського районного суду міста Харкова у розмірі відповідно до ст. 130 Конституції України, ст. 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 р. №2453-VI, п. 23 розділу ХІІ Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII від 02.06.2016 р. із розрахунку посадового окладу у розмірі 10 мінімальних заробітних плат без ототожнення величини мінімальної заробітної плати (3200,00 грн.) з будь-якими іншими розрахунковими показниками, у тому числі і з показником у 1600,00 грн. чи показником прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

В решті вимог - позов залишити без задоволення.

Роз'яснити, що постанова набирає законної сили згідно з ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме: після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова чи ухвала суду не набрала законної сили.

Роз'яснити, що постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду згідно з ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме: шляхом подачі через Харківський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня проголошення постанови (у разі застосування судом ч. 3 ст. 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні - з дня отримання копії постанови, у разі повідомлення суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених ч. 4 ст. 167 цього Кодексу, про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду) апеляційної скарги з одночасним надсиланням копії апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції.

Постанова у повному обсязі виготовлена 7 грудня 2017 року.

Суддя Сліденко А.В.