Справа № 826/1916/17
Суддя: Епель О.В.
Дата ухвалення: 2017-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий у 1-й інстанції: Мазур А.С. Суддя-доповідач: Епель О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2017 року Справа № 826/1916/17

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Епель О.В.,

суддів: Карпушової О.В., Кобаля М.І.,

за участю секретаря Лісник Т.В.,

позивача ОСОБА_2,

представника відповідача Глущенко О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засідання в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у м. Києві на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 25 липня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного управління Національної поліції у м. Києві про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції у м. Києві (далі - відповідач) про:

- визнання протиправним та скасування наказу ГУ НП в м. Києві від 13.01.2017 р. № 10 в частині щодо накладення на позивача дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення із займаної посади;

- поновлення позивача на посаді старшого оперуповноваженого відділу боротьби зі злочинами у сфері моралі управління боротьби зі злочинами, пов'язаними з торгівлею людьми ГУ НП в м. Києві.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 25 липня 2017 року адміністративний позов було задоволено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі, так як, на думку апелянта, оскаржувана постанова суду прийнята з порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду - без змін з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, з 15.12.2005 р. позивач проходив службу в органах внутрішніх справ.

З 17.05.2016 р. позивач займав посаду оперуповноваженого відділу боротьби зі злочинами у сфері моралі управління боротьби зі злочинами, пов'язаними з торгівлею людьми ГУ НП у м. Києві.

30.12.2016 р. наказом ГУ НП у м. Києві № 1178 призначено службове розслідування за фактом неналежного виконання службових обов'язків працівниками управління боротьби зі злочинами, пов'язаними з торгівлею людьми, зокрема Позивачем.

12.01.2017 р. за результатами службового розслідування ГУ НП у м. Києві складено висновок, яким, зокрема встановлено, що в провадженні оперативних працівників та старшого оперуповноваженого вказаного вище відділу та позивача перебувають 15 ОРС минулих років, робота по яким не проводиться, матеріали, що вказують на рух кримінального провадження та стан розслідування або розгляду справи в суді відсутні, а також, що позивач за 12 місяців 2016 року розкрив 9 кримінальних правопорушень, не заводив нові оперативні контакти, не отримував протягом року оперативну інформацію, не проводить роботи по провадженню ОРС минулих років.

13.01.2017 р. ГУ НП у м. Києві на підставі висновків службового розслідування прийнято наказ № 10 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності окремих працівників управління боротьби зі злочинами, пов'язаними з торгівлею людьми», яким, зокрема позивача, звільнено із займаної посади за вчинення дисциплінарного проступку у вигляду неналежного здійснення оперативно-службової діяльності у сфері суспільної моралі.

10.02.2017 р. ГУ НП у м. Києві на підставі зазначеного наказу від 13.01.2017 р. № 10 прийнято наказ № 121 о/с (датою наказу зазначено 10.02.2016 р.) щодо призначення позивача на посаду оперуповноваженого сектору розшуку злочинців і зниклих громадян відділу кримінальної поліції Шевченківського районного управління поліції.

Позивач, вважаючи протиправним наказ від 13.01.2017 р. № 10 в частині щодо звільнення його із займаної посади, звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Судова колегія встановила, що задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не доведено наявності достатніх та необхідних правових підстав для звільнення позивача із займаної посади.

Дослідивши обставини справи, колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України), Законами України «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ» від 22.02.2006 р. № 3460-IV (далі - Закон № 3460-IV), «Про Національну поліцію України» від 02.07.2015 р. № 580-VIII (далі - Закон № 580-VIII), Інструкцією про порядок проведення службових розслідувань в органах внутрішніх справ України, затвердженою наказом МВС України від 12.03.2013 р. № 230, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Інструкція № 230).

Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частинами 1, 2, 6 статті 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно з п. 3 ч. 1, ч. 9 ст. 65 Закону № 580-VIII переміщення поліцейського здійснюється на посади, нижчі, ніж та, на якій він перебував, зокрема через службову невідповідність - на підставі висновку атестації з урахуванням професійних і особистих якостей; як виконання накладеного дисциплінарного стягнення - звільнення з посади відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України.

При цьому, частиною 2 статті 19 Закону № 580-VIII визначено, що підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом.

У п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580-VIII передбачено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

На теперішній час для визначення сутностіь службової дисципліни, обов'язків поліцейських стосовно її дотримання, види дисциплінарних стягнень, порядок їх накладення застосуванню підлягає Закон України «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ» від 22.02.2006 р. № 3460-IV.

Водночас, у ст. 1 зазначеного Закону № 3460-IV визначено, що службова дисципліна - дотримання особами рядового і начальницького складу Конституції і законів України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів та інших нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, підпорядкованих йому органів і підрозділів та Присяги працівника органів внутрішніх справ України.

Статтею 2 Закону № 3460-IV передбачено, що дисциплінарний проступок - це невиконання чи неналежне виконання особою рядового або начальницького складу службової дисципліни.

У ст. 5 Закону № 3460-IV закріплено, що за вчинення дисциплінарних проступків особи рядового і начальницького складу несуть дисциплінарну відповідальність згідно з цим Статутом. Особи рядового і начальницького складу, яких в установленому законодавством порядку притягнуто до адміністративної, кримінальної або матеріальної відповідальності, водночас можуть нести і дисциплінарну відповідальність згідно з цим Статутом.

Статтею 7 Закону № 3460-IV передбачено, що службова дисципліна базується на високій свідомості та зобов'язує кожну особу рядового і начальницького складу: дотримуватися законодавства, неухильно виконувати вимоги Присяги працівника органів внутрішніх справ України, статутів і наказів начальників; захищати і охороняти від протиправних посягань життя, здоров'я, права та свободи громадян, власність, довкілля, інтереси суспільства і держави; поважати людську гідність, виявляти турботу про громадян і бути готовим у будь-який час надати їм допомогу; дотримуватися норм професійної та службової етики; берегти державну таємницю; у службовій діяльності бути чесною, об'єктивною і незалежною від будь-якого впливу громадян, їх об'єднань та інших юридичних осіб; стійко переносити всі труднощі та обмеження, пов'язані зі службою; постійно підвищувати свій професійний та культурний рівень; сприяти начальникам у зміцненні службової дисципліни, забезпеченні законності та статутного порядку; виявляти повагу до колег по службі та інших громадян, бути ввічливим, дотримуватися правил внутрішнього розпорядку, носіння встановленої форми одягу, вітання та етикету; з гідністю і честю поводитися в позаслужбовий час, бути прикладом у дотриманні громадського порядку, припиняти протиправні дії осіб, які їх учиняють; берегти та підтримувати в належному стані передані їй в користування вогнепальну зброю, спеціальні засоби, майно і техніку.

У разі виявлення порушень законодавства, зловживань чи інших правопорушень у службовій діяльності особа рядового або начальницького складу повинна вжити заходів щодо припинення цих порушень та доповісти про це безпосередньому або старшому прямому начальникові.

Згідно зі ст.ст. 12, 14 Закону № 3460-IV на осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ за порушення службової дисципліни можуть накладатися такі види дисциплінарних стягнень: усне зауваження; зауваження; догана; сувора догана; попередження про неповну посадову відповідність; звільнення з посади; пониження в спеціальному званні на один ступінь; звільнення з органів внутрішніх справ.

З метою з'ясування всіх обставин дисциплінарного проступку, вчиненого особою рядового або начальницького складу, начальник призначає службове розслідування.

При визначенні виду дисциплінарного стягнення мають враховуватися тяжкість проступку, обставини, за яких його скоєно, заподіяна шкода, попередня поведінка особи та визнання нею своєї вини, її ставлення до виконання службових обов'язків, рівень кваліфікації тощо.

Перед накладенням дисциплінарного стягнення начальник або особа, яка проводить службове розслідування, повинні зажадати від порушника надання письмового пояснення. Небажання порушника надавати пояснення не перешкоджає накладенню дисциплінарного стягнення.

Порядок проведення службового розслідування встановлюється міністром внутрішніх справ України.

У свою чергу, підпунктом 6.2.1 пункту 6 Інструкції № 230 передбачено, що виконавець (голова, члени комісії) з метою забезпечення повного, всебічного і об'єктивного дослідження обставин подій, що стали підставою для призначення службового розслідування, має право, зокрема викликати осіб РНС, стосовно яких проводиться службове розслідування, а також інших працівників ОВС, інших осіб (за їх згодою), які обізнані або мають відношення до обставин, що стали підставою для призначення службового розслідування, й одержувати від них письмове пояснення, форма якого наведена в додатку до цієї Інструкції, або усні пояснення, а також документи, які стосуються службового розслідування;

Згідно з пп. 6.2.1 п. 6 Інструкції № 230 обов'язки виконавця (голови, членів комісії) є, зокрема дотримуватися вимог законодавства при проведенні службового розслідування, уживати необхідних заходів щодо недопущення порушення прав та законних інтересів учасників службового розслідування; після затвердження висновку службового розслідування за письмово оформленим бажанням особи РНС, стосовно якої проводилося службове розслідування, знайомити її із затвердженим висновком службового розслідування, а також з окремими матеріалами, зібраними в процесі його проведення в частині, яка її стосується, з дотриманням вимог законодавства; у разі відмови опитуваної особи надати пояснення в обов'язковому порядку документально засвідчити таку відмову складанням акта.

Факт відмови від надання пояснень відображається у висновку, що складається за результатами проведеного службового розслідування.

Відповідно до пп. 6.3 п. 6 Інструкції № 230 особа РНС, стосовно якої проводиться службове розслідування, зокрема має право брати участь у службовому розслідуванні, у тому числі давати усні чи письмові пояснення, робити заяви, в установленому порядку подавати документи, які мають значення для проведення службового розслідування; висловлювати письмові зауваження щодо об'єктивності та повноти проведення службового розслідування, дій або бездіяльності службової особи (осіб), яка (і) його проводить (ять); за письмовим рапортом ознайомлюватися з висновком службового розслідування, а також з матеріалами, зібраними в процесі його проведення, у частині, яка її стосується, крім випадків, визначених законодавством України.

Забороняється затверджувати висновок службового розслідування без отримання від особи РНС письмового пояснення або за відсутності акта про її відмову в наданні письмового пояснення. Небажання особи РНС, відносно якої проводиться службове розслідування, надавати пояснення не перешкоджає затвердженню висновку службового розслідування та накладенню дисциплінарного стягнення.

У ч. 1 ст. 235 КЗпП України визначено, що в разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Системний аналіз викладених правових норм дозволяє стверджувати, що правовою підставою для звільнення особи за порушення дисципліни є наявність в її діях (бездіяльності) складу дисциплінарного проступку, тобто невиконання чи неналежне виконання вимог Конституції і законів України та підзаконних нормативно-правових актів і Присяги.

При цьому, слід враховувати, що застосуванню заходу дисциплінарного випливу повинно передувати службове розслідування, проведене у чіткій послідовності з вимогами законодавства та з дотриманням процесуальних прав особи, щодо якої воно здійснювалося.

Виходячи з цього, апеляційний суд встановив, що у висновку службового розслідування від 12.01.2017 р., який став підставою для звільнення позивача із вказаної посади, зазначено, що у 2016 році в провадженні оперативних працівників та старшого оперуповноваженого відділу та позивача перебувають 15 ОРС минулих років, робота по яким не проводиться, матеріали, що вказують на рух кримінального провадження та стан розслідування або розгляду справи в суді відсутні, а також, що позивач за 12 місяців 2016 року розкрив 9 кримінальних правопорушень, не заводив нові оперативні контакти, не отримував протягом року оперативну інформацію, не проводить роботи по провадженню ОРС минулих років.

Тож, як вбачається з матеріалів службового розслідування та зазначено представником апелянта в судовому засіданні, підставою для звільнення позивача стала низька якість роботи.

Однак, така кваліфікація не відповідає визначенню дисциплінарного проступку, регламентованому статтею 2 Закону № 3460-IV, відповідно до якої єдиною правовою підставою для притягнення особи до дисциплінарної відповідальності за вчинення дисциплінарного проступку є порушення службової дисципліни, а не якісні показники роботи.

Отже, у даному випадку відповідачем не доведено наявності у діях чи бездіяльності позивача складу дисциплінарного проступку, а тому накладення на нього дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення є безпідставним.

У контексті викладеного судова колегія також звертає увагу й на те, що при застосуванні вказаного виду стягнення, відповідачем всупереч ст. 14 Закону № 3460-IV та п. 6 Інструкції № 230 не встановлено наявності вини позивача у скоєнні порушення, мети та мотивів порушення, обставин, які впливають на ступінь і характер його відповідальності як ті, що її пом'якшують чи обтяжують, причин та умов, що сприяли скоєнню порушення, характер і розмір нанесених збитків.

Більш того, у висновку службового розслідування аналізуються показники роботи позивача за 12 місяців 2016 року /Т.1 а.с.58/, без урахування того, що на посаду оперуповноваженого відділу боротьби зі злочинами у сфері моралі управління боротьби зі злочинами, пов'язаними з торгівлею людьми ГУ НП у м. Києві позивач займав лише з 17.05.2016 р., тобто набагато коротший термін.

Судова колегія також звертає увагу й на те, що з матеріалів справи, зокрема з довідки про результати роботи оперуповноваженого відділу боротьби зі злочинами у сфері моралі управління боротьби зі злочинами, пов'язаними з торгівлею людьми, ОСОБА_2, вбачається, що ним виявлено/внесено до ЄРДР 23 кримінальні провадження, зокрема 1 - за ст. 301 КК України, 14 - за ст. 302 КК України, 2 - за ст. 303 КК України, 1 - за ст. 187 КК України, 1 - за ст. 309 КК України, 1 - за ст. 190 КК України; повідомлено про підозру 10-ма особам, зокрема за ст.ст. 187, 190, 301, 302, 303 КК України; направлено до суду 9 матеріалів за вказаними статтями; затримано в порядку ст. 208 КПК України 1 особу; ОРС: перебуває на зв'язку - 3, залучено - 3, виключено - 3; проведено НС(Р)Д: №2 - 9, ВС - 2; надано завдань до УОС - 1; поставлено на облік «Антарес» - 11; кількість АІС ОП (оперативного призначення) - 15; кількість матеріалів на виконанні «К» - 9; кількість ініціативних рапортів - 7; кількість складених адміністративних протоколів - 20; прийнято участі в реалізації - 5, кількість ініціативних рапортів - 4; а також зазначено три конкретних досудових провадження, за якими проводяться супроводження /Т.1 а.с.22-23/.

Отже, показники роботи позивача за 2016 рік, зазначені у висновку службового розслідування від 12.01.2017 р., є не повними та не об'єктивними, оскільки не відповідають реальним показникам його роботи за такий період та є значно нижчими.

При цьому, колегія суддів також звертає увагу й на те, що позивач займав посаду оперуповноваженого відділу боротьби зі злочинами у сфері моралі управління боротьби зі злочинами, пов'язаними з торгівлею людьми, не впродовж усього 2016 року, а лише з 17.05.2016 р., що, безумовно, впливає на показники його роботи та, окрім іншого, також мало бути враховано відповідачем при складанні висновку щодо низьких показників роботи позивача.

Таким чином, відповідачем при проведенні службового розслідування не вжито достатніх та необхідних заходів щодо встановлення обставин, які є необхідними для притягнення особи для дисциплінарної відповідальності, не дотримано передбачених законом прав та інтересів позивача як особи, щодо якої воно проводилося, а висновок, складений за його результатами, не відповідає вимогам щодо повноти та об'єктивності і взагалі не підтверджує факту вчинення позивачем саме дисциплінарного проступку, за який його притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення.

При цьому, апеляційний суд враховує правову позицію, висловлену в рішенні Європейського Суду з прав людини від 20.10.2011 р. у справі «Рисовський проти України», в якому Суд зазначив, що принцип «належного урядування», зокрема передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб. При цьому, на них покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість уникати виконання своїх обов'язків.

Разом з тим, відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 р. № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що наказ ГУ НП України в м. Києві від 13.01.2017 р. № 10 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності окремих працівників управління боротьби зі злочинами, пов'язаними з торгівлею людьми» в частині щодо накладення на позивача дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення із займаної посади є протиправним та підлягає скасуванню, а позивач - поновленню на посаді, з якої його було звільнено.

При цьому, доводи апелянта про те, що всі дії посадових осіб ГУ НП у м. Києві при проведенні службового розслідування та прийнятті оскаржуваного позивачем наказу були вчинені у відповідності до законодавства, та посилання апелянта на вчинення позивачем дисциплінарного проступку через низькі показники роботи колегія суддів вважає необґрунтованими, з огляду на вищевикладене.

Таким чином, проаналізувавши ці та всі інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і апелянт, який є суб'єктом владних повноважень, всупереч вимогам ч. 2 ст. 71 КАС України, не довів перед судом правомірності притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення із займаної посади.

Разом з тим, апеляційний суд перевіряючи оскаржуване судове рішення у межах апеляційної скарги, відповідно до ч. 1 ст. 195 КАС України, звертає увагу на те, що відповідно до ч. 3 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Встановивши викладене, колегія суддів вважає за необхідне вийти за межі доводів апеляційної скарги, відповідно до ч. 1 ст. 195 КАС України та визначаючи розмір середнього заробітку, який підлягає стягненню на користь позивача за час вимушеного прогулу, колегія суддів зазначає наступне.

Так, відповідно до п. 2, 8 Постанови КМУ від 08.02.1995 р. № 100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

При цьому, слід враховувати, що при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи, одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, допомога по безробіттю тощо.

Аналогічна правова позиція викладена у п. 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів».

Виходячи з наведених правових норм, колегія суддів встановила, що період вимушеного прогулу позивача, тобто з 14.01.2017 р. по 24.07.2017 р. включно, становить 129 днів, а середньоденний заробіток за останні два місяці перед звільненням: 423,13 грн. /Т.1 а.с.137/.

Таким чином, сума відшкодування середнього заробітку позивача за час вимушеного прогулу складає 129х423,13=54583,77 грн.

Разом з тим, колегія суддів встановила, що в період з 13.03.2017 р. по теперішній час, тобто після звільнення з посади оперуповноваженого відділу боротьби зі злочинами у сфері моралі управління боротьби зі злочинами, пов'язаними з торгівлею людьми, ГУ НП у м. Києві, позивач працював на посаді оперуповноваженого сектору розшуку злочинців і зниклих громадян відділу кримінальної поліції Шевченківського районного управління поліції, та отримав за цей час дохід у загальному розмірі 100819,43 грн. /Т.1 а.с.142/, який підлягає врахуванню при розрахунку розміру відшкодування за час вимушеного прогулу з 14.01.2017 р. по 24.07.2017 р. включно.

Отже, оскільки дохід позивача у період вимушеного прогулу (100819,43 грн.) перевищує суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу (54583,77 грн.), то в даному випадку відсутні правові підстави для застосування стягнення з відповідача відшкодування в порядку ч. 3 ст. 235 КЗпП України.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія приходить до висновку, що судом першої інстанції було повно та правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, згідно з вимогами ст. 159 КАС України.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, апеляційна скарга Головного управління Національної поліції у м. Києві підлягає залишенню без задоволення, а постанова Окружного адміністративного суду м. Києва від 25 липня 2017 року - без змін.

Керуючись ст. ст. 159, 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд,

УХВАЛИВ :

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у м. Києві - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 25 липня 2017 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня її складання в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції.

Повний текст рішення, відповідно до ч. 3 ст. 160 КАС України, виготовлено 06 грудня 2017 року.

Головуючий суддя:

Судді: