Справа № 233/5687/17
Суддя: Мартишева Т. О.
Дата ухвалення: 2017-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

233 233/5687/17
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2017 року Суддя Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області Мартишева Т. О. , розглянувши у порядку скороченого провадження в м. Костянтинівка справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Пікулін Роман Миколайович, до Костянтинівського об*єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання бездіяльності неправомірною, зобов*язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Пікулін Р.М., звернувся до Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області з позовом до відповідача - Костянтинівського об*єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області, про визнання неправомірною бездіяльності відповідача щодо невиплати з березня 2016 року позивачеві пенсії, зобов*язання відповідача поновити нарахування та виплату пенсії за віком позивачу з 01 березня 2016 року із сплатою заборгованості за весь період, а також вирішення питання про негайне виконання постанови суду в частині присудження виплати позивачу пенсії у межах суми стягнення за один місяць.

В обґрунтування позову зазначив, що з 1982 року здобув право на отримання пенсії, що підтверджується пенсійним посвідченням № НОМЕР_1 . До липня 2014 року позивач перебував на обліку в УПФУ м. Єнакієве, з листопада 2014 року був взятий на облік до Костянтинівського об*єднаного УПФУ Донецької області. До березня 2016 року відповідач нараховував та перераховував позивачеві пенсію, однак припинив пенсійні виплати з березня 2016 року, чим грубо порушив законні права та інтереси позивача.
З такими діями відповідача позивач не погоджується та вважає їх неправомірними, оскільки припинення виплати пенсії згідно діючого законодавства України можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення і лише з підстав, визначених законом.
У відповідності до вимог ч. 3 ст. 183-2 КАС України, на адресу відповідача було направлено ухвалу про відкриття скороченого провадження та запропоновано подати заперечення на позов або заяву про визнання позову у десятиденний строк з дня одержання копії ухвали та копій документів. Відповідачем надано письмові заперечення проти позову (а.с. 19-21), з якого вбачається, що на думку відповідача у даному випадку він діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України, Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», підзаконними нормативними актами, постановами Кабінету Міністрів України, тощо. Так, ОСОБА_1 перебуває на обліку в управлінні як внутрішньо переміщена особа, пенсія їй виплачена за період з 01 жовтня 2014 року по 29 лютого 2016 року. Виплата пенсії припинена з 01 березня 2016 року за результатами обміну інформацією з Єдиною інформаційною базою даних внутрішньо переміщених осіб для з*ясування фактичного місця проживання пенсіонера. Оскільки права позивача порушені не були та відомості, надані останнім до управління, можна вважати недостовірними, в задоволенні позову просив відмовити.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши надані докази в сукупності, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, вважаю, що адміністративний позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

З наявних письмових доказів по справі вбачається, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 8), з 23 квітня 1982 року здобула право на отримання пенсії, що підтверджується пенсійним посвідченням № 5588 (а.с. 9). Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_2 , виданого Кіровським міським військовим комісаріатом 02 серпня 1996 р. ОСОБА_1 має право на пільги встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій (а.с.9).Згідно довідки УСЗН Костянтинівської міської ради від 21 листопада 2014 року № (а.с. 9 зворот) з 21 листопада 2014 року позивач взятий на облік як особа переміщена з тимчасово окупованої території (району проведення антитерористичної операції) за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до копії розпорядження № 12502 від 15 січня 2015 року (а.с. 23, 23 зворот) (пенсійна справа 808747), позивач перебуває на обліку у Костянтинівському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду Донецької області, з 01 липня 2014 року розмір пенсії складав 3108,33 грн., з вересня 2015 року 3504,58 грн., та до 01 березня 2016 року позивач отримував пенсію по втраті годувальника, що вбачається з довідки Костянтинівського об`єднаного УПФУ про розмір призначеної і фактично отриманої пенсії № 7247 від 05 грудня 2017 р. (а.с. 22).

Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України орган державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до ч.1 ст. 47 Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-IV) пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до частини першої статті 49 Закону № 1058-IV виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або рішенням суду припиняється:

1)якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2)на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України;

3)у разі смерті пенсіонера;

4)у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5)в інших випадках, передбачених законом.

Системний аналіз наведених нормативно-правових актів дає підстави зробити висновок про те, що припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення і лише з підстав, визначених ст. 49 Закону № 1058-IV.

Рішення Управлінням щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_1 не приймалося, досліджений судом оригінал пенсійної справи позивача такого рішення із зазначенням вказаних вище та передбачених законом підстав не містить (а.с. 23-25 зворот).

Згідно повідомлення Донецького обласного центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат № 4570/11-05 від 01 грудня 2017 року (а.с. 18) довідку про взяття позивача ОСОБА_1 на облік внутрішньо переміщеної особи перенесено до архіву 07 жовтня 2016 року.

Припинення пенсії на підставі даних Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб без вирішення цього питання шляхом прийняття відповідного рішення не входить до вказаного вище переліку випадків, відповідно до яких припиняється виплата пенсії, а тому не може бути підставою для її припинення, оскільки право соціального захисту, у тому числі пенсійне забезпечення, гарантовано кожному громадянину Конституцією України.

Отже, діями відповідача щодо припинення виплати пенсії позивача порушені його права на отримання пенсії, оскільки відповідач на виконання вимог ст. 49 Закону № 1058-IV не приймав рішення про припинення виплати пенсії позивачу.

Згідно ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Право на свободу пересування і вибору місця проживання в межах держави як невідємне право кожної людини закріплено також Загальною Декларацією прав людини 1948 року. Це право, як і інші права і свободи людини, є невідчужуваним, непорушним та не може зазнавати жодних обмежень, зокрема не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками місця мешкання. Отже, відсутність позивача за місцем проживання не може позбавляти його права на виплату пенсії через впроваджений механізм реєстрації внутрішньо переміщених осіб.

Відповідно до ст.1 Конституції України, Україна є правовою державою. Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю (стаття 3 Конституції України).

За приписами ст. 8 КАС України, суд при вирішення справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні в справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У п.54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечено без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні від 08 липня 2004 року у справі «Ілашку та інші проти Молдови та Росії», ЄСПЛ, задовольняючи позов щодо Молдови, визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем «Молдавської Республіки Придністров`я». Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов`язання за статтею 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Враховуючи, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов`язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов`язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі і рішення в справах «Пічкур проти України», «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-1У «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Крім того, статтею 46 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року №1058 врегульовані питання виплати пенсії за минулий час. Так, нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії.

Згідно частини другої цієї статті нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Приймаючи до уваги викладене, за таких обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача у справі є обґрунтованими та підлягають до задоволення, а тому бездіяльність Костянтинівського об*єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області щодо невиплати з 01 березня 2016 року пенсії ОСОБА_1 слід визнати неправомірними та відповідача слід зобов`язати поновити позивачу виплату пенсії по втраті годувальника з 01 березня 2016 року з виплатою заборгованості, допустивши у порядку ст. 256 КАС України негайне виконання постанови суду в межах суми стягнення пенсії за один місяць.

В силу ст. 94 КАС України судові витрати слід віднести на рахунок держави.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 71, 86, 94, 99, 102, 160-163, 167, 183-2, 254 КАС України, -

П О С Т А Н О В И В:
Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати неправомірною бездіяльність Костянтинівського об*єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області щодо невиплати з березня 2016 року пенсії ОСОБА_1 .

Зобов`язати Костянтинівське об*єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області поновити виплату пенсії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , з березня 2016 року.

Допустити негайне виконання постанови суду в межах суми стягнення пенсії за один місяць.

Постанова, крім випадків її оскарження в апеляційному порядку, є остаточною.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Донецького Апеляційного адміністративного суду через Костянтинівський міськрайонний суд. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя