Справа № 816/1272/17
Суддя: Бондар В.О.
Дата ухвалення: 2017-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2017 р.Справа № 816/1272/17
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Бондара В.О.

Суддів: Калиновського В.А. , Кононенко З.О.

за участю секретаря судового засідання Струкової Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України на постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 10.10.2017р. по справі № 816/1272/17

за позовом Громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_8

до Державної міграційної служби України

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

04 серпня 2017 року громадянин Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_8 ( далі- позивач ) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі - відповідач) в якому просить визнати протиправним та скасувати рішення ДМС від 14.07.2017 №298-17 про відмову у визнанні біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, зобов'язавши відповідача прийняти рішення про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 10.10.2017 року визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 14.07.2017 №298-17 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов'язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_8 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 04.04.2017 з урахуванням висновків суду.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнено на користь громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_8 за рахунок бюджетних асигнувань Державної міграційної служби України частину судових витрат, що пов'язані зі сплатою судового збору, у розмірі 320,00 грн. (триста двадцять гривень).

Відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій просять скасувати постанову та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що вважає постанову суду першої інстанції незаконною та необґрунтованою у зв»язку з неповним з»ясуванням судом, обставин, що мали значення для справи та невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, вивчивши матеріали справи, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Сирійської Арабської Республіки, народився в Сирії, в місті Дамаск, район Кабун, не одружений, за національністю - араб, за віросповіданням - мусульманин-суніт. Прибув до України літаком в аеропорт "Бориспіль" м. Київ 28.09.2015 по студентській візі. З того часу до Сирії не виїжджав.

Відповідно до повідомлення заступника ректора з міжнародних зв'язків Вищого державного навчального закладу України "Українська медична стоматологічна академія" Поліщук В.В. від 27.10.2016 за №20/902, громадянин Сирії ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, згідно наказу від 20.10.2016 №276-і відрахований з числа студентів за невиконання навчального плану, графіку навчального процесу, індивідуального навчального плану та невиконання умов Договору про навчання (а.с. 96).

04.04.2017 позивач звернувся до УДМС в Полтавській області із заявою-анкетою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та повідомив, що не може повернутися на територію Сирії через війну, а також через те, що його можуть в будь-який момент затримати.

Згідно з повідомленням від 28.07.2017 №7/17817 начальника УДМС в Полтавській області позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у зв'язку з рішенням ДМС від 14.07.2017 №295-17 про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" відсутні.

Не погоджуючись із рішенням ДМС від 14.07.2017 №298-17, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що у разі відмови у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, вирішується питання про його видворення. При цьому, усталена практика Європейського Суду з прав людини свідчить про те, що суди повинні детально розглянути вимоги заявника про те, що існує ризик того, що з ним будуть жорстоко поводитися у разі його вислання до відповідної країни походження (справи "Якубов проти Росії", " Ахмадпур проти Турції", " З.Н.С. проти Туреччини" тощо). Отже, суд першої інстанції прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення адміністративного позову шляхом визнання протиправним та скасування рішення ДМС від 14.07.2017 №298-17 та зобов'язання ДМС повторно розглянути заяву громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_8 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 04.04.2017, з урахуванням висновків суду.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду виходячи з наступного.

Надаючи оцінку оскаржуваному рішенню ДМС від 14.07.2017 №298-17 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, колегія суддів зазначає, що порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначається Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011 №3671-VI (надалі - Закон №3671-VI).

Відповідно до пунктів 1 та 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI: біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Так, згідно зі статтею 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

У відповідності до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу до неї 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності, або якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців: а) расової належності, б) релігії, в) національності (громадянства), г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Таким чином, аналізуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що під час вирішення питання щодо надання статусу біженця органами міграційної служби повинні враховуватися всі чотири підстави, зазначені в Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу до неї 1967 року.

Так, відповідно до абзацу 5 частини першої статті 6 Закону №3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

У відповідності до підпункту "е" пункту 5.1 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України 07.09.2011 №649 (надалі - Правила), оцінка заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється на індивідуальній основі і включає в себе вивчення наявних відомостей про: всі відповідні факти, що стосуються країни походження на момент прийняття рішення щодо заяви, в тому числі закони і інші нормативно-правові акти країни походження заявника і порядок їх застосування; відповідні твердження і документи, представлені заявником, у тому числі інформацію про те, що заявник був або може стати об'єктом переслідування чи об'єктом завдання серйозної шкоди; особисті дані і обставини заявника, включаючи інформацію про те, що заявник був чи може стати об'єктом переслідування чи йому може бути завдано серйозної шкоди.

У висновку обов'язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником.

Відповідно до пункту 1.2 Правил інформація про країну походження - інформаційні звіти про становище в країнах походження біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, підготовлені Міністерством закордонних справ України, Державною міграційною службою України, Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців (далі - УВКБ ООН), національними та міжнародними організаціями, що спеціалізуються на зборі та виданні такої інформації або звітів.

Як вбачається з матеріалів справи, колегія суддів дослідивши висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, складений УДМС в Полтавській області, який слугував підставою для прийняття оскаржуваного рішення від 14.07.2016 №298-17, встановлено наступне.

Відповідно до пунктів 6.1, 6.2 Правил у разі надходження до Державної міграційної служби України особової справи заявника та письмового висновку органу міграційної служби протягом місяця здійснюються всебічне вивчення та оцінка всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Під час здійснення заходів, передбачених пунктом 6.1 цього розділу, Державна міграційна служба України має право: а) вимагати подання додаткової інформації від органу міграційної служби, який здійснював розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; б) з метою уточнення відомостей, що містяться у заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або документів, які знаходяться в особовій справі заявника, отримувати додаткову інформацію, яка може мати суттєве значення для прийняття обґрунтованого рішення за заявою; в) звертатись з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Міністерства внутрішніх справ, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів; г) повертати справу на доопрацювання до територіального органу ДМС, який здійснював розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за умови наявності недостатніх відомостей для розгляду справи і прийняття обґрунтованого та неупередженого рішення, неналежного оформлення особової справи.

Частиною третьою статті 10 Закону №3671-VI передбачено, що у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, особова справа якої розглядається.

Колегія суддів зазначає, що для повного і об'єктивного розгляду заяви позивача відповідачем не реалізоване зазначене право щодо звернення до уповноважених органів з метою отримання інформації про країну походження позивача.

Відмовляючи у наданні статусу біженця або особи, що потребує додаткового або тимчасового захисту, міграційний орган посилався на загальну інформацію, не в повному обсязі дослідив ситуацію, яка склалася в країні походження позивача, що в подальшому призвело до хибного висновку про відсутність загрози життю позивача в країні походження.

З матеріалів особової справи №2017PL0002 вбачається, що УДМС в Полтавській області не вживалися заходи щодо отримання об'єктивної, повноцінної та всебічної інформації про ситуацію, яка склалася в країні походження позивача.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що відповідач фактично не дослідив, який рівень небезпеки існував станом на час прийняття рішення, не перевірив інформацію, повідомлену позивачем у заяві, що ситуація у країні походження позивача є доказом того, що побоювання стати жертвою переслідувань за релігійною ознакою або за політичними переконаннями є ймовірними.

Щодо доводів відповідача про ненадання позивачем належних та достовірних доказів у підтвердження обґрунтованості свого звернення про надання йому статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, колегія суддів зазначає.

Постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні" від 25.06.2009 № 1 роз'яснено, що при розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 7 вересня 2011 року № 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації.

Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження; суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях; ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об'єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою; при розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації.

Рекомендаціями УВКБ ООН за питанням міжнародного захисту відносно осіб, які залишають Сирійську Арабську Республіку (Редакція IIІ) від 27.10.2014 зафіксовано, що після видання УВКБ ООН в жовтні 2013 року "Рекомендацій з питання міжнародного захисту щодо осіб, які покидають Сирійську Арабську Республіку (Редакція II)" ситуація в Сирії в плані безпеки, дотримання прав людини, переміщення і гуманітарних потреб ще більше загострилася. Конфлікт у Сирії триває вже четвертий рік, і гуманітарна ситуація як і раніше погіршується. Загальне число людей, що потребують гуманітарної допомоги в Сирії досягло 11 млн. осіб, серед яких близько 6,45 млн. ВПЛ. Хоча конфліктом порушена вся територія Сирії, більшість потребують допомоги, за повідомленнями, зосереджена в провінціях Алеппо, Риф Дамаск і Ідліб. Понад 4,7 млн. чол. живуть у важкодоступних районах, а 241 тис. перебувають в обложених районах, відрізаних від поставок предметів першої необхідності і практично недоступних для гуманітарних організацій

На даний момент майже всі райони країни охоплені насильством, що розгортається між різними учасниками конфліктів, що частково взаємонакладаються один на одного; ця ситуація ускладнюється внаслідок того, що за всі протиборчі сторони воюють іноземні найманці. Бої між сирійськими урядовими силами і масою антиурядових збройних груп не затихають. Паралельно угруповання "Ісламська держава Іраку і аль-Шама" (далі - "ІГІШ") зміцнила контроль над значними територіями півночі і північного сходу Сирії і часто вступає в озброєні зіткнення з антиурядовими збройними групами, курдськими силами ("Загонами народної самооборони"), а також з урядовими силами. Нанесення авіаційних ударів по цілях ІГІШ 23.09.2014 привнесло в конфлікт додатковий ступінь складності. Оскільки міжнародні зусилля по знаходженню політичного вирішення ситуації в Сирії успіху досі не принесли, конфлікт як і раніше призводить до подальших жертв серед цивільного населення, переміщення людей і руйнування інфраструктури країни.

Відповідно до пункту 4 Рекомендацій за наявними даними, до квітня 2014 року кількість осіб, загиблих у результаті конфлікту, перевищила 191 тис. чол. Найбільша кількість документально зафіксованих випадків смерті була зареєстрована в провінції Риф Дамаск; далі за кількістю жертв йдуть провінції Алеппо, Хомс, Ідліб, Дера та Хама.

Згідно з пунктом 27 Рекомендацій у тих випадках, все більш виключних де критерії включення в міжнародний захист згідно Конвенції 1951 року не будуть дотримані, слід розглядати більш широкі критерії відповідності поняття "біженець", сформульовані в регіональних нормативно-правових актах, що стосуються біженців, або інші форми міжнародного захисту, в тому числі додатковий захист або захист від висилки, основаних на міжнародних або регіональних норми в області прав людини або базуються на нормах національного законодавства.

Враховуючи встановлене, колегія суддів зазначає, що приймаючи рішення від 14.07.2017 № 298-17 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_8, відповідач не дослідив належним чином всіх обставин справи, а тому дійшов передчасного висновку про відсутність підстав для надання позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту.

Таким чином у разі відмови у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, вирішується питання про його видворення. Після скасування судом рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до особи не може застосовуватися примусове видворення до закінчення процедури щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення адміністративного позову шляхом визнання протиправним та скасування рішення ДМС від 14.07.2017 №298-17 та зобов'язання ДМС повторно розглянути заяву громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_8 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 04.04.2017, з урахуванням висновків суду.

Згідно частини першої статті 11 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із частини першої статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В силу ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Доводи апеляційної скарги є необґрунтованими з вище зазначених підстав і висновків суду першої інстанції не спростовують.

Таким чином, колегія суддів, вважає, що при прийнятті рішення суд першої інстанції дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів, дійшла до висновку, що постанова суду першої інстанції не підлягає скасуванню, а апеляційна скарга - задоволенню.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п.1 ч.1 ст. 199, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення.

Постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 10.10.2017р. по справі № 816/1272/17 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)Бондар В.О.
Судді(підпис) (підпис) Калиновський В.А. Кононенко З.О.
Повний текст ухвали виготовлений 11.12.2017 р.