Справа № 815/3385/17
Суддя: Романішин В.Л.
Дата ухвалення: 2017-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2017 р.м.ОдесаСправа № 815/3385/17

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Корой С. М.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого -судді Романішина В.Л.,

суддів Градовського Ю.М., Крусяна А.В.,

за участю секретаря Колеснікова-Горобець І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м.Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу, зобов'язання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту,

ВСТАНОВИВ:

В червні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу №110 від 14.06.2017р. про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язання прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позов обґрунтовував тим, що він є громадянином Афганістану, однак не може та не бажає користуватися захистом країни свого громадянського походження з причин ситуації загальнопоширеного насильства. Позивач вважає, що його заява відповідає критеріям для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2017 року позов ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеною постановою, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції, як таке, що прийняте з порушенням норм матеріального і процесуального права, з неповним з'ясуванням обставин справи, та прийняти нову постанову, якою його позов задовольнити.

В своїй скарзі апелянт зазначає, що судом першої інстанції не враховано та не надано належної оцінки інформації про країні походження позивача, яка підтверджує об'єктивність його побоювань повернення до Афганістану.

Також, апелянт посилається на те, що відмовляючи в задоволенні його позову Одеським окружним адміністративним судом порушено фундаментальні права біженців в частині не вислання. У випадку повернення ОСОБА_2 до країни походження йому загрожуватиме реальна небезпека, у зв'язку з чим Україною буде порушено ст.ст.1, 33 Конвенції про статус біженців 1951 року.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Афганістану, народився в м. Мазарі-Шарфіф, пр. Балх; за національністю таджик; сповідує іслам (суніт); має неповну середню освіту; неодружений.

Позивач офіційно виїхав 16.06.2013р. авіарейсом з Афганістану до Москви (Російська Федерація). В Україну прибув 30.06.2013 року нелегально, через ліс, без будь-яких документів, що посвідчують його особу.

07 липня 2013 року ОСОБА_2 звернувся до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України із заявою щодо отримання захисту, в обґрунтування якої зазначав, в Афганістані він працевлаштувався до неурядової іноземної компанії «WHO», в якій супроводжував громадянку на роботу, так як жінкам забороняється виходити на вулицю без чоловіка та працювати в офісі. У зв'язку із цією роботою позивач та його родина зазнали переслідувань з боку невідомих озброєних людей, які звинуватили його у співпраці з «невірною». Внаслідок переслідувань було вбито батька позивача, що слугувало причиною виїзду позивача з країни громадянського походження.

Рішенням ДМС України від 27.04.2015р. №344-15 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до абз.4 ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, яка потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1 та п.13 ч.1 цього Закону, відсутні.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 14.08.2015р. по справі №815/2972/15, яку ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 20.10.2015р. залишено без змін, відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування рішення ДМС України від 27.04.2015р. №344-15.

16.06.2016р. ОСОБА_2 вдруге звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом Головного управління державної міграційної служби в Одеській області від 16.06.2016 року №115 відмовлено у прийнятті заяви ОСОБА_2 з посиланням на ч.6 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, що потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, якій раніше було відмовлено у наданні захисту, у зв'язку з відсутністю умов передбачених пунктами 1 чи 13 ч.1 ст.1 Закону, й зазначені умови не змінились.

За результатами судового оскарження вказаного наказу постановою Одеського окружного адміністративного суду від 10.11.2016р. по справі №815/3058/16 визнано неправомірним та скасовано наказ Головного управління державної міграційної служби в Одеській області від 16.06.2016р. №115 та зобов'язано відповідача розглянути заяву стосовно ОСОБА_2. При цьому, суд виходив з того, що міграційним органом порушено законодавчо визначений порядок розгляду відповідної заяви, а саме: позивачем були надані додаткові документи, які не були предметом дослідження при первинному розгляді заяви ОСОБА_2, аналіз яких повинен проводитись протягом 15 днів з дня реєстрації заяви, а не протягом одного робочого дня, як це мало місце у даному випадку.

Апеляційний суд встановив, що у повторному зверненні позивач побоювався стати жертвою переслідування, у разі повернення до Афганістану, обґрунтовував тим, що будучи дитиною його батька було вбито особами, які мають відношення до Талібану, з причини того, що останній відмовився видати їм свого сина. З цих причин його було терміново вивезено з країни. Також зазначав, що не хоче повертатися до країни свого походження, так як він не знає де зараз знаходиться його родина і в Афганістані йде війна.

З метою більш досконалого вивчення обставин, за яких позивач звернувся із заявою про надання йому статусу біженця в червні 2016 року, відповідачем була проведена співбесіда з позивачем, що підтверджується протоколом від 14.06.2017 року, в ході якої ОСОБА_2 повідомляв схожі обставини з викладеними в поданій до управління міграційної служби в Одеській області заяві.

14.06.2017р. Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області прийнято наказ №110 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання неправомірним та скасування наказу №110 від 14.06.2017р. та зобов'язання прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що відповідачем викладені достатні аргументи та подані докази, які свідчать про те, що останній діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано та правомірно.

Так, порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до пунктів 1 та 13 ч. 1 ст. 1 названого Закону біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань. Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи з буквального тлумачення статті 1 Закону, небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну громадянської належності має бути обґрунтоване об'єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя, безпеку чи свободу.

Згідно ч. 1 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

На підставі ч. 6 названої статті Закону рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Матеріалами справи встановлено, що на виконання наведених норм Закону відповідачем проведено з позивачем співбесіду.

Позивач стверджує, що його права неодноразово порушувались на Батьківщині, однак на прохання міграційної служби навести приклад, яким саме чином порушувалися його права, шукач захисту не надав чіткої відповіді. Також, на час перебування в країні національної належності позивач не вказав про переслідування та насильство вчинені відносно нього.

При цьому, позивач підтвердив, що ні він, а ні його близькі родичі не були членами жодних політичних, релігійних, військових або громадських організацій в регіоні постійного проживання або поза його межами.

За змістом пункту 45 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Пунктами 66 та 195 названого Керівництва передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення достатньо обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. У кожному окремому випадку усі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, а потім особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити усі доводи та достовірність тверджень заявника.

Таким чином, особа, яка подала заяву про визнання біженцем або особа, яка потребує додаткового захисту, має навести факти, що її подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок її переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Разом з тим, під час аналізу заяви та особової справи встановлені елементи надання ОСОБА_2 завідомо неправдивої інформації та суттєві розбіжності у наданих відомостях. В апеляційній скарзі апелянт не навів причин відповідних розбіжностей, на які звернув увагу суд першої інстанції.

Як вбачається з висновку ГУ ДМС в Одеській області відповідач, при розгляді заяви позивача, проаналізував актуальну інформацію по країні походження ОСОБА_2 та встановив, що м.Мазарі-Шаріф (Афганістан) є одним з розвинених та найбільш безпечних міст в Афганістані; правоохоронні органи м.Мазарі-Шаріф здійснюють заходи щодо підтримки безпеки у вказаному регіоні та проводять затримання підозрілих осіб. За матеріалами ІКП шукачі захисту повертаються до Афганістану, що свідчить про налагодження ситуації в країні громадянського походження позивача.

Також, колегія суддів враховує локальний характер конфліктів на території Афганістану та можливість внутрішнього переміщення осіб в межах даної країни.

Крім того, згідно абз. 7 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Матеріалами справи встановлено, що позивач 16.06.2013р. авіарейсом офіційно виїхав з Афганістану до Москви (Російська Федерація). В Україну прибув 30.06.2013 року нелегально. При цьому, позивач під час співбесіди з посадовою особою ГУ ДМС в Одеській області зазначив, що за наданням статусу біженця до міграційних органів Російської Федерації не звертався.

Таким чином, до прибуття в Україну позивач перебував на території Російської Федерації, яка є третьою безпечною країною, що, у розумінні ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», виключає можливість визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що за результатами розгляду відомостей, наведених в анкеті позивача, а також співбесіди останнього із посадовими особами відповідача, не встановлено об'єктивного підтвердження наявності обґрунтованих побоювань позивача та реальної небезпеки для ОСОБА_2 стати в Афганістані жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, що свідчить про відсутність у заявника умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а, отже, і про очевидну необґрунтованість заяви позивача.

Апеляційний суд не бере до уваги посилання апелянта на те, що відмовляючи в задоволенні його позову Одеським окружним адміністративним судом порушено фундаментальні права біженців в частині не вислання, у зв'язку з чим Україною буде порушено ст.ст.1, 33 Конвенції про статус біженців 1951 року, оскільки в рамках даного адміністративного позову не порушується питання про примусове видворення ОСОБА_2 за межі території України.

Із врахуванням викладеного та наведених вище норм законодавства, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про правомірність оскарженого наказу ГУ ДМС України в Одеській області №110 від 14.06.2017р. про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а відтак рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог є правильним.

Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому, відповідно до ст. 200 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 185, 195, 196, 198 ч.1 п.1, 200, 205 ч.1 п.1, 206, 254 КАС України, суд

УХВАЛИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2017 року - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили негайно після її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів.

Повний текст ухвали виготовлено 01.12.2017р.

Головуючий суддя Романішин В.Л.

Судді Градовський Ю.М.

Крусян А.В.