Справа № 265/6734/17
Суддя: Міхєєва І. М.
Дата ухвалення: 2017-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа №265/6734/17
Провадження №2-а/265/297/17
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 листопада 2017 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Міхєєвої І.М.,

за участю секретаря судового засідання Розсоха І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Лівобережного об'єднаного Управління Пенсійного фонду України міста Маріуполя Донецької області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до Лівобережного об'єднаного Управління Пенсійного фонду України міста Маріуполя Донецької області (надалі УПФУ про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії. В обґрунтування свого позову посилається на те, що після початку антитерористичної операції на території м.Донецька була вимушена виїхати на підконтрольну Україні територію, а саме в м.Маріуполь, починаючи з 19 листопада 2014 року мала статус внутрішньо переміщеної особи та перебуває на обліку вУПФУ як внутрішньо переміщена особа, що отримує пенсію. В квітні 2017 року виплата пенсії їй була припинена без будь яких повідомлень та попереджень. У травні 2017 року вона звернулася із заявою до відповідача про поновлення виплати пенсії, в звязку із зміною статусу, так як отримала постійне місце реєстрацію в АДРЕСА_1. В липні 2017 року позивач отримала рішення за № 91 від 18 липня 2017 року про скасування довідки про взяття на облік ВПО, в звязку з чим була виключена з Єдиноїінформаційної базиданих про внутрішньопереміщенихосіб з 18 липня 2017 року. Вважає дії відповідача протиправними, оскільки маючи постійне місце реєстрації в місті Маріуполі, в звязку з чим звернулася з заявою до відповідача про поновлення пенсії, проте пенсія й до сьогодення не виплачується.

З такими діями відповідача позивач не згодна та посилаючись на норми Конституції України та Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», практику Європейського суду з прав людини стверджувала, що наявність у позивача статусу внутрішньо переміщеної особи до 03 травня 2017 року та з 03 травня 2017 року постійного мешканця ІНФОРМАЦІЯ_1 не може створювати для неї, на відміну від інших громадян України, перешкоди в отриманні пенсії. У зв'язку з чим просила суд визнати протиправними дії УПФУ щодо припинення виплати їй пенсії, зобов'язати відповідача поновити виплату їй пенсії починаючи з 01 квітня 2017 року.

У судове засідання позивач та її представник не зявилися, в письмовій заяві на адресу суду просили розглянути справу без їх участі та задовольнити позовні вимоги.

Представник відповідача УПФУ ОСОБА_2 проти позову заперечував. У письмових запереченнях вказував, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в управлінні як отримувач пенсії за віком з 2014 року. Виплату пенсії переведено з територіального управління ПФУ в місті Донецьк, так як позивач є внутрішньо переміщеною особою. 18 липня 2017 року громадянка ОСОБА_3 звернулася до управління соціального захисту населення Лівобережного району Маріупольської міської ради (УТСЗН) з письмовою заявою про відмову від довідки ВПО. Того ж дня УТСЗН було прийняте рішення за № 91 від 18 липня 2017 року про скасування довідки про взяття позивача на облік внутрішньо переміщеною особою та внесені відповідні відомості до Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб. Зазначена підстава відмови позивача від статусу ВПО позбавляє можливості УПФУ взяти на облік позивачку, як місцеву мешканку, тобто особу, що постійно мешкає на території підконтрольній державній владі України. Для взяття на облік позивача необхідно надати УПФУ довідку про відмову від статусу та довідки про взяття на облік ВПО, у звязку з реєстрацією місця проживання на території, яка контролюється українською владою, що передбачено пунктом 10 статті 4 Закону України «Про забезпечення прав та свобод внутрішньо переміщених осіб».

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного:

З досліджених матеріалів справи встановлено, що позивач ОСОБА_1 перебуває на обліку як особа, переміщена з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції з м. Донецьк і з листопада 2014 року отримує пенсію за віком в Лівобережному об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України міста Маріуполя Донецької області.

18 липня 2017 року рішенням Управління соціального захисту населення Лівобережного району міста Маріупольської міської ради за №за № 91 від 18 липня 2017 року ОСОБА_1 скасовано довідку про взяття на облік ВПО за № НОМЕР_1 від 19 листопада 2014 року на підставі пункту 1 ст. 12«Про забезпечення прав та свобод внутрішньо переміщених осіб», про що внесені відповідні відомості до Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб. Підставою скасування довідки ВПО була письмова заява ОСОБА_1 про відмову від довідки.

З 01 квітня 2017 року виплата пенсії ОСОБА_1 призупинена, і вказані обставини були визнані сторонами, у зв'язку з чим суд на підставі ч.3 ст.72 КАС України вважає ці обставини доведеними.

18 вересня 2017 року позивач звернулася з письмовою заявою до УПФУ про поновлення їй пенсії за віком з 01 квітня 2017 року, вказуючи, що постійно зареєструвалася в АДРЕСА_2. В заяві зазначила, що відмовилася від статусу переселенця.

Згідно копії паспорту на імя ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, остання є громадянкою України, та з 03 травня 2017 року постійно проживає та зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_3.

Проте виплати пенсії позивачу поновлено не було, що також визнається сторонами.

Стосовно вимог позивача до УПФУ щодо неправомірності дій управління по припиненню виплати пенсії та зобовязання поновити її нарахування та виплатити з моменту припинення, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 7 Закону № 1706-VII для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав, зокрема, на пенсійне забезпечення здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема, відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 92 Конституції України, виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону № 1058-IV встановлено, що виключно цим Законом визначаються, зокрема, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням.

Відповідно до Прикінцевих положень Закону № 1058-IV, до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Таким чином, положення цього Закону є пріоритетними в питаннях виплати пенсій.

Підстави припинення виплати пенсії встановлені статтею 49 цього Закону, але жодна з яких УПФУ (відповідачем у даній справі) не застосована та не доведена.

Аналіз вищенаведених норм свідчить про те, що призначення, виплата, припинення пенсійних виплат, у тому числі і внутрішньо переміщеним особам, має здійснюватися виключно на підставі норм Законів щодо пенсійного забезпечення на рівні з іншими громадянами України.

Припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення та лише з підстав, визначених ст. 49 Закону № 1058.

В порушення вищезазначених норм пенсійним органом рішення щодо припинення виплати пенсії позивачу не приймалося.

Питання виплати пенсій врегульовані статтею 47 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», за якою пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Суд також звертає увагу на положення статті 1 Конвенції, Статті 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Париж, 20.III.1952) яка передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права, положення Статті 14 Конвенції якою визначено, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.

Оцінюючи спірні правовідносини колегія суддів застосовує положення Конституції України, за якими, в Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (статті 1, 3 Конституції України). Право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел (частина друга статті 46 Основного Закону України) і забезпечується частиною другою статті 22 Конституції України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, виконанням трудових обовязків і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Суд застосовує при розгляді справи практику Європейського Суду з прав людини як джерело права відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року № 3477-IV.

Як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) в рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке, стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення). У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Таким чином, судом було достовірно встановлено, що відповідач УПФУ, не приймаючи рішення відповідно до ч.1 ст.49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», з 01.04.2017 зупинив виплату пенсії позивачу, доказів наявності судового рішення про зупинення виплати пенсії позивачу сторонами суду не надано.

У зв'язку з цим позовні вимоги про визнання протиправними дій відповідача щодо припинення виплати пенсії позивачу з 01 квітня 2017 року підлягають задоволенню.

Решта позовних вимог щодо зобов'язання відповідача поновити нарахування і виплату пенсії з 01 квітня 2017 року також підлягають задоволенню, оскільки є похідними від задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 94, 158-163 КАС України,

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Лівобережного об'єднаного Управління Пенсійного фонду України міста Маріуполя Донецької області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати протиправними дії Лівобережного об'єднаного Управління Пенсійного фонду України міста Маріуполя Донецької області щодо припиненняз 01 квітня 2017 року виплати пенсії за віком ОСОБА_1.

Зобов'язати Лівобережне об'єднане Управління Пенсійного фонду України міста Маріуполя Донецької області поновити нарахування та виплату пенсії ОСОБА_1 з 01 квітня 2017 року у раніше призначеному розмірі.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 256 КАС України допустити негайне виконання постанови суду в частині виплати пенсії у межах суми за один місяць.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову подається до Донецького апеляційного адміністративного суду через Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя протягом десяти днів з дня її проголошення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя: І.М.Міхєєва