Справа № 826/10945/16
Суддя: Костенко Д.А.
Дата ухвалення: 2017-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

30 листопада 2017 року 10:00 год. №826/10945/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Костенка Д.А., розглянув-ши у письмовому провадженні справу за позовом ОСОБА_1 до Департа-менту соціального захисту населення Київської обласної державної адміністрації (далі - Департамент) про визнання протиправними дій, зобов'язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

У липні 2016р. позивач звернулася до суду з позовом до Департаменту, в якому про-сить суд визнати протиправними дії Департаменту щодо безпідставної відмови у видачі їй посвідчення особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи 1 категорії, а також зобов'язати Департамент видати позивачу таке посвідчення.

Позов обґрунтовано тим, що всупереч ст.ст. 12, 14 Закону України від 28.02.1991 №796-XII "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобиль-ської катастрофи" відповідач неправомірно, на думку позивача, відмовив їй в отриманні ста-тусу і відповідного посвідчення особі, яка відноситься до 1 категорії потерпілих від Чорно-бильської катастрофи.

Відповідач подав письмові заперечення, в яких просить відмовити в позові, стверджу-ючи про відсутність правових підстав для віднесення позивача до потерпілих від Чорнобиль-ської катастрофи 1 категорії з числа потерпілих від Чорнобильської катастрофи 4 категорії та видачі відповідного посвідчення, оскільки з 01.01.2015 позивач не проживає на території забрудненої зони згідно із Законом України від 28.12.2014 №76-VIII "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України".

Дослідивши наявні у справі матеріали, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Постановою Ірпінського міського суду Київської області від 03.06.2015 у справі №367/2893/15-а, копія якої наявна у справі (а.с. 26-29), залишеною без змін ухвалою Київсь-кого апеляційного адміністративного суду від 29.07.2015, визнано протиправною бездіяль-ність Управління праці та соціального захисту населення Виконавчого комітету Ірпінської міської ради Київської області в частині безпідставної відмови у оформленні подання до Департаменту для видачі ОСОБА_1 посвідчення постраждалого 1 категорії із числа постра-ждалих категорії 4; зобов'язано Управління праці та соціального захисту населення Виконав-чого комітету Ірпінської міської ради Київської області оформити та направити подання на ОСОБА_1 до Департаменту для видачі ОСОБА_1 посвідчення постраждалого 1 категорії з числа постраждалих категорії 4.

09 вересня 2015р. позивач звернулася із заявою про видачу посвідчення постражда-лого від аварії на Чорнобильській АЕС 1 категорії, копія якої міститься у справі (а.с. 55), на підставі: довідки КИО-І №0206399 від 30.12.2014; експертного висновку №20 від 16.12.2014; посвідчення категорії 4 серії НОМЕР_1 від 07.12.1993, які були додані до заяви, а також доданих рішення Ірпінського міського суду Київської області від 03.06.2015 та ухвали Київ-ського апеляційного адміністративного суду від 29.07.2015, що підтверджується наявною у справі копією списку осіб для визначення статусу з відбитком штампу Департаменту про прийняття 24.09.2015 №05-33-1188 (а.с. 54).

Листом Департаменту від 13.10.2015 №05-59-2061, копія якого наявна у справі (а.с. 21, 22, 66), позивачу повідомлено про відсутність правових підстав для видачі посвідчення пос-траждалої внаслідок Чорнобильської катастрофи 1 категорії з числа потерпілих від Чорно-бильської катастрофи 4 категорії. Рішення обґрунтовано тим, що статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи 4 категорії та відповідне посвідчення діє на час постійного про-живання або роботи чи постійного навчання на території зони посиленого радіоекологічного контролю, проте Законом України від 28.12.2014 №76-VIII "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України", що набрав законної сили з 01.01.2015, виключено абз. 5 ч. 2 ст. 2 Закону України "Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи", а саме виключе-но зону посиленого радіоекологічного контролю. Оскільки, як зазначено у листі, з 01.01.2015 позивач не проживає на території забрудненої зони, а з відповідною заявою вона звернулась вже у 2015р., підстав для видачі запитуваного посвідчення відсутні.

Спірні правовідносини виникли у сфері соціального статусу осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, і стосуються правомірності рішення про відмову у визначенні позивачу статусу особи, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи, та видачі відповідного посвідчення.

Спірні правовідносини регулюються Законом України від 28.02.1991 №796-XII "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (далі - Закон №796), Порядком видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорно-бильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.01.1997 №51 (далі - Порядок).

Згідно з п. 2 ст. 9 Закону №796 особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, є потерпілі від Чорнобильської катастрофи - громадяни, включаючи дітей, які зазнали впливу радіоактивного опромінення внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Пунктом 4 ч. 1 ст. 11 Закону №796 передбачено, що до потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років.

Частиною 1 ст. 14 Закону №796 визначено, що для встановлення пільг і компенсацій визначаються такі категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи:

- інваліди з числа учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та по-терпілих від Чорнобильської катастрофи (ст.ст. 10, 11 і ч. 3 ст. 12), щодо яких встановлено причинний зв'язок інвалідності з Чорнобильською катастрофою, хворі внаслідок Чорнобиль-ської катастрофи на променеву хворобу, - категорія 1 (п. 1).

- особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чоти-рьох років, - категорія 4 (п. 4).

Частиною 1 ст. 12 Закону №796 причинний зв'язок між захворюванням, пов'язаним з Чорнобильською катастрофою, частковою або повною втратою працездатності громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, і Чорнобильською катастрофою виз-нається встановленим (незалежно від наявності дозиметричних показників чи їх відсутності), якщо його підтверджено під час стаціонарного обстеження постраждалих внаслідок Чорно-бильської катастрофи уповноваженою медичною комісією не нижче обласного рівня або спе-ціалізованими медичними установами Міністерства оборони України, Міністерства внутріш-ніх справ України, Служби безпеки України, які мають ліцензію центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони здоров'я.

Відповідно до абз. 9 п. 10 Порядку посвідчення видаються інвалідам із числа учасни-ків ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС і потерпілим від Чорнобильської катас-трофи, віднесеним до категорії 1, щодо яких встановлено причинний зв'язок інвалідності з Чорнобильською катастрофою, - на підставі довідки медико-соціальної експертної комісії про встановлення інвалідності відповідної групи, пов'язаної з наслідками Чорнобильської катастрофи.

Відповідно до абз. 19 п. 10 Порядку рішення про видачу або відмову у видачі посвід-чення приймається у місячний термін з дня надходження необхідних документів до органу, що видає посвідчення.

Наявні у справі копія посвідчення серії НОМЕР_1 від 07.12.1993 громадянки, яка постійно проживає або працює на території зони посиленого радіоекологічного контролю (категорія 4) (а.с. 30, 56), підтверджує статус позивача і належність її до вказаної категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи; копія експертного висновку Центральної міжвідомчої експертної комісії МОЗ та МНС України від 22.12.2014 №9642 (а.с. 31, 57) і копія довідки АВ №0206399 від 31.01.2015 до акта огляду МСЕК №423 від 301.12.2014 (а.с. 19, 56) підтверджують встановлення позивачу з 30.12.2014 3 групи інвалід-ності довічно, захворювання пов'язане з впливом аварії на Чорнобильській АЕС.

Таким чином, враховуючи належність позивача до 4 категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та встановлення їй з 30.12.2014 3-ї групи інвалідності у зв'язку із захворюванням пов'язаним з впливом аварії на Чорнобильській АЕС, що підтвер-джується належними доказами, та відповідно до положень п. 4 ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 12 Закону №796 і абз. 9 п. 10 Порядку, суд дійшов висновку про виникнення передбачених у п. 1 ч. 1 ст. 14 Закону №796 підстав для віднесення позивача до 1 категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та отримання посвідчення відповідного зразка.

Всупереч наведеним вище положенням Закону №796 і Порядку та поданим позивачем документам, необхідним для видачі позивачу посвідчення особи, яка постраждала від Чорно-бильської катастрофи (категорія 1), відповідач неправомірно відмовив у його видачі, чим порушив право позивача на визнання за нею відповідного статусу і пов'язаного з ним соціального захисту.

Заперечення відповідача щодо правомірності відмови і відсутності підстав набуття позивачем статусу особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи 1 категорії, і видачі відповідного посвідчення, з огляду на внесені Законом України від 28.12.2014 №76-VIII зміни (виключення зони посиленого радіоекологічного контролю з переліку територій радіоактивного забруднення), суд вважає необґрунтованими і відхиляє, оскільки жодних змін у правовому регулюванні статусу осіб, постраждалих від Чорнобильської катастрофи не відбулося; посвідчення позивача (категорія 4) є діючим і в законодавстві відсутні норми, які б передбачали визнання таких посвідчень недійсними (анульованими) та (або) їх вилучення; встановлення позивачу інвалідності у зв'язку з Чорнобильської катастрофою встановлено 30.12.2014, тобто до набрання законної сили зазначеним Законом. Такий висновок суду під-тверджується також листом Департаменту соціального захисту постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи Міністерства соціальної політики України від 02.03.2016 №121/20/132-16, копія якого наявна у справі (а.с. 23, 24). Інших аргументованих доводів і доказів, які б спростовували встановлені судом обставини і дали підстави суду дійти інших висновків, відповідач суду не надав.

Отже, враховуючи, що доводи позивача і надані ним докази підтверджують ті обста-вини, на які він посилається в обґрунтування свого позову, і не були спростовані відповіда-чем, який не довів правомірності оскаржуваної відмови, суд дійшов висновку про обґрунто-ваність позову і наявність підстав для його задоволення.

Відповідно до п.п. 1, 2 ч. 2 ст. 162 КАС у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про:

1) визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень;

2) зобов'язання відповідача вчинити певні дії.

З метою захисту і поновлення порушеного права позивача суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання протиправною відмови відповідача та про зобов'язання відпо-відача видати позивачу посвідчення особи, постраждалої внаслідок Чорнобильської катаст-рофи 1 категорії.

При цьому, вирішуючи питання про задоволення вимоги про зобов'язання відповідача видати позивачу посвідчення відповідної категорії, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, викладену в рішенні по справі Олссон проти Швеції від 24.03.1988.

При вирішенні вказаної справи Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що яка-небудь норма не може вважатися "законом", якщо вона не сформульована з достатньою точністю так, щоб громадянин самостійно або, якщо знадобиться, з професійною допомогою міг передбачити з часткою ймовірності, яка може вважатися розумною в даних обставинах, наслідки, які може спричинити за собою конкретну дію. Проте досвід показує, що абсолютна точність недосяжна і що необхідність уникати надмірної жорсткості формулювань і слідувати за обставин, що змінюються, веде до того, що багато законів неминуче викладені в термінах, які більшою чи меншою мірою є невизначеними.

Фраза "передбачено законом" не просто відсилає до внутрішнього права, але має на увазі і якість закону, вимагаючи, щоб останній відповідав принципом верховенства права. Таким чином, мається на увазі, що у внутрішньому праві повинні існувати певні заходи захисту проти свавільного втручання публічних властей у здійснення прав, охоронюваних inter alia п. 1 статті 8.

Закон, який передбачає дискреційні повноваження, сам по собі не є несумісним з вимогами передбачуваності за умови, що дискреційні повноваження та спосіб їх здійснення вказані з достатньою ясністю для того, щоб з урахуванням правомірності мети зазначених заходів забезпечити індивіду належний захист від свавільного втручання держави.

Крім того, згідно з пунктом 65 вказаного рішення Суду втручання повинно бути зумовлено досягненням правомірної цілі.

Також, Європейський суд з прав людини вказує й на те, що у відповідності зі сформо-ваною практикою Суду під поняттям необхідності мається на увазі, що втручання відповідає якій-небудь нагальній суспільній потребі і що воно пропорційно законній меті. При визначенні того, чи є втручання "необхідним у демократичному суспільстві", Суд враховує, що за державами - учасницями Конвенції залишається певна свобода розсуду.

На підставі викладеного Суд вважає за необхідне зазначити, що запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців. Обсяг таких повноважень суб'єкта владних повноважень повинен мати чіткі межі застосування. Рішення органу влади має бути визнано протиправним у разі, коли істотність порушення процедури потягнуло його неправильність, а за наявністю правової можливості (якщо ідеться про прийняття органом одного з двох рішень надати чи ні певну можливість здійснювати певні дії) суд зобов'язаний відновити порушене право шляхом зобо-в'язання суб'єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення про надання можли-вості, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається.

Аналогічний підхід має бути застосований і в разі, коли має місце протиправна без-діяльність органу влади щодо неприйняття відповідного рішення у відносинах, коли обста-вини свідчать про наявність всіх підстав для його прийняття.

З огляду на протиправність відмови відповідача у видачі позивачу посвідчення відпо-відної категорії, за наявності законних підстав для його видачі, та з метою повного і ефектив-ного захисту порушеного права позивача, суд дійшов висновку про обґрунтованість і відпо-відність приписам ст. 162 КАС вимоги про зобов'язання відповідача видати позивачу посвід-чення відповідної категорії.

Окремо суд вважає за потрібне зазначити щодо строку звернення до суду з даним позовом. Як вбачається з матеріалів справи, після відповіді Департаменту від 13.10.2015 №05-59-2061 позивач зверталася до народного депутата України Королевської Н.Ю., яке було розглянуто Міністерством соціальної політики України і листом від 02.03.2016 №121/20/132-16 позивачу надана відповідь, копія якого наявна у справі (а.с. 23, 24). У цьому листі зазначено, зокрема про те, що Міністерство звернулося до Київської обласної держав-ної адміністрації щодо розгляду питання про надання відповідного посвідчення. Натомість листом Департаменту від 31.03.2016 №05/59-630, копія якого наявна у справі (а.с. 25), позивача повідомлено про можливість розгляду її питання після внесення відповідних змін до законодавства. За таких обставин, строк звернення до суду з даним позовом не пропу-щено, оскільки, на переконання суду, позивач могла дізнатися про порушення своїх прав та інтересів після отримання вказаної відповіді.

Керуючись ст.ст. 2, 6, 11, 69-71, 76, 79, 86, 94, 136, 158-163, 167 КАС, суд

п о с т а н о в и в:

1. Задовольнити адміністративний позов ОСОБА_1 повністю.

2. Визнати протиправною відмову Департаменту соціального захисту населення Київ-ської обласної державної адміністрації у видачі ОСОБА_1 посвідчення особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи 1 категорії.

3. Зобов'язати Департамент соціального захисту населення Київської обласної держав-ної адміністрації видати ОСОБА_1 посвідчення особи, постраждалої внаслі-док Чорнобильської катастрофи 1 категорії.

4. Присудити на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1102,40 грн. (одну тисячу сто дві грн. 40 коп.) за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту соціаль-ного захисту населення Київської обласної державної адміністрації.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження. Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду в порядку, встановленому ст.ст. 185-187 КАС. Апеляційна скарга подається протягом 10 днів з дня отримання копії її повного тексту.

Суддя Д.А. Костенко