Справа № 591/5262/17
Суддя: Бенедик А.П.
Дата ухвалення: 2017-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2017 р. Справа № 591/5262/17
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Бенедик А.П.

Суддів: Спаскіна О.А. , Донець Л.О.

за участю секретаря судового засідання Багмет А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Сумського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області на постанову Зарічного районного суду м. Суми від 19.10.2017р. по справі №591/5262/17

за позовом ОСОБА_1

до Сумського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області

про зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_1, звернулась до суду із адміністративним позовом до Сумського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області, в якому просила:

- визнати протиправними та дискримінаційними дії відповідача щодо призупинення з 01.09.2017 року нарахування та виплати пенсії;

- зобов'язати Сумське об'єднане управління Пенсійного фонду України Сумської області поновити нарахування та виплату пенсії з 01.09.2017 року та сплатити заборгованість, яка виникла з 01.09.2017 року - припинення нарахування та виплати пенсії.

В обґрунтування позову зазначила, що з 21.09.2012 року перебуває на обліку як пенсіонер та отримує пенсію за віком. Вказує, що на момент призначення пенсії вона постійно проживала та була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1. Після того як у липні 2014 року в місці проживання позивача розпочались бойові дії, вона разом з сім'єю була вимушена тимчасово переїхати до міста Білопілля Сумської області. Як наслідок, позивачу було зупинено виплату пенсії, яку їй відновили в жовтні 2014 року після звернення до Управління Пенсійного фонду України в Білопільському районі Сумської області, тобто за фактичним місцем проживання. З 24.11.2014 року позивач була взята на облік в Управлінні соціального захисту населення Білопільської РДА Сумської області як особа, яка тимчасово переміщена з території проведення антитерористичної операції. 04.09.2015 року, після переїзду на нове місце проживання до м. Суми, була зареєстрована у встановленому законом порядку як особа, яка тимчасово переміщена з території проведення антитерористичної операції. Відповідачем їй була призначена та виплачувалась пенсія в період з вересня 2015 року по липень 2016 року. Вказує, що після того як їй вдруге призупинили виплату пенсії на тій підставі, що вона відмовилася відкрити рахунок на отримання пенсії у відділенні ПАТ «Ощадбанк» та змінити пенсійне посвідчення державного зразка на платіжну карту, яка одночасно є пенсійним посвідченням внутрішніх переселенців, позивач звернулася до Департаменту соціального захисту населення Сумської міської ради про зняття її з обліку внутрішньо переміщених осіб. 12.12.2016 року, після звернення до Виконкому Сумської міської ради, позивач була знята з реєстрації у місті Луганськ та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3. Листом від 08.09.2017 року позивача повідомлено про призупинення пенсії з 01.09.2017 року на тій підставі, що відсутнє рішення про відмову у видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб, яка буде відновлена після надання вказаного рішення.

Не погоджуючись із правомірністю припинення виплати пенсії, позивач звернувся до суду.

За наслідками розгляду справи в порядку скороченого провадження постановою Зарічного районного суду м. Суми від 19.10.2017 року адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправними та дискримінаційними дії Сумського об'єднаного управління пенсійного фонду України Сумської області щодо припинення 3 01.09.2017 року позивачу нарахування та виплати пенсії.

Зобов'язано Сумське об'єднане управління пенсійного фонду України Сумської області поновити позивачу нарахування та виплату пенсії з 01.09.2017 року.

Відповідач, не погодившись із судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Зарічного районного суду м. Суми від 19.10.2017 року та прийняти нову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги посилається на прийняття оскаржуваної постанови з порушенням норм матеріального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, що призвело до неправильного вирішення справи.

Вказує, що задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов до помилково висновку про їх обґрунтованість. Зазначив, що Постановою КМ України від 08.06.2016 року №365 регулюється питання призначення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам. Вказаною постановою спеціально створеними Комісіями виконавчих органів у т.ч. міських рад приймаються рішення про відновлення або про відмову у відновленні соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам. Відповідно до Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам поновлення виплат відбувається за умови отримання внутрішньо перемішеною особою нової довідки. Вказує, що підставою для виплати пенсії внутрішньо переміщеної особи є документ, що підтверджує статус внутрішньо переміщеної особи - довідка, видана такій особі відповідно до Порядку затвердженого постановою КМ України № 509 від 01.10.2014 року скасування зазначеної довідки є підставою для відмови у виплаті пенсії. Проте, позивач не надала управлінню довідку внутрішньо переміщеної особи, а також рішення Комісії про відмову у видачі довідки про взяття на облік. Крім того зазначив, що позивач не перебувала та не перебуває на обліку в управлінні, оскільки управління не призначало їй пенсію, а тому пенсійна справа позивача з необхідними документами в управлінні відсутня, а пенсія останній виплачувалася, як внутрішньо переміщеній особі, оскільки остання перебувала на обліку в управлінні праці та соціального захисту населення Сумської міської ради, як внутрішньо переміщена особа.

Позивач надала письмові заперечення на апеляційну скаргу, в яких просить залишити рішення суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Представники сторін про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлялись.

Колегія суддів визнала за можливе розглянути справу з урахуванням положень ч. 1 ст. 41 та ч. 4 ст. 196 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного перегляду справи, що позивач відповідно до пенсійного посвідчення отримує пенсію за віком довічно. Дане посвідчення видано позивачу 20.05.2014 року Пенсійним фондом України.

Відповідно до довідки №000234 від 24.11.2014 року встановлено, що з 04.07.2014 року позивач перемістилась з тимчасово окупованої території з АДРЕСА_1 та взята на облік за адресою: АДРЕСА_4.

04.09.2015 року позивач, як особа переміщена з тимчасово окупованої території України, взята Департаментом соціального захисту населення Сумської міської ради на облік за адресою: АДРЕСА_2.

Позивач отримувала пенсію в Сумському об'єднаному управлінні пенсійного фонду України Сумської області як внутрішньо переміщена особа.

Листом від 17.08.2016 року № 8513/02-13 відповідач повідомив про зупинення виплати пенсії та необхідність звернення до установ ПАТ «Ощадбанк» та управління ПФ для відкриття поточного рахунку та заміни пенсійного посвідчення на платіжну карту у відповідності до вимог постанови №167 від 14.03.2016 року.

Судом першої інстанції встановлено, що з вересня 2015 року позивач перебувала на обліку в Сумському об'єднаному управлінні пенсійного фонду України Сумської області довідки від 04.09.2015 року 1 про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції і отримувала пенсію.

12.12.2016 року позивача було знято з реєстрації місяця проживання у м. Луганськ та зареєстровано нове місце постійного проживання: АДРЕСА_3.

13.12.2016 року позивач звернулась до відповідача із заявою в якій просила зняти обліковість переселенця. Як вказано в заяві, позивачем було додано копію паспорта, довідку про скасування дії довідки переселенця та рішення про скасування дії довідки, а також зазначено рахунок у банку. Вказана заява отримана відповідачем 13.12.2016 року (а.с. 53).

Листом від 08.09.2017 року №19935/02-12 який було направлено на адресу позивача (АДРЕСА_3), відповідач повідомив про призупинення з 01.09.2017 року виплати пенсії у зв'язку з відсутністю рішення про відмову у видачі довідки про взяття на облік відповідно до п. 4, ст. 8 постанови Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 р. №509 "Про облік внутрішньо переміщених осіб" (із змінами), так як у документі, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України немає відмітки про реєстрацію місця проживання та території адміністративно - територіальної одиниці, з якої здійснюється внутрішнє переміщення, та відсутні докази, що підтверджують факт проживання на території адміністративно - територіальної одиниці, з якої здійснюється внутрішнє переміщення, визначені абзацом другим пункту 4 цього Порядку. Повідомлено, що для поновлення виплати пенсії необхідно надати рішення про відмову у видачі довідки з обов'язковим зазначенням підстав для відмови.

Не погоджуючись із діями відповідача щодо припинення нарахування та виплати пенсії, позивач звернулась до суду із даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що дії відповідача щодо припинення з 01.09.2017 року позивачу нарахування та виплати пенсії є протиправними та дискримінаційними, а тому належним способом захисту порушених прав буде зобов'язання поновити позивачу нарахування та виплату пенсії з 01.09.2017 року.

Колегія суддів частково погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Таким чином, право особи на отримання пенсії, як складова права на соціальний захист, є її конституційним правом.

Відповідно до Преамбули Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон України № 1058) цей Закон, зокрема, розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій.

Зміна умов і норм загальнообов'язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

Статтею 4 Закону України № 1058 встановлено, що законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, цього Закону, закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відмінні від загальнообов'язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

Частиною 3 статті 4 Закону України № 1058 визначено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону України № 1058 передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Відповідно до Прикінцевих положень Закону України № 1058-IV, до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Таким чином, положення цього Закону є пріоритетними в питаннях виплати пенсій.

Таким чином, правовим актом, яким, зокрема, визначено підстави припинення пенсійних виплат, є Закон України № 1058. Інші нормативно-правові акти у сфері правовідносин, врегульованих Законом України № 1058, можуть застосовуватися за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.

Підстави припинення виплати пенсії встановлені статтею 49 цього Закону, за приписами частини першої якої виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 49 Закону України № 1058-IV, поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення і лише з підстав, визначених ст. 49 Закону України № 1058.

Статус внутрішньо переміщеної особи врегульований Законом України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" від 20.10.2014 р. № 1706-VII, відповідно до статті 7 якого для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав, зокрема, на пенсійне забезпечення здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 92 Конституції України, виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Аналіз вищенаведених норм свідчить про те, що призначення, виплата, припинення пенсійних виплат, у тому числі і внутрішньо переміщеним особам, має здійснюватися виключно на підставі норм Законів щодо пенсійного забезпечення на рівні з іншими громадянами України.

Під час судового розгляду справи встановлено, що рішення органом Пенсійного фонду щодо припинення виплати пенсії позивачу не приймалося.

Відповідно до ч.2 ст.8 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Згідно з статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Пунктом 54 рішення Європейського суду з прав людини по справі "Пічкур проти України" зазначено про порушення статті 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У справі "Ілашку та інші проти Молдови та Росії", Європейський суд з прав людини визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем Молдавської Республіки Придністров'я (МРП). Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов'язання за ст. 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Як зазначено в п. 333 цього рішення: "Суд вважає, що коли держава не може забезпечити дію своєї влади на частині своєї території відповідно фактичній ситуації (наприклад, сепаратиський режим, військова окупація), держава не перестає нести відповідальність та здійснювати юрисдикцію. Воно повинно усіма доступними дипломатичними та правовими засобами із залученням іноземних держав та міжнародних організацій продовжувати гарантувати права та свободи, передбачені Конвенцією".

На підставі вищевикладеного, за відсутності факту прийняття відповідного рішення, колегія суддів дійшла висновку про відсутність у відповідача правових підстав для невиплати позивачу пенсії.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Оцінюючи дії відповідача на відповідність критеріям зазначеним в ч. 3 ст. 2 КАС України, колегія суддів прийшла до висновку про те, що дії відповідача щодо припинення 3 01.09.2017 року позивачу нарахування та виплати пенсії є протиправними.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що належним способом захисту порушених прав позивача буде саме зобов'язання відповідача поновити позивачу нарахування та виплату пенсії з 01.09.2017 року.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовної вимоги про визнання дій відповідача дискримінаційними, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 162 КАС України, при вирішенні справи по суті суд може задовольнити адміністративний позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково. У разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про: 1) визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення; 2) зобов'язання відповідача вчинити певні дії; 3) зобов'язання відповідача утриматися від вчинення певних дій; 4) стягнення з відповідача коштів; 5) тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об'єднання громадян; 6) примусовий розпуск (ліквідацію) об'єднання громадян; 7) примусове видворення іноземця чи особи без громадянства за межі України; 8) визнання наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень.

Суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Разом з тим, оскільки судовим розглядом не встановлено, що в діях відповідача щодо зупинення виплати пенсії були наявні ознаки дискримінації, колегія суддів дійшла висновку про необґрунтованість вказаної частини позовний вимог.

Відповідно до ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 202 КАС України, підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

З урахуванням встановлених обставин у справі та допущених судом першої інстанції порушень норм матеріального права, колегія суддів вважає, що постанова Зарічного районного суду м. Суми від 19.10.2017р. по справі №591/5262/17 не відповідає вимогам ст.159 КАС України, а тому відповідно до ч.2 ст. 205 ст. 202 КАС України підлягає частковому скасуванню з прийняттям нової постанови.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п. 3 ст. 198, п. 4 ч.1 ст. 202, 205, 207, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Сумського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області задовольнити частково.

Постанову Зарічного районного суду м. Суми від 19.10.2017р. по справі №591/5262/17 скасувати в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання дискримінаційними дій Сумського об'єднаного управління пенсійного фонду України Сумської області щодо припинення з 01.09.2017 року нарахування та виплати пенсії.

Прийняти в цій частині нову постанову, якою відмовити в задоволенні вказаної частини позовних вимог.

В іншій частині постанову Зарічного районного суду м. Суми від 19.10.2017р. по справі №591/5262/17 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя (підпис)Бенедик А.П.
Судді(підпис) (підпис) Спаскін О.А. Донець Л.О.
Повний текст постанови виготовлений 11.12.2017 р.