Справа № 810/2201/17
Суддя: Лиска І.Г.
Дата ухвалення: 2017-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 грудня 2017 року № 810/2201/17

Київський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Лиска І.Г., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтерфом» до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, 3-тя особа: головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень ДВС Міністерства юстиції України Назаровець А.Т., про визнання неправомірними рішення та зобов'язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю «Інтерфом» з позовом до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, 3-тя особа: головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень ДВС Міністерства юстиції України Назаровець А.Т., про визнання неправомірними рішення та зобов'язання вчинити певні дії.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що прийняті відповідачем рішення відповідачем є протиправними, оскільки у державного виконавця не було передбачених Законом підстав для повернення виконавчого документа стягувану без прийняття його до виконання та для направлення стягувачу відповідного повідомлення, оскільки у виконавчому листі зазначено прізвище та ініціали уповноваженої посадової особи, якою видано виконавчий документ, який підписано та скріплено печаткою та який відповідає вимогам встановленим Закону України «Про виконавче провадження». Крім того, прийняте рішення про відмову у розгляді поданої стягувачем скарги є необґрунтованим та не мотивованим.

Представник позивача подав письмове клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, позов просив задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не прибув, повідомлений належним чином, жодних заяви чи клопотань до суду не надав.

Третя особа-головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень ДВС Міністерства юстиції України Назаровець А.Т. подав до суду письмові заперечення в яких зазначив, що вимоги визначені п.1 ч.1 та ч.3 ст.4 Закону України «Про виконавче провадження» є самостійними реквізитами виконавчого документа, та підлягають окремому дослідженню під час з'ясування відповідності такого документа визначеним Законом нормам. Та зазначив, що виконавчий лист має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим Законом України «Про виконавче провадження». Також просив, розгляд справи здійснювати без його участі.

Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку доказам, суд встановив наступні обставини справи та правовідносини, що склалися між сторонами.

03.04.2017 Київським окружним адміністративним судом (суддя Лиска І.Г.) на користь стягувача (Товариство з обмеженою відповідальністю «Інтерфом», місцезнаходження: вул. Київська, 125, м. Обухів, Київська область, 08700, ) видано виконавчий лист по справі № 810/442/16. Згідно виконавчого листа, суд постановив: Зобов'язати Державну фіскальну службу України (адреса: Львівська пл., 8, м. Київ, 04655, код за ) збільшити на 6119982 грн. розмір суми податку, на яку Товариство з обмеженою відповідальністю «Інтерфом» має право зареєструвати податкові накладні та/або розрахунки коригування до податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних, відповідно до показників р. 24 уточнюючої податкової декларації з податку на додану вартість за червень 2015 року від 07.08.2015 №.

Позивачем до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України подано заяву №14/04/10-1П від 10.04.2017 про примусове виконання виконавчого листа Київського окружного адміністративного суду від 03.04.2017 по справі №810/442/16.

26.04.2017 державним виконавцем прийнято рішення щодо повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття його до виконання, яке оформлено повідомленням, як на підставу повернення виконавчого документа, державний виконавець послався на пункт 1 частини першої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки, у виконавчому листі не зазначено прізвища ім'я по-батькові особи, яка видала виконавчий документ.

Стягувач не погодившись із поверненням виконавчого документа, звернувся зі скаргою №17/05/19-1П від 19.05.2017 на дії державного виконавця до начальника Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

Листом начальника Відділу примусового виконання рішень Департаменту вих. № 14770-0-33-17/20-1.-24 від 15.06.2017 стягувача повідомлено про те, що подана ним скарга не відповідає вимогам ст.74 Закону України «Про виконавче провадження», тому не підлягає розгляду.

Стягувач не погодившись із прийнятими рішенням звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

Відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-УІІІ виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно пункту першого частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження», підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень.

Вимоги до виконавчого документа встановлено статтею 4 Закону України «Про виконавче провадження». Так, частина перша статті 4 Закону встановлює, що у виконавчому документі зазначаються: - назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище, ім'я, по батькові та посада посадової особи, яка його видала; - дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ; - повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім'я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи;- ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб - за наявності); - реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника (для фізичних осіб - платників податків); резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень; дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню); строк пред'явлення рішення до виконання.

Частина третя статті 4 Закону встановлює, що виконавчий документ підписується уповноваженою посадовою особою із зазначенням її прізвища та ініціалів і скріплюється печаткою. Скріплення виконавчого документа печаткою із зображенням Державного Герба України є обов'язковим, якщо орган (посадова особа), який видав виконавчий документ, згідно із законом зобов'язаний мати таку печатку.

Пункт 5.23 ДСТУ № 4163-2003 «Вимоги до оформлення документів», встановлює, що підпис складається з назви посади особи, яка підписує документ (повної, якщо документ надруковано не на бланку, скороченої - на документі, надрукованому на бланку), особистого підпису, ініціалу (-ів) і прізвища.

Частина перша статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 26 даного Закону виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Частина п'ята статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» зазначає, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня входження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

Розділом III Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 N 512/5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України від 30.09.2016 за N 1302/ 29432, розробленою відповідно до Закону України від 02 червня 2016 року N 1404-УІІІ "Про виконавче провадження" інших законодавчих та нормативно-правових актів, визначено окремі питання організації виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення), що відповідно до Закону підлягають примусовому виконанню визначено загальні умови та порядок здійснення виконавчого провадження.

Відповідно до пункту другого розділу III Інструкції, виконавчий документ повинен відповідати вимогам до виконавчого документа, зазначеним у статті 4 Закону.

Пункт четвертий розділу III Інструкції встановлює, що виконавчий документ повертається без прийняття до виконання у випадках, передбачених частиною четвертою статті 4 Закону, про що орган державної виконавчої служби або приватний виконавець надсилає стягувану повідомлення протягом трьох робочих днів з дня пред'явлення виконавчого документа.

Отже, беручи до уваги вищезазначені норми, у виконавчому документі зазначаються: назва; дата видачі документа; найменування органу; прізвище, ім'я, по батькові; посада посадової особи, яка його видала.

Судом при дослідженні виконавчого листа встановлено, що в ньому зазначено його назву: «ВИКОНАВЧИЙ ЛИСТ № 810/442/16»; дату видачі: « 03.04.2017»; Найменування органу: «Київський окружний адміністративний суд»; Прізвище, ім'я та по батькові особи, яка видала виконавчий документ: «Лиска І.Г.»; Посада посадової особи, яка його видала: «Суддя (суддя - доповідач)». Виконавчий документ скріплено печаткою із зображенням Державного Герба України.

Отже, виконавчий лист має всі заповнені реквізити, відповідає вимогам чинного законодавства, зокрема Закону України «Про виконавче провадження» та оформлений належним чином.

За таких обставин, у державного виконавця не було передбачених Законом підстав для повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття його до виконання та для направлення стягувачу відповідного повідомлення, так як виконавчий лист оформлений належним чином та відповідає вимогам чинного законодавства.

Посилання державного виконавця на недоліки оформлення виконавчого документа суд зазначає.

Пункт перший частини першої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» не регулює порядок оформлення виконавчого документа.

Порядок оформлення виконавчого документа встановлено частиною 3 статті 4 Закону, де вказано, що інформація про посадову особу наводиться шляхом зазначення її прізвища та ініціалів.

Вимоги частини третьої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» узгоджуються із приписами пункту 5.23 ДСТУ № 4163-2003 «Вимоги до оформлення документів», де вказано, що підпис документа здійснюється шляхом зазначення ініціалу(-ів) і прізвища посадової особи.

Оскільки у виконавчому листі Київського окружного адміністративного суду від 03.04.2017 по справі № 810/442/16 зазначено прізвище та ініціали уповноваженої посадової особи, якою видано виконавчий документ, який підписаний та скріплений печаткою, то він відповідає вимогам, встановленим частиною першою статті 4 Закону України «Про виконавче провадження».

Отже, суд дійшов висновку, що рішення державного виконавця щодо повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття його до виконання є протиправним і підлягає скасуванню.

Щодо твердження позивача про протиправність дій начальника відділу щодо залишення поданої скарги без розгляду суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що Листом начальника Відділу примусового виконання рішень департаменту вих. № 14770-0-33-17/20-1.-24 від 15.06.2017 стягувача повідомлено про те, що подана ним скарга не відповідає вимогам ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», тому не підлягає розгляду.

Вимоги до скарги у виконавчому провадженні встановлено частиною четвертою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження». Так, скарга подається виключно у письмовій формі та має містити: найменування органу державної виконавчої служби, до якого вона подається; повне найменування (прізвище, ім'я та по батькові) стягувача та боржника, їхні місця проживання чи перебування (для фізичних осіб) або місцезнаходження (для юридичних осіб), а також найменування (прізвище, ім'я та по батькові) представника сторони виконавчого провадження, якщо скарга подається представником; реквізити виконавчого документа (вид документа, найменування органу, що його видав, день видачі та номер документа, його резолютивна частина); зміст оскаржуваних рішень, дій чи бездіяльності та посилання на порушену норму закону; викладення обставин, якими скаржник обґрунтовує свої вимоги; підпис скаржника або його представника із зазначенням дня подання скарги.

При дослідженні повідомлення про залишення поданої позивачем скарги без розгляду судом встановлено, що начальник відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Ярушевська І.І. не вказала, чому саме подана стягуеачем скарга не відповідає вимогам Закону та не підлягає розгляду.

Аналіз змісту скарги на дії державного виконавця також не дає підстав вважати, що при її поданні стягувачем було допущено порушення вимог ст.74 Закону України «Про виконавче провадження».

У такому випадку начальник відділу примусового виконання не обгрунтував причин для відмови у розгляді поданої стягувачем скарги на дії державного виконавця, у зв'язку з чим дане рішення є протиправним.

Отже, даний позов про визнання протиправними рішення про повернення стягувану виконавчого листа та рішення про залишення без розгляду скарги на дії державного виконавця підлягає задоволенню.

Оскільки суд дійшов висновку, що оскаржувані рішення про повернення стягувану виконавчого листа Київського окружного адміністративного суду без прийняття до виконання та рішення, оформлене листом, про залишення без розгляду скарги на дії державного виконавця прийняте не у спосіб визначений законом, то вони є протиправними.

Відповідно до частини першої статті 6 КАС України, кожна особа має право звернутися до суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Згідно з пунктом другим частини четвертої статті 105 КАС України, адміністративний позов може містити вимоги про зобов'язання відповідача суб'єкта владних повноважень прийняти рішення або вчинити певні дії.

За приписами пункту 2 частини 2 статті 62 КАС України, у разі задоволення позову суд може прийняти постанову про зобов'язання відповідача вчинити певні дії.

Аналізуючи дані положення Кодексу, можна дійти висновку, що законодавством передбачено право суду у випадку встановлення порушення прав позивача зобов'язувати суб'єкта владних повноважень приймати рішення або вчиняти певні дії.

Окрім того, суд звертає увагу на приписи ст.26 Закону України «про виконавче провадження», де передбачено примусового виконання рішення.

Таким чином, нормами Закону України «про виконавче провадження» чітко визначено дії державного виконавця при примусовому виконанні рішення.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі ЄКПЛ або Конвенція) та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України відповідно до статті 9 Конституції України як чинний міжнародний договір, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Ратифікація Конвенції відбулася на підставі Закону України №475/97-ВР від 17.07.1997; Конвенція набула чинності для України 11.09.1997.

За приписами статті 8 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" №3477-IV від 23.02.2006, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011 (остаточне) по справі "ЧУЙКІНА ПРОТИ УКРАЇНИ" (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE) (Заява №28924/04) констатував: " 50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов'язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. the United Kingdom), пп. 2836, Series A № 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах "Мултіплекс проти Хорватії" (Multiplex v. Croatia), заява № 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та "Кутіч проти Хорватії" (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II)".

В даному випадку, задоволення позовної вимоги щодо зобов'язання відповідача здійснити заходи примусового виконання виконавчого листа, є дотриманням судом гарантій на те, що спір між сторонами буде остаточно вирішений.

Відповідно до змісту статті 267 Кодексу адміністративного судочинства України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, має право зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Вказане свідчить, що судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах здійснюється з метою реалізації завдань адміністративного судочинства. Суд займає активну позицію не лише під час вирішення публічно-правового спору, але й після набрання судовим рішенням законної сили.

У Рішенні від 30 червня 2009 року №16-рп/2009 Конституційний Суд України зазначив, що метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина, та наголосив, що виконання всіма суб'єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової (абзац перший підпункту 3.2 пункту 3, абзац другий пункту 4 мотивувальної частини).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 19 березня 1997 року у справі "Горнсбі проти Греції" суд підкреслив, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як складова частина судового розгляду. Здійснення права на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов'язків цивільного характеру було б ілюзорним, якби внутрішня правова система допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося б на шкоду однієї зі сторін (п.40).

Оскільки дане рішення суду в частині, що стосується здійснення заходів примусового виконання виконавчого листа, має зобов'язальний характер, а обставини, встановлені під час розгляду справи, дають суду обґрунтовані підстави вважати, що відповідач можуть ухилятись від його виконання, суд вважає за необхідне встановити контроль за виконанням постанови у даній справі шляхом зобов'язання Департамента державної виконавчої служби України у тридцятитенний строк з моменту набрання даним судовим рішенням законної сили подати до суду звіт про його виконання.

Згідно із частиною першою статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За правилами частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Це покладає на суб'єкта владних повноважень обов'язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів.

На основі викладеного та оцінюючи у сукупності встановлені обставини і перевівши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Керуючись статтями 11, 14, 70, 71, 72, 86, 94, 159-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним рішення головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Назаровця А.Т. від 26.04.2017 про повернення стягувачу виконавчого листа Київського окружного адміністративного суду від 03.04.2017 по справі №810/442/16 без прийняття до виконання.

Визнати протиправним рішення начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Ярушевської І.І. оформлений листом №14770-0-33-17/20-1.-24 від 15.06.2017 про залишення без розгляду скарги на дії державного виконавця.

Зобов'язати Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України здійснити заходи примусового виконання виконавчого листа Київського окружного адміністративного суду від 03.04.2017 по справі №810/442/16.

Зобов'язати Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України протягом тридцяти днів з дня набрання судовим рішенням у даній справі законної сили подати до суду звіт про його виконання.

Стягнути судовий збір у розмірі 4800 грн. (чотири тисячі вісімсот) грн. на користь Товариства з додатковою відповідальністю "Інтерфом" () за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень - Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Лиска І.Г.