Справа № 815/2894/17
Суддя: Шляхтицький О.І.
Дата ухвалення: 2017-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 грудня 2017 р.м.ОдесаСправа № 815/2894/17

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Танцюра К.О.

Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду

у складі: судді доповідача - головуючого - Шляхтицького О.І.,

суддів: Потапчука В.О., Романішина В.Л.,

при секретарі - Ханділян Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 20 червня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом про визнання неправомірним та скасування рішення від 30.11.2016р. №591-16, зобов'язання прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог зазначалось, що рішення Державної міграційної служби України про відмову йому у наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту є необґрунтованим, незаконним та таким, що підлягає скасуванню оскільки при його прийнятті відповідач не звернув уваги на те, що він відповідає критеріям для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначав, що про обґрунтовуванні побоювання за своє життя та здоров'я свідчать причини виїзду позивача, а саме те що позивач був вимушений звернутися за захистом в Україні через погрози, які він отримував з боку терористичного угрупування Аль-Каїда. Позивач зазначав, що ані в країні походження Йорданії, ані в країні попереднього постійного проживання Кувейті він не може отримати належного захисту з боку держави від антиурядових угрупувань, а отже був вимушений шукати міжнародного захисту.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 20 червня 2017 року у задоволенні адміністративного позову було відмовлено.

Не погоджуючись з даною постановою суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального права, невідповідністю висновків суду обставинам справи, у зв'язку з чим просить його скасувати та ухвалити нову постанову, якою адміністративний позов задовольнити.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Йорданії, за національністю-йордан, віросповідання: мусульманин -суніт. З 26.11.1966р. проживав у Кувейті, м.Аль-Куєйт.

16.08.2013 р. позивач, за національним паспортом та візою, літаком вилетів з Кувейту до Стамбулу (Туречина), де пробув 10 годин. Прибув до України з Туреччини 16.08.2013р.

При цьому, ОСОБА_1 вперше прибув до України 27.04.2010 р. як турист. Згідно додаткового протоколу співбесіди від 29.07.2015 р. позивач до України приїжджав відпочивати 7 разів.

30.07.2011 р. одружився з громадянкою України ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2, з якою фактично розійшлись у 2013 році. Шлюб не розірвано.

20.05.2015 р. позивач звернувся до Головного управління ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За наслідками розгляду документів, щодо надання ОСОБА_1 статусу біженця, або особи яка потребує додаткового захисту в Україні, ГУ ДМС України в Одеській області був складений висновок від 14.11.2016 р. по справі №2015OD0137 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Державної міграційної служби України від 30.11.2016р. №591-16, з посиланням на п. 1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" підтримано висновок Головного управління ДМС в Одеській області та відмовлено ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно висновку ГУ ДМС України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 14.11.2016р. міграційна служба дійшла висновку про те, що зазначена заявником інформація з приводу ймовірного переслідування на Батьківщині визнається неправдоподібною та не підтверджується ІКП, заявник не надав жодних доказів історії ймовірного переслідування на Батьківщині. Крім того, зазначено, що існують принципові розбіжності стосовно агентів та обставин ймовірного переслідування заявника на Батьківщині, що ставлять під сумнів наявність вказаних особою переслідувань і свідчать про недостовірність історії, що була викладена заявником. Аналізом матеріалів особової справи неможливо обґрунтувати причину виїзду особи з Кувейту з позиції надання міжнародного захисту в Україні, ані під час перебування на Батьківщині, ані перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності заявник не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог пункту 1 частини 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Також, Аналізом матеріалів особової справи та інформації по країні громадянського походження заявника можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті підстав для надання додаткового захисту в Україні, згідно визначення пункту 13 частини 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження.

Вказані обставини сторонами не заперечуються, а отже є встановленими.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що рішення Державної міграційної служби України від 30.11.2016р. №591-16 прийнято в межах компетенції та у спосіб, що передбачений законодавством, що регулює спірні правовідносини, обґрунтовано.

Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 7, 10, 11, 70, 71 КАС України, Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Відповідно до Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого Указом Президента України №405/2011 від 06.04.2011р. Державна міграційна служба України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України. ДМС України входить до системи органів виконавчої влади та утворюється для реалізації державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

За змістом статті 14 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Згідно статті 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, жодна людина не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Згідно пункту 1 частини 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011р. №3671-VI біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

На підставі пункту 4 частини 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

За змістом пункту 13 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а)расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

За правилами абзацу 5 статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до частини 7 статті 7 Закону до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

В ході судового розгляду встановлено, що причиною виїзду з країни постійного проживання ОСОБА_1 зазначено проблеми з терористичним угрупуванням Аль-Каіда. Позивача запрошували працювати в терористичне угрупування, однак він відмовився. Позивач змінив місце перебування, 2 місяці жив у свого друга та не працював. ОСОБА_1 телефонували, вони знали всю інформацію щодо заявника: ім'я, де працює та звідки була відома ця інформацію позивачу не відомо. Вони телефонували позивачу 2 рази, він змінював номер телефону та вирішив втекти в Україну, де позивач був багато раз і йому сподобалась країна. Після 2 дзвінків вони почали розпитувати у знайомих про позивача.

З матеріалів особової справи ОСОБА_1 №2015OD0137 вбачається, що позивач не входив до жодної політичної, релігійної чи громадської організації.

З анкетування ОСОБА_1 від 20.05.2015р. вбачається, що позивач під час зазначення причин виїзду з країни постійного проживання зазначив, що представники угрупування Аль-Каіда телефонували йому двічі. При цьому у додатковому протоколі співбесіди від 29.07.2015р. заявник зазначив, відповівши на питання міграційної служби чи переслідували його, зазначив що йому дуже багато разів дзвонили і говорили якщо він не буде на них працювати то його вб'ють. У додатковому протоколі співбесіди від 11.09.2015р. заявник зазначив, що йому від Аль Каіда надходило 3 дзвінки.

Водночас, позивач під час співбесід від 29.07.2015р. та від 11.09.2015р. надавав різну інформацію щодо характеру можливих погроз з боку терористичного угрупування. Так, в додатковому протоколі від 11.09.2015р. на питання міграційної служби: «Які саме погрози виказувались на Вашу адресу, за яких умов вони мали реалізувати ці погрози, чи були реальні підстави побоюватися таких погроз? » надано відповідь: «Вони коли дзвонили мені то розповідали всю інформацію про мене «де я живу, куди я ходжу. Були реальні загрози». На питання міграційної служби «Чи змінювався характер вимог та погроз від представників Аль-Каіда з часом, чи оголошували вони нові вимоги, висловлювали нові погрози, які саме?» надано відповідь «Нічого нового, перший раз вони мені запропонували працювати на них, а потім другий і третій раз говорили «чого ти не відповідаєш на наші вимоги?». Разом з тим, у додатковому протоколі від 29.07.2015р. на питання міграційної служби : «Чому ви саме боїтесь цю групу радикалів «Аль -Каіда»? Переслідували Вас?» надано відповіді: «мене запросили працювати з ними. І я не хочу приймати їх пропозиції», «вони мені дуже багато разів дзвонили і говорили якщо я не буду на них працювати вони мене вб'ють». Вказані відповіді є суперечливими, оскільки позивач в них зазначає те, що представники «Аль-Каіди» то просто пропонували працювати на них, то погрожували вбити у разі відмови з ними працювати.

Відповідно до додаткового протоколу співбесіди з громадянином Йорданії Ал ОСОБА_1 від 29.07.2015р. на питання "Чому Ви вирішили приїхати в Україну?" позивач надав відповідь, що він не вперше був в Україні, а приїжджав як турист відпочивати та йому дуже сподобалась країна. Разом з тим, на питання «Чому Ви вирішили звернутись до міграційної служби саме 20.05.2015р.?» надано наступну відповідь «я чекав коли моя дружина повернеться, краще ж отримати посвідку на проживання ніж статус біженця.» Вказані відповіді свідчать про пошук позивачем кращих умов життя.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач не надав жодних переконливих пояснень або підтверджень щодо погроз та переслідувань, які були спрямовані на його адресу.

Вказані обставини та суперечливі пояснення позивача дають суду обґрунтовані підстави вважати історію позивача щодо причин неможливості повернення до країни постійного проживання неправдивою та надуманою з метою легалізації перебування на Україні у пошуках кращих умов життя.

Директива Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту" від 29.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватись з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Таким чином обґрунтування позову та викладені ОСОБА_1 у матеріалах справи обставини є суперечливими та не містять жодних ознак наявності умов для визнання позивача біженцем.

Щодо додаткової форми захисту, відповідно до пункту 13 частини 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", характерною рисою такої категорії осіб є невідповідність критеріям статусу біженця з одного боку і неможливість повернення в свою країну через певні причини з іншого боку.

Перевірка по країні походження вказує на відсутність загрози життю позивача, або інших критеріїв, які відповідають критеріям пункту 13 частини 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Наведені позивачем підстави для надання йому статусу біженця не впливають на кваліфікацію останніх в якості критеріїв визначення статусу біженця у розумінні вимог Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Отже, рішення Державної міграційної служби України від 30.11.2016р. №591-16, яким позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є законним та обґрунтованим, а тому не підлягає скасуванню.

Відповідно до статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В ході розгляду справи позивач не довів суду ті обставини, на які він посилався в обґрунтування заявлених вимог, а відповідач надав суду належні докази на підтвердження своїх заперечень проти позову.

Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

При цьому колегія суддів відхиляє доводи апелянта, що в країні попереднього постійного проживання Кувейті він не може отримати належного захисту з боку держави від антиурядових угрупувань з огляду на таке.

В ході судового розгляду позивач не зміг обґрунтувати причину виїзду з Кувейту з позиції надання міжнародного захисту в Україні.

Матеріали справи не містять жодних свідчень, які б підтверджували, що заявник зазнавав переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог пункту 1 частини 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Інші доводи апеляційної скарги ґрунтуються на суб'єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів, а також на невірному тлумаченні норм матеріального права. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Таким чином, на підставі встановлених в ході судового розгляду обставин, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ч. 1 ст. 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200, п. 1 ч. 1 ст. 205, ст. 206, ч.5 ст. 254 КАС України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а постанову постанову Одеського окружного адміністративного суду від 20 червня 2017 року у справі № 815/2894/17 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складення судового рішення у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Дата складення у повному обсязі і підписання рішення суду - 06 грудня 2017 року.

Головуючий: О.І. Шляхтицький

Суддя: В.О. Потапчук

Суддя: В.Л. Романішин