Справа № 820/5483/17
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2017-12-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

07 грудня 2017 р. справа № 820/5483/17

Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Сліденка А.В., суддів - Панова М.М., Спірідонова М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Харківського окружного адміністративного суду в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом гр. ОСОБА_5
доДержавної міграційної служби України, 3-тя особа - ГУ ДМСУ в Харківській області, 3-тя особа - УДМСУ в Київській області,
про скасування п. 2 (п.п. 2.1-2.3) наказу Державної міграційної служби України №149 від 08.06.2017 р. про скасування деяких рішень про видачу посвідок на постійне проживання щодо громадянина Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, -
встановив:

Позивач, гр. ОСОБА_5, в порядку адміністративного судочинства заявив вимогу про скасування п. 2 (п.п. 2.1-2.3) наказу Державної міграційної служби України №149 від 08.06.2017 р. з приводу скасування деяких рішень про видачу посвідок на постійне проживання щодо громадянина Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1

Аргументуючи заявлену вимогу зазначив, що оскаржуваний наказ порушує конституційні норми та закони. Стверджував, що під час перебування на території України законів не порушував, злочинів не вчиняв, має двох рідних дітей - громадян України. Наголошував, що спірний наказ суперечить ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", бо має на меті розлучити родину. Посилаючись на ці міркування просив позов задовольнити.

Відповідач, Державна міграційна служба України, з поданим позовом не погодився.

Аргументуючи заперечення проти позову зазначив, що дозвіл на імміграцію заявнику не надавався та не скасовувався. Стверджував, що заявник набув законну підставу для знаходження на території України поза процедурою одержання дозволу у силу дії прямої норми закону - абз. 4 п. 4 розділу V "Прикінцевих положень" Закону України "Про імміграцію". Оскільки у подальшому було виявлено, що заява на одержання посвідки була подана громадянином поза межами строку дії згаданої норми закону, а посвідка отримана безпідставно, то спірним наказом було лише скасовано рішення з приводу видачі посвідки на постійне проживання на території України. Посилаючись на ці міркування просив відмовити у позові.

Треті особи, ГУ ДМСУ в Харківській області та УДМСУ в Київській області з поданим позовом не погодились з тих же міркувань, що і відповідач, ДМС України.

Оскільки визначене ч. 1 ст. 2 КАС України завдання адміністративного судочинства залишається незмінним при розгляді будь-якої адміністративної справи і дотримання вказаного завдання є обов'язковим у силу приписів ч. 2 ст. 19 Конституції України, то з огляду на приписи ст. 41, ч. 4 ст. 122, ч. 6 ст. 128 КАС України суд, зібравши докази, що в своїй сукупності повно та всебічно висвітлюють обставини спірних правовідносин, доходить висновку, що справа має бути розглянута та вирішена на підставі наявних у ній доказів в порядку письмового провадження.

Суд, вивчивши доводи позову та заперечень проти позову, повно виконавши процесуальний обов'язок з офіційного з'ясування обставин спору, перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, котрі врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

За матеріалами справи судом встановлено, що позивач 21.05.2003 р. звернувся до Васильківського МВ ГУ МВС України в Київській області з клопотанням з приводу видачі посвідки на постійне проживання.

Підставами для одержання посвідки указав обставини громадянства Соціалістичної Республіки В'єтнам, прибуття до України у 1989 році з метою працевлаштування, роботи на підприємстві-резиденті України, наміру залишитись проживати в Україні.

Керівництвом ВГІРФО ГУМВС Укрїани в Київській області 23.05.2003 року на підставі заяви вказаного іноземця було прийнято рішення щодо документування його посвідкою №7375/47327 на постійне проживання відповідно до абзацу четвертого пункту 4 розділу V «Прикінцеві положення» Закону України «Про імміграцію».

Таким чином, органом державного управління у галузі імміграції відносно позивача не приймав рішення про надання дозволу на імміграцію, а викладені з цього приводу у тексті позову доводи є помилковими.

26.07.2016 р. позивачу було здійснено обмін посвідки у зв'язку із досягненням ним 45-річного віку, видано нову посвідку на постійне проживання ІН 126428.

10.11.2017 р. позивач отримав в ГУ ДМС України у Харківській області копію спірного наказу №149 від 08.06.2017 р., прийнятого Державною міграційною службою України в п.2 якого зазначено:

- п.п. 2.1. скасувати повністю рішення відділу ГІРФО ГУМВС України в Київській області від 23.05.2003 р. про документування посвідкою на постійне проживання громадянину Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1;

- п.п. 2.2. видану на підставі цього рішення посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 23.05.2003 р. визнати недійсною та такою, що підлягає вилученню;

- п.п. 2.3. начальникові ГУДМС у Харківській області Гузю В.В. за місцем проживання іноземця забезпечити вилучення зазначених в підпункті 24.2 пункту 24 цього наказу посвідок на постійне проживання, а також здійснити заходи, передбачені законодавством України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Перевіряючи відповідність закону, зокрема і ч.3 ст.2 КАС України, спірного рішення суб'єкта владних повноважень, суд зазначає, що правовідносини з приводу набуття іноземними громадянами права на постійне знаходження на території України унормовані, насамперед, приписами ст.26 Конституції України та Закону України "Про імміграцію".

З приєднаних до справи документів випливає, що позивач набув таке право без одержання дозволу на імміграцію, а у порядку абз.4 п.4 розділу V «Прикінцеві положення» Закону України «Про імміграцію» від 07.06.2001 року, де передбачено, що вважаються такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну, іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну до 6 березня 1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В'єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 2 квітня 1981 року, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні.

Отже, з аналізу вказаної норми слідує, що іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну до 6 березня 1998 року посвідка на постійне проживання в Україні видається без оформлення дозволу на імміграцію у разі звернення із заявою про видачу вказаної посвідки протягом шести місяців з дня набрання чинності Законом України «Про імміграцію» від 07.06.2001 року.

Норма абз.4 п.4 розділу V «Прикінцеві положення» Закону України «Про імміграцію» від 07.06.2001 року набула чинності 07.08.2001 року і діяла до 07.02.2002р.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся з відповідним клопотанням лише 21.05.2003 року, тобто з пропуском шести місяців з дня набрання чинності Законом України «Про імміграцію» від 07.06.2001 року, як то передбачено абз. 4 п. 4 розділу V «Прикінцеві положення» вказаного Закону.

Доказів своєчасного звернення позивача матеріали справи не містять.

Наведене указує, що рішення ВГІРФО ГУМВС України в Київській області від 23.05.2003 року про документування позивача посвідкою на постійне проживання позивача в Україні без оформлення дозволу на імміграцію було видано на підставі вже недіючої на той час норми закону - абз. 4 п. 4 розділу V «Прикінцеві положення» Закону України «Про імміграцію» від 07.06.2001 р.

Відтак, це рішення об'єктивно не здатне спричинити виникнення будь-яких прав.

Відповідно до п. 2.9 Тимчасового порядку розгляду заяв для оформлення посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання (затверджено наказом МВСУ від 15.07.2013р. № 681, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 06.08.2013 р. за № 1335/23867) рішення про видачу або відмову у видачі посвідки, прийняті з порушенням вимог закону, скасовуються наказом голови ДМС повністю або в окремій частині. Посвідки, що були видані на підставі рішень, які скасовані наказом Голови ДМС, визнаються недійсними та підлягають вилученню.

За таких обставин, у Голови Державної міграційної служби України наявні повноваження щодо скасування рішення про видачу посвідки на постійне проживання, що прийнято з порушенням вимог законодавства.

Обставини наявності у відповідача повноваження скасовувати прийняті на підставі недіючої норми закону - абз. 4 п. 4 розділу V «Прикінцеві положення» Закону України «Про імміграцію» від 07.06.2001 р. рішення про видачу посвідки на право постійно перебування на території України встановлені постановами Харківського апеляційного адміністративного суду від 11.10.2017р. №820/1921/17 та від 03.10.2017 р. по справі №820/1863/17.

У силу ч. 1 ст. 72 КАС України ці обставини мають преюдиціальне значення при розгляді даної адміністративної справи

За таких обставин, суд доходить висновку, що спірне рішення відповідача було прийнято в межах повноважень, на підставах та у спосіб, що визначені законом, судження відповідача про очевидну необґрунтованість заяви про отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, є юридично вірним та фактично обґрунтованим.

Посилання позивача на ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суд вважає безпідставним, позаяк у спірних правовідносинах відносно позивача не приймалось рішення про надання дозволу на імміграцію до країни.

Довід позивача про намір розлучити його із родиною суд також вважає безпідставним, оскільки позивач не позбавлений можливості ініціювати інші процедури набуття права на постійне перебування на території України, у тому числі і у зв'язку з існуванням рідних дітей - громадян України за місцем народження.

Суд звертає увагу позивача, що у спірних правовідносинах право на постійне перебування на території України було набуто не як наслідок реалізації суб'єктом владних повноважень управлінської функції та прийняття відповідного рішення про надання дозволу на імміграцію, а за прямою дією норми закону - абз.4 п.4 розділу V «Прикінцеві положення» Закону України «Про імміграцію» від 07.06.2001 року, яка насправді вже втратила чинність.

Недіюча норма закону об'єктивно не здатна зумовлювати виникнення прав.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Оскільки у спірних правовідносинах суб'єктом владних повноважень при реалізації управлінської функції забезпечено дотримання ч. 2 ст. 19 Конституції України, ч.3 ст.2 КАС України, судовим розглядом не встановлено факту порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин, то позов належить залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 8 і 19 Конституції України, ст.ст.7-11, ст.ст.158-163, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

постановив:

Адміністративний позов - залишити без задоволення.

Роз'яснити, що постанова набирає законної сили згідно з ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме: після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова чи ухвала суду не набрала законної сили.

Роз'яснити, постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду згідно з ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме: шляхом подачі через Харківський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня її проголошення (у разі застосування судом ч. 3 ст. 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні - з дня отримання копії постанови, у разі повідомлення суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених ч. 4 ст. 167 цього Кодексу, про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду) апеляційної скарги з одночасним надсиланням копії апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції.

Головуючий суддя А.В. Сліденко

Суддя М.М. Панов

М.О. Спірідонов