Справа № 815/1400/17
Суддя: Косцова І.П.
Дата ухвалення: 2017-11-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 листопада 2017 р.м.ОдесаСправа № 815/1400/17

Категорія: 11.5 Головуючий в 1 інстанції: Танцюра К.О.
Одеський апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

судді - доповідача Косцової І.П.
суддів Стас Л.В.
Турецької І.О.
за участю: секретаряСтефанцевої Ю.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_5 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 03 квітня 2017 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_5 до Чорноморського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області, третя особа без самостійних вимог з боку відповідача - Чорноморська міська рада, про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_5 звернулась до суду першої інстанції з позовом, в якому, з урахуванням уточнень, просила визнати протиправними дії державного виконавця Чорноморського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області ОСОБА_6 щодо спроб знесення нерухомого майна ОСОБА_5 - об'єктів нерухомості, що розташовані за адресою: Одеська область, АДРЕСА_1; зобов'язати державного виконавця Колечка Дмитра Миколайовича припинити та заборонити в майбутньому вчиняти дії щодо знесення нерухомого майна ОСОБА_5 - об'єктів нерухомості, що розташовані за вказаною адресою.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що відповідач намагається знести майно, що належить їй на праві власності, на підставі документів, що не мають процесуального та правового відношення до неї або до її майна.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 03 квітня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням,позивач подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судове рішення та ухвалити нову постанову про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначив, що при прийняті рішення у справі суд першої інстанції не дав належної правової оцінки її доводам, що належне їй на праві власності майно не є самовільно збудованим, воно набуте нею за договором про задоволення вимог іпотекодержателя та право власності на вказане майно зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі рішення про державну реєстрацію прав від 05.05.2014 року. Крім цього зазначила, що наказ Господарського суду від 01.02.2010 року про знесення самовільно збудованого нерухомого майна та ухвала Господарського суду Одеської області від 12.10.2009 року про зміну способу і порядку виконання судового рішення прийняті після зміни власника об'єкта та без залучення цього власника до участі у справі, а відтак, не можуть бути виконані за наведених обставин. Оскільки належне їй право власності на придбане майно не скасоване у встановленому законом порядку, так само, як і правочини, за якими це право набуте, не визнані судом недійсними, вчинення будь-якими особами, в тому числі, державними виконавцями, дій щодо знищення належного їй на праві власності майна, є грубим порушенням її законних прав на це майно та охоронюваних інтересів.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах заявлених вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, постановою Вищого господарського суду України від 14.01.2009 року по справі № 9-16/100-07-2548 за позовом Іллічівської міської ради до Громадської організації «Спортивний клуб з пляжних видів спорту «Бриз» про розірвання договору оренди земельної ділянки та зобов'язання знести самовільно збудовану будівлю, розірвано договір оренди земельної ділянки площею 0,090 га, розташованої за адресою: Одеська область, м. Іллічівськ, АДРЕСА_1 (середній ярус міського пляжу), укладений між Іллічівською міською радою та неприбутковою громадською організацією «Спортивний клуб з пляжних видів спорту «Бриз» 23.02.2005 року, зобов'язано Громадську організацію «Спортивний клуб з пляжних видів спорту «Бриз» повернути земельну ділянку Іллічівській міській раді та за свій рахунок знести самовільно збудоване нерухоме майно загальною площею 334,4 кв.м. по вул. Парковій, 11-П в м. Іллічівську Одеської області, що визначено у технічному паспорті КП БТІ м. Іллічівська від 03.03.2007 року під літерою «А» - двоповерхова будівля з двома балконами та під літерою «Б» - двоповерхова будівля з двома балконами та терасою (а.с.28-32).

На виконання вказаної постанови Господарським судом Одеської області 13.03.2009 року видано відповідний наказ, а Державною виконавчою службою Іллічівського міського управління юстиції Одеської області 30.03.2009 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 12.10.2009 року змінено спосіб і порядок виконання постанови Вищого господарського суду України від 14.01.2009року шляхом знесення за рахунок неприбуткової Громадської організації «Спортивний клуб з пляжних видів спорту «Бриз» самовільно збудованого нерухомого майна та зобов'язано Громадську організацію повернути земельну ділянку загальною площею 0,090 га Іллічівській міській раді (а.с.118-120).

Відповідно до зазначеної ухвали Господарським судом Одеської області 01.02.2010 року видано наказ про знесення за рахунок неприбуткової Громадської організації «Спортивний клуб з пляжних видів спорту «Бриз» самовільно збудованого нерухомого майна загальною площею 334,4 кв.м. по вул. Парковій, 11-П (середній ярус міського пляжу) в м. Іллічівську Одеської області, що визначено у технічному паспорті КП БТІ в м. Іллічівську від 03.03.2007року під літерою «А» - двоповерхова будівля з двома балконами та під літерою «Б» - двоповерхова будівля з двома балконами та терасою та зобов'язано повернути земельну ділянку загальною площею 0,090га, яка розташована за адресою: Одеська область, м. Іллічівськ, АДРЕСА_1 (середній ярус міського пляжу) Іллічівській міській раді (а.с.27).

Постановою відділу державної виконавчої служби Іллічівського міського управління юстиції Одеської області від 11.03.2016 року відкрито виконавче провадження з виконання наказу Господарського суду Одеської області №9-16/100-07-2548, виданого 01.02.2010 року (а.с.33-34).

Дії державного виконавця щодо спроб знесення об'єктів нерухомості, які розташовані за адресою: Одеська область, АДРЕСА_1, та відповідно до правовстановлюючих документів належать ОСОБА_5, є предметом оскарження в даній справі.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що державний виконавець, здійснюючи виконавче провадження за наказом Господарського суду Одеської області від 01.02.2010р., який є обов'язковим до виконання, діяв у межах та у порядку, визначених законом, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_5

Проте судова колегія таки висновки суду першої інстанції вважає помилковими та такими, що зроблені за неповним з'ясуванням всіх обставин справи, ненаданням належної правової оцінки доводам позивача та її представника, без урахування положень Конвенції з прав людини та Конституції України щодо захисту прав власності та принципу верховенства права, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану.

Отже, втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного інтересу».

В свою чергу, відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які, на її думку, є необхідними для здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Як визначив Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 02.06.2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України» стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою.

Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля.

Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти.

Таким чином, у практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: (а) чи є втручання законним; (б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; (в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою ст. 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного інтересу». Це поняття має широке значення, втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об'єктивної необхідності у формі публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися з дотриманням принципу «пропорційності» - «справедливої рівноваги (балансу)» між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» не означає обов'язкового досягнення соціальної справедливості в кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

Принцип «пропорційності», закріплений як загальний принцип у Договорі про заснування ЄС, вимагає співрозмірного обмеження прав і свобод людини для досягнення публічних цілей - органи влади, зокрема, не можуть покладати на громадян зобов'язання, що перевищують межі необхідності, які випливають із публічного інтересу, для досягнення цілей, які прагнуть досягнути за допомогою застосовуваної міри (або дій владних органів).

Принцип «пропорційності» тісно пов'язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. Судова практика ЄСПЛ розглядає принцип «пропорційності» як невід'ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності.

Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв'язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети.

Як встановлено колегією суддів та вбачається з матеріалів справи, зокрема, витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, на підставі рішення реєстраційної служби Іллічівського міського управління юстиції в Одеській області про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №12835249 від 05.05.2014 року, за ОСОБА_5 зареєстровано право приватної власності на об'єкт нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер - 08), яке складається з двоповерхової будівлі з балконом літ. «А», загальною площею 143,1 кв.м., та двоповерхової будівлі з балконом та терасою літ. «Б», загальною площею 99,7 кв.м., підпірної стінки №1, підпірної стінки №2, та майданчиків №№ І, ІІ, ІІІ.

Підставою виникнення права власності є Договір про задоволення вимог іпотекодержателя №2940 від 08.11.2011року та договір про внесення змін №1 до договору про задоволення вимог іпотекодержателя №342 від 08.02.2012 року ( а.с.13).

Судова колегія з'ясувала, що як вказані договори, так і рішення реєстраційної служби Іллічівського міського управління юстиції в Одеській області про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, на момент розгляду даного спору в судовому порядку не оскаржені та не скасовані, отже право власності ОСОБА_5 на зазначене в цих документах майно є законним, а відтак, підлягає захисту.

З'ясовуючи питання, яким же чином могла ОСОБА_5 набути право власності на майно, яке підлягало знесенню згідно наказу Господарського суду Одеської області, судова колегія встановила наступне.

Рішенням Іллічівської міської ради № 68 від 25.01.2001 року ГО клубу "Бриз" на умовах оренди було надано земельну ділянку площею 0,090 га, розташовану в м. Іллічівськ по АДРЕСА_1.

За рішенням Виконкому Іллічівської міської ради № 261 від 21.03.2002 року затверджено акт Державної технічної комісії від 18.03.2002 року про готовність до експлуатації центру пляжних видів спорту з організацією спортивного клубу з пляжних видів спорту "Бриз" по АДРЕСА_1 у м. Іллічівську (середній ярус міського пляжу).

Рішенням Іллічівськом міської Ради від 08.04.2003 року № 149/26-ХХІV продовжено ГО клубу "Бриз" строком на 25 років право оренди земельної ділянки площею 0,090 га під існуючим центром по пляжному волейболу за адресою: м. Іллічівськ, АДРЕСА_1.

На виконання вказаного рішення 23.02.2005 року між Іллічівською міською Радою та ГО клуб "Бриз" укладено договір оренди земельної ділянки несільськогосподарського призначення, за яким відповідачу в оренду строком на 25 років передано земельну ділянку загальною площею 900 м2, під існуючий центр по пляжному волейболу із забороною зміни цільового призначення земельної ділянки, та надано право зводити будівлі і споруди згідно затвердженої відповідно вимогам законодавства документації. Договір оренди посвідчено нотаріально 23.02.2005 року, державна реєстрація здійснена 17.03.2005 року за №39.

За актом прийому-передачі земельної ділянки від 23.02.2005 року земельну ділянку передано ГО «Спортивний клуб з пляжних видів спорту «Бриз».

16.12.2005 року на підставі рішення виконкому Іллічівської міської Ради спортивному клубу з пляжних видів спорту "Бриз" видано свідоцтво про право власності на двоповерхову будівлю "А" з двома балконами загальною площею 203, 8 м2, двоповерхову будівлю "Б" з двома балконами та терасою загальною площею 130, 6 м2.

Вищевказані обставини були встановлені Вищим господарським судом України у справі №9-16/100-07-2548 та наведені в постанові від 14.01.2009 року, про яку зазначалось вище.

У цій справі суд касаційної інстанції також встановив, що оскільки ГО «Спортивний клуб з пляжних видів спорту «Бриз» здійснив реконструкцію пошкодженої пожежею будівлі без затвердженої відповідно вимогам законодавства документації, вона порушила умови договору оренди щодо використання землі за цільовим призначенням, що стало підставою для розірвання договору оренди, повернення земельної ділянки власнику-Іллічівській міській раді та знесення за свій рахунок самовільно збудованого нерухомого майна загальною площею 334,4 м2.

В силу положень ч.3 ст.111-11 Господарського процесуального кодексу України зазначене судове рішення набрало законної сили з дня його прийняття, тобто з 14.01.2009 року.

Між тим, з матеріалів справи вбачається, що 23.01.2009 року (тобто вже після прийняття Вищим господарським судом України рішення про розірвання договору оренди) між Громадською організацією Спортивний клуб з пляжних видів спорту «Бриз», з одного боку, та ОСОБА_7 і ОСОБА_8, з другого боку, укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна з відстроченням платежу, за умовами якого продавець передав у власність ОСОБА_7 - 2/3 частки, а у власність ОСОБА_8 - 1/3 частку нерухомого майна загальною площею 334,4 кв.м. (двоповерхова будівля «А» з двома балконами площею 203,8 кв.м., двоповерхова будівля «Б» з двома балконами та терасою площею 130,6 кв.м) по вул. Пляжна 23 у м. Іллічівськ. При цьому зі змісту цього договору вбачається, що на підтвердження права користування земельною ділянкою, на якій розташовані об'єкти нерухомості, що відчужуються, продавцем надано договір оренди від 23.02.2005 року (а.с.158-161).

Вказаний договір купівлі - продажу засвідчений приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області ОСОБА_9, зареєстрований в реєстрі за №154 та на момент розгляду даної справи у встановленому законом порядку незаконним не визнавався, а відтак, є дійсним.

Таким чином, судовою колегією встановлено, що при вирішенні питання щодо знесення Громадською організацією Спортивний клуб з пляжних видів спорту «Бриз» самовільно збудованого майна та повернення земельної ділянки її власнику - Іллічівській міській раді, суд не вирішив питання щодо припинення права власності на знищене внаслідок пожежі майно та закриття реєстраційної справи щодо вказаних об'єктів нерухомості.

Зазначена обставина призвела до того, що спірне майно неодноразово було відчужено на користь третіх осіб і врешті решт опинилось у власності ОСОБА_5, яка не знала та не могла жодним чином знати та передбачити, що набуте нею майно є самовільно збудованим та підлягає знесенню.

Так, колегією суддів встановлено, що в подальшому ОСОБА_7 та ОСОБА_8, за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 04.11.2011 року, продали ОСОБА_10 та ОСОБА_11 у спільну власність нерухоме майно, яке розташоване по АДРЕСА_1 в м. Іллічівськ Одеської області та складалося з двоповерхової будівлі з балконами, означеної в схематичному плані літерою «А», площею 143,1 кв.м. та двоповерхової будівлі з балконами та терасою, значеної в схематичному плані літерою «Б», площею 99,7 кв.м., підпірної стінки №1, підпірної стінки №2, майданчика №І, майданчика №ІІ, майданчика №ІІІ (а.с.162-165).

Право власності за цим договором покупці зареєстрували в Електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 08.11.2011 року, про що свідчить відповідна відмітка на примірнику договору, при цьому а ні сам договір купівлі-продажу, а ні зареєстроване право власності на нерухоме майно не були предметом оскарження в суді, отже вони вважаються чинними.

Крім цього, з матеріалів справи вбачається, що 04.11.2011 року ОСОБА_10 та ОСОБА_11 позичили у ОСОБА_5 1 000 000 (один мільйон) грн., що в еквіваленті становило 125 000 (сто двадцять п'ять тисяч) доларів США, уклавши договір позики із зобов'язанням повернути позичені кошти у строк до 04.02.2012 року. Цього ж дня у забезпечення виконання зобов'язань за договором позики сторони уклали договір іпотеки, предметом якого стало нерухоме майно, розташоване по АДРЕСА_1 у м. Іллічівську Одеської області, придбане іпотекодавцями за договором купівлі-продажу у ОСОБА_7 та ОСОБА_8

Обидва договори також були посвідчені нотаріально та у встановленому законом порядку зареєстровані.

08.11.2011року між ОСОБА_5 з однієї сторони, та ОСОБА_10 і ОСОБА_12 - з іншої, було укладено Договір про задоволення вимог іпотекодержателя щодо зазначеного майна, за умовами якого іпотекодержатель з метою задоволення своїх вимог має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку порушення строків повернення коштів за договором позики (а.с.10-12).

Саме на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, з урахуванням внесених до нього змін, за ОСОБА_5 і було зареєстроване право власності на об'єкти нерухомості, розташовані по АДРЕСА_1 у м. Іллічівську.

При цьому, як свідчать матеріали справи, на підставі рішення виконавчого комітету Іллічівської міської ради від 19.04.2007 року №375 «Про внесення доповнення до рішення виконавчого комітету Іллічівської міської ради від 26.08.2006р. №497 «Про затвердження переліку вулиць на території населених пунктів, підпорядкованих Іллічівській міській раді» в Реєстр вулиць Іллічівської міської ради адреса м. Іллічівськ, вул. Паркова, № 11-П змінена на нову адресу: м. Іллічівськ, АДРЕСА_1.

Ретельно дослідивши та проаналізувавши зміст вищевказаних документів, судова колегія звернула увагу на ту обставину, що об'єкти нерухомості, які підлягають знесенню за рішенням Вищого господарського суду України та об'єкти, що належать на праві власності ОСОБА_5, не є тотожними, адже, як вбачається зі змісту судового рішення, самовільно збудоване нерухоме майно складається з двоповерхової будівлі з двома балконами - літера «А», та двоповерхової будівлі з двома балконами та терасою - літера «Б», і загальна площа цих об'єктів становить 334,4 кв.м., в той час як за ОСОБА_5 зареєстроване право власності на двоповерхову будівлю з балконом літ. «А», загальною площею 143,1 кв.м., та двоповерхову будівлю з балконом та терасою літ. «Б», загальною площею 99,7 кв.м., що у сукупності становить 242,8 кв.м., підпірну стінку №1, підпірну стінку №2, та майданчики №№ І, ІІ, ІІІ.

Таким чином, на момент проведення виконавчих дій щодо виконання наказу Господарського суду Одеської області від 01.02.2010 року право власності ОСОБА_5 на об'єкти нерухомості, розташовані за адресою: Одеська обл., м. Іллічівськ, АДРЕСА_1, у встановленому законом порядку не спростоване та не скасоване, тому воно підлягає захисту в силу положень ст. 41 Конституції України та принципів ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких право кожного на мирне володіння своїм майном та гарантії його захисту має бути забезпечено належним чином.

В свою чергу, відповідно до ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02.06.2016 року виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною 5 ст.15 вказаного Закону передбачено, що у разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, є обов'язковими тією мірою, якою вони були б обов'язковими для сторони, яку правонаступник замінив.

У разі якщо сторона виконавчого провадження змінила найменування (для юридичної особи) або прізвище, ім'я чи по батькові (для фізичної особи), виконавець, за наявності підтверджуючих документів, змінює своєю постановою назву сторони виконавчого провадження.

Поряд з цим, згідно ч.3 ст.33 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII за наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення або роблять його неможливим, сторони, а також виконавець за заявою сторін або державний виконавець з власної ініціативи у випадку, передбаченому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", мають право звернутися до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення.

Відповідно до ст.7 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» № 4901-VI від 05.06.2012 року виконання рішень суду про зобов'язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за якими є державний орган, державне підприємство, юридична особа, здійснюється в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження", з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом.

У разі якщо рішення суду, зазначені в частині першій цієї статті, не виконано протягом двох місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, крім випадків, коли стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій, державний виконавець зобов'язаний звернутися до суду із заявою про зміну способу і порядку виконання рішення.

Крім цього, за приписами п.5 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII виконавче провадження підлягає закінченню у разі скасування рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Аналіз наведених правових норм дає судовій колегії підстави для висновку, що у випадку неможливості виконати виконавчий документ, який виданий судом, державний виконавець, в залежності від конкретних обставин, зобов'язаний вжити заходів щодо вирішення у встановленому законом порядку питання чи то про заміну належної сторони у виконавчому провадженні, чи то про зміну способу і порядку виконання рішення.

Колегією суддів встановлено, що державний виконавець впродовж вже досить тривалого часу, а саме, протягом 8 років вчиняв дії, спрямовані на примусове виконання наказів Господарського суду Одеської області щодо знесення об'єктів нерухомості по АДРЕСА_1 у м. Іллічівськ, проте ці дії виявились не ефективними, що врешті решт призвело до виникнення даного спору.

Так, як встановлено колегією суддів та вбачається з матеріалів справи, в ході виконання наказу Господарського суду Одеської області від 13.03.2009 року щодо знесення об'єктів нерухомості по АДРЕСА_1 у м. Іллічівськ, відділ державної виконавчої служби Іллічівського міського управління юстиції Одеської області звернувся до Господарського суду Одеської області з заявою про заміну способу та порядку виконання постанови Вищого господарського суду України від 14.01.2009 року у справі №9-16/100-07-2548.

В обґрунтування своїх доводів заявник вказував, що Громадська організація «Спортивний клуб з пляжних видів спорту «Бриз» не знаходиться за адресою: Одеська область, м. Іллічівськ, АДРЕСА_1 (середній ярус міського пляжу), у зв'язку з чим постанову Вищого господарського суду України виконати не може, з підстав того, що збудоване нерухоме майно загальною площею 334, 4 кв.м. по АДРЕСА_1 (середній ярус міського пляжу) в м. Іллічівську, Одеської області належить іншим фізичним особам, згідно договору купівлі-продажу нерухомого майна з відстроченням платежу від 23.01.2009 р., а саме: 2/3 частки належить ОСОБА_7 та 1/3 частки належить ОСОБА_8.

Втім, згодою заявник уточнив заяву про встановлення чи зміну порядку виконання рішення суду, згідно якої просив змінити спосіб та порядок виконання наказу шляхом знесення самовільно збудованого нерухомого майна за рахунок Неприбуткової громадської організації «Спортивний клуб з пляжних видів спорту «Бриз», замість зазначеної в постанові Вищого господарського суду Громадської організації «Спортивний клуб з пляжних видів спорту «Бриз».

Як вже зазначалося вище, ухвалою Господарського суду Одеської області від 12.10.2009 року вказану заяву ДВС задоволено, при цьому суд в мотивувальній частині свого рішення вказав, що виконання постанови Вищого господарського суду України від 14.01.2009 року є не можливим (а.с.118-120).

На виконання зазначеної ухвали Господарським судом Одеської області 01.02.2010 року видано наказ про знесення за рахунок неприбуткової Громадської організації «Спортивний клуб з пляжних видів спорту «Бриз» самовільно збудованого нерухомого майна (а.с.27).

З матеріалів справи вбачається, що відділ ДВС Іллічівського міського управління юстиції 22.03.2010 року знов звернувся до Господарського суду Одеської області із заявою, в якій просив змінити спосіб і порядок виконання судового наказу від 01.02.2010 року, виданого на виконання ухвали цього ж суду від 12.10.2009 року, вказуючи, зокрема на те, що нерухоме майно, яке підлягає примусовому знесенню, належить іншим особам на підставі договору купівлі-продажу від 23.01.2009 року.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 06.05.2010 року у задоволенні заяви відділу ДВС відмовлено, при цьому будь-яких мотивів щодо причин відмови суд в своєму рішенні не навів (а.с.152-154).

20.08.2010 року відділом ДВС винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п.11 ч.1 ст.37, ч.3 ст.76 Закону України «Про виконавче провадження», однак ухвалою Господарського суду Одеської області від 05.10.2010 року вказану постанову скасовано (а.с.121-126).

В своєму рішенні Господарський суд зазначив, що виконання судового наказу має відбутися без участі боржника, лише з подальшим стягненням з нього грошових коштів, які будуть витрачені на виконання рішення суду.

Втім, як встановлено колегією суддів, наказ так і залишився невиконаним саме з причин зареєстрованого у встановленому законом порядку права власності на нерухоме майно, розташоване по АДРЕСА_1 у м. Іллічівськ, за третіми особами, останньою з яких є позивач ОСОБА_5

Судовою колегією встановлено, що у наступні 6 років, а саме, до 11.03.2016 року будь-яких виконавчих дій з примусового виконання наказу Господарського суду Одеської області від 01.02.2010 року відділом ДВС не проводилось і лише за заявою стягувача - Черноморської міської ради Одеської області про повторне виконання наказу відповідачем 11.03.2016 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

Проте і цього разу питання щодо заміни сторони у виконавчому провадженні та долучення ОСОБА_13 до участі у виконавчому провадженні, як власника нерухомого майна, розташованого по вул. Пляжній,23 у м. Іллічівську, відділом ДВС не вирішено.

В свою чергу, ОСОБА_5 також неодноразово намагалась довести як державній виконавчій службі, так і через звернення до судових органів, той факт, що її право власності на об'єкти нерухомості загальною площею 242,8 кв.м., які розташовані по вул. Пляжній, 23 у м. Іллічівську, зареєстроване у встановленому законом порядку, це право жодним судовим органом не скасовано, угоди, на підставі яких це право набуте, також недійсними не визнавались, і виконавча служба фактично намагається знести споруди, які не відповідають характеристикам, зазначеним в наказі Господарського суду та в постанові Вищого господарського суду.

Проте доводи позивача залишаються без відповідного реагування, адже вона не є учасником виконавчого провадження та позбавлена процесуальної можливості оскаржувати постанови та дії державного виконавця, а також звернутися до суду з заявою про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню.

На підтвердження цього позивачем до суду апеляційної інстанції надано копію ухвали Господарського суду Одеської області від 15.08.2017 року, якою ОСОБА_5 відмовлено у прийнятті заяви про визнання наказу господарського суду Одеської області від 01.02.2010 року таким, що не підлягає виконанню, з тих підстав, що заявник не є стороною виконавчого провадження (а.с.249).

Той факт, що і самим власником земельної ділянки - Чорноморською міською радою, не заперечується право власності ОСОБА_5 на об'єкти нерухомості, що розташовані по АДРЕСА_1 у м. Іллічівську, також підтверджується рішенням органу місцевого самоврядування №81/51-VII від 10.06.2016 року "Про відмову у наданні дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки площею 0,0552 га в натурі (на місцевості) за адресою:Одеська область, м. Черноморськ, вул.Пляжна, 23", відповідно до якого підставою для відмови у наданні такого дозволу зазначено передача зазначеної земельної ділянки в оренду за договором оренди землі від 20.09.2012 року та неотримання згоди попереднього землекористувача, а не заперечення права власності на розташоване на цій земельній ділянці нерухоме майно (а.с.14).

Судова колегія зазначає, що принцип верховенства права, який закріплений у частині третій статті 8 Конституції України, має найвищу юридичну силу, тому підлягає переважному застосуванню перед будь-якими правовими нормами.

Недоліки актів законодавства, їх нечіткість чи недостатня формальна визначеність, неповна відповідність суспільним відносинам та природі людини, прийняття суб'єктами публічного права рішень, які або очевидно не відповідають принципу розумності, або є явно несправедливими, в жодному разі не можуть стати підставою для втручання у права особи на мирне користування своїм майном.

З огляду на усі вищезазначені обставини, судова колегія вважає, що з метою повного захисту прав, свобод та інтересів позивача ОСОБА_5, недопущення фактично незаконного та свавільного позбавлення власника його майна, в силу ч.2 ст.11 КАС України є необхідність вийти за межі позовних вимог та прийняти рішення про припинення дій державної виконавчої служби з виконання наказу Господарського суду Одеської області до заміни сторони у виконавчому провадженні та допуску до участі у проведенні виконавчих дій позивача ОСОБА_5

Разом з цим колегія суддів не може визнати обґрунтованими доводи позивача щодо заборони посадовій особі - державному виконавцю Колечко Д.М. здійснювати спроби знесення нерухомого майна ОСОБА_5 - об'єктів нерухомості, що розташовані за адресою: Одеська область, АДРЕСА_1, оскільки суд розглядає питання щодо наявності або відсутності порушеного права або законного інтересу та не може вирішувати вимоги на майбутнє.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалене у справі рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому воно підлягає скасуванню з ухваленням нової постанови про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 94, 195, 196, п.3 ч.1 ст. 198, ст.ст. 202, 207,254 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - задовольнити частково.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 03 квітня 2017 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_5 до Чорноморського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області, третя особа без самостійних вимог з боку відповідача - Чорноморська міська рада, про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії - скасувати.

Прийняти у справі нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_5 задовольнити частково.

Визнати протиправними дії державного виконавця Чорноморського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області ОСОБА_6 щодо виконання наказу Господарського суду Одеської області від 01.02.2010 року у справі № 9-16/100-07-2548 без проведення заміни боржника у виконавчому провадженні з Громадської організації "Спортивний клуб з пляжних видів спорту "Бріз" на ОСОБА_5.

В задоволенні іншої частини позову - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня виготовлення повного тексту.

Суддя-доповідач: І. П. Косцова

Судді: Л. В. Стас

І. О. Турецька.