Справа № 686/17817/17
Суддя: Загороднюк А.Г.
Дата ухвалення: 2017-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 686/17817/17

Головуючий у 1-й інстанції: Салоїд Н.М.

Суддя-доповідач: Загороднюк А.Г.

06 грудня 2017 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Загороднюка А.Г.

суддів: Полотнянка Ю.П. Драчук Т. О. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Ременяк С.Я.,

представника відповідача: Лебедюка М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в м. Хмельницькому на постанову Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 21 вересня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до управління Пенсійного фонду України в м. Хмельницькому про визнання дій протиправними щодо відмови у призначенні пенсії та зобов'язання вчинення дій,

В С Т А Н О В И В :

постановою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 21 вересня 2017 року адміністративний позов задоволено.

Не погодившись із прийнятим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нову постанову про відмову в задоволені позову. В апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування всіх обставин справи що призвело до неправильного її вирішення.

Позивач в судове засідання не з'явився, хоча належним чином повідомлений про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, що підтверджується матеріалами справи. Відповідно до частини 4 статті 196 КАС України неприбуття у судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів апеляційної інстанції, переглядаючи судове рішення у даній справі в межах апеляційної скарги у відповідності до частини 1 статті 195 КАС України, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено з матеріалів справи, з 28 вересня 1998 року позивач призначений стажистом помічника прокурора міста Хмельницького і з того часу працює в органах прокуратури м. Хмельницького на різних посадах. У даний час позивач працює заступником прокурора м. Хмельницького.

06 вересня 2017 року позивач звернувся до управління Пенсійного фонду України у м. Хмельницькому про призначення пенсії відповідно до Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII, зокрема щодо пенсійного забезпечення працівників органів прокуратури, (з переходом з одного виду на інший) по інвалідності (2 група загального захворювання), згідно з частинами 2, 9 статті 86 зазначеного Закону, а саме з розрахунку у розмірі 60% чинної заробітної плати за останні 60 календарних місяців, за наявності на день звернення вислуги у правоохоронних органах понад 25 років, у тому числі безперервного стажу роботи в органах прокуратури 19 років 00 місяців 00 днів.

12 вересня 2017 року листом управлінням Пенсійного фонду України у м. Хмельницькому листом № 376/Г-12 позивачу відмовлено у призначенні пенсії по інвалідності відповідно Закону України "Про прокуратуру" та повідомлено, що згідно з пунктом 5 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02 березня 2015 року № 213 у разі неприйняття до 01 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних з 01 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначаються відповідно до Законів України "Про державну службу".

Вказані обставини слугували підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що на момент звернення до органів Пенсійного фонду з заявою про призначення пенсії по інвалідності ІІ групи на підставі частини 9 статті 86 Закону України "Про прокуратуру" позивач набув стаж роботи в органах прокуратури більше 10 років та йому встановлено інвалідність II групи, а відтак останній має право на призначення пенсії відповідно до частини 9 статті 86 Закону України "Про прокуратуру".

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевою самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Згідно з статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до статті 64 Конституції України право на пенсійне забезпечення відповідних категорій громадян, встановлене законами України, є таким, що не підлягає звуженню та обмеженню.

Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 16 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року №1697-VІІ, який набрав чинності та вступив в дію з 15 липня 2015 року, гарантії незалежності прокурорів забезпечуються належним матеріальним, соціальним та пенсійним забезпеченням.

При цьому, Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов'язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію у рішеннях Конституційного Суду України від 06 липня 1999 року № 8-рп/99 та від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002. Виходячи із висловленого вказаних рішеннях розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства.

Згідно з частиною 9 статті 86 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року №1697-VІІ, прокурорам, визнаним інвалідами I або II групи, призначається пенсія по інвалідності в розмірах, передбачених частиною другою цієї статті, за наявності стажу роботи в органах прокуратури не менше 10 років.

Відповідно до частини 6 статті 86 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року №1697-VІІ до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується, зокрема, час роботи на прокурорських посадах, зазначених у статті 15 цього Закону, стажистами, на посадах помічників і старших помічників прокурорів.

В обґрунтування апеляційної скарги, відповідач посилається на пункт 5 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02 березня 2015 року згідно якого, у разі неприйняття до 01 червня 2015 року Закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 01 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким призначаються пенсії відповідно до Закону України "Про прокуратуру".

Проте, колегія суддів вважає твердження апелянта безпідставними, оскільки на час прийняття Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02 березня 2015 року №213-VIII та з 01 червня 2015 року до 15 липня 2015 року діяв Закон України "Про прокуратуру" №1789-ХІІ від 05 листопада 1991 року, положеннями статті 50-1 якого регулювались питання пенсійного забезпечення прокурорів і слідчих органів прокуратури України, а відтак, пункт 5 Прикінцевих положень Закон №213-VIII стосувався положень Закону №1789-ХІІ, і саме за нормами вказаного закону неможливо було призначати пенсію працівникам прокуратури.

Станом на час звернення позивача з заявою про призначення пенсії, питання пенсійного забезпечення працівників прокуратури України, а також обмеження щодо виплати та обчислення розміру пенсії, регулюються Законом України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ, який набрав чинності 15 липня 2015 року.

Отже, до спірних правовідносинах підлягають застосуванню норми Законом України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року №1697-VІІ.

Також колегія суддів звертає увагу, що частиною 12 статті 86 Закону України "Про прокуратуру" передбачено підстави позбавлення особи права на отримання пенсії, передбаченої даною статтею, серед яких відсутнє посилання на пункт 5 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02 березня 2015 року.

Згідно з частиною 2 статті 86 Закону України "Про прокуратуру" пенсія призначається в розмірі 60 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, позивач станом на час звернення до управління Пенсійного фонду України в м. Хмельницькому набув стаж роботи в органах прокуратури більше 10 років та йому встановлено інвалідність II групи, а відтак колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність у позивача права на призначення пенсії відповідно до частини 9 статті 86 Закону України "Про прокуратуру".

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції про неправомірність дій відповідача щодо відмови позивачу в призначенні пенсії по інвалідності згідно з частинами 2, 9 статті 86 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року та наявність підстав для зобов'язання відповідача призначити позивачу таку пенсію.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом першої інстанцій при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до частини 1 статті 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

На підставі викладеного та приймаючи до уваги, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваної постанови вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку, та прийняв законне і обґрунтоване рішення, висновки суду відповідають обставинам справи, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в м. Хмельницькому залишити без задоволення, а постанову Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 21 вересня 2017 року - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст. 212 КАС України.

Ухвала суду складена в повному обсязі 07 грудня 2017 року.

Головуючий Загороднюк А.Г.

Судді Полотнянко Ю.П. Драчук Т. О.