Справа № 638/15911/17
Суддя: Хайкін В. М.
Дата ухвалення: 2017-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/638/807/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.12.2017 року м. Харків

Суддя Дзержинського районного суду м. Харків Хайкін В.М., розглянувши одноособово в порядку скороченого провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання дій неправомірними та зобовязання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2017 року представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання дій неправомірними та зобовязання вчинити певні дії, а саме просить суд: 1) визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо не поновлення виплати пенсії за вислугу років як працівнику МВС ОСОБА_1; 2) зобовязати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області перерахувати розмір та поновити виплату пенсії за вислугу років, як працівнику МВС, ОСОБА_1, починаючи з 07.10.2009 року з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, із застосуванням всіх індексацій, підвищень, надбавок та доплат, передбачених чинним пенсійним законодавством України на визначений пенсіонером банківський рахунок; 4) зобовязати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області надати звіт про виконання постанови після набрання нею законної сили. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що до січня 2000 року ОСОБА_1 проживав у місті Харкові та отримував пенсію за вислугу років, як працівник МВС України, надалі виїхав на постійне місце проживання до Ізраїлю, в звязку з чим виплату пенсії припинено. 22.09.2017 року представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області із заявою про перерахунок та поновлення виплати пенсії за вислугу років як працівнику МВС з 07.10.2009 року в розмірах відповідно до чинного законодавства України, як непрацюючому пенсіонеру. Листом від 06.10.2017 року відповідачем повідомлено, що між Україною та Ізраїлем немає будь-якого міжнародного договору щодо пенсійного забезпечення військовослужбовців. Вважає бездіяльність щодо не поновлення виплати пенсії за вислугу років протиправною, просить суд позов задовольнити.

Представник відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області надав до суду заперечення, в яких зазначив, що у задоволенні позову необхідно відмовити у повному обсязі. В обґрунтування цього зазначив, що пенсії, призначені особам в Україні до виїзду на постійне місце проживання за кордон, виплачуються в порядку, встановленому Законом України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», відповідно до якого, у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед відїздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода якого надана Верховною Радою України. Конституційний Суд України рішенням від 07.10.2009 року №25-рп/2009 звернув увагу Верховної Ради України на необхідність приведення у відповідність до Конституції України положень інших законів, які регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору. Зважаючи на те, що угода між Україною та Ізраїлем про соціальне забезпечення не ратифікована, підстави для поновлення виплати пенсії в Україні під час проживання за кордоном відсутні. Окрім того, представник позивача помилково вважає, що при виборі банківської установи можна керуватися виключно власним розсудом, проте слід застосовувати статтю 52 Закону №2262, згідно з якими пенсії військовослужбовцям виплачуються виключно через «Державний ощадний банк України» або через підприємства звязку. Окрім того, компенсація втрати частини пенсії повинна нараховуватись на нараховані, але не виплачені з вини відповідача суми у разі затримки їх виплати на один і більше календарних місяців з дня їх нарахування, однак пенсія позивачу не була нарахована, отже база нарахування компенсації відсутня. Також, враховуючи, що позивачем взагалі не порушується питання про поновлення строку звернення до суду та не зазначається поважні причини його пропуску, позовні вимоги щодо перерахунку пенсії за період з 07.10.2009 року по 17.04.2017 року мають бути залишені без розгляду. Просить у задоволенні позову відмовити.

Дослідивши повідомлені представником позивача обставини, подані представником відповідача заперечення, суд прийшов до висновку про можливість ухвалення судового рішення без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі, розгляд справи за загальними правилами цього Кодексу не є необхідним, а тому у відповідності до пункту 2 частини 1 статті 183-2 КАС України суддя розглядає справу в порядку скороченого провадження одноособово, без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі.

Суддя, оцінивши повідомлені представником позивача та представником відповідача обставини, оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Як встановлено матеріалами справи, а саме листом від 13.12.1999 року вих. №9/100/22944, закрито особовий рахунок по пенсійній справі №100/22944 з 01.01.2000 року звязку з виїздом на місце проживання у Ізраїль, виплачено пенсію з 01.01 по 30.06.2000 року в сумі 765 грн. 72 коп.

22.09.2017 року представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області із заявою про перерахунок та поновлення виплати пенсії позивачу за вислугу років як працівнику МВС з 07.10.2009 року в розмірах відповідно до чинного законодавства України, як непрацюючому пенсіонеру.

Листом від 06.10.2017 року вих. №1919/Ш-14 Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області представника позивача повідомлено, що між Україною та Ізраїлем нема будь-якого міжнародного договору щодо пенсійного забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей, а тому для призначення пенсії ОСОБА_1 відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» немає законних підстав.

Виключно законами України визначаються: права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов'язки громадянина; основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення (пункти 1, 6 частини 1 статті 92 Конституції України).

Згідно з частинами третьою та четвертою статті 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» пенсійне забезпечення громадян України, що проживають за її межами, провадиться на основі договорів (угод) з іншими державами.

У тих випадках, коли договорами (угодами) між Україною та іншими державами передбачено інші правила, ніж ті, що містяться у цьому Законі, то застосовуються правила, встановлені цими договорами (угодами).

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Відповідно до статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», в разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 14.12.2000 року №15-рп/2000, закони, правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що відповідно до частини 2 статті 152 Конституції України втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність.

Рішенням Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 07 жовтня 2009 року визнані такими, що не відповідають Конституції України, є неконституційними, положення пункту 2 частини 1 статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Зокрема, Конституційний Суд України зазначив, що право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел і забезпечуються частиною 2 статті 22 Конституції України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються в зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії. Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до якої громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Відповідно до частини 3 статті 25 Конституції України Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами.

Водночас, пункт 2 частини 1 статі 49, статтю 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» конституційне право на соціальний захист поставлено в залежність від факту укладання Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів в тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи з правової, соціальної природи пенсій, право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватись з такою умовою, як постійне проживання в Україні. Держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія - в Україні чи за її межами.

З наведених підстав, положення пункту 2 частини 1 статті 49, друге речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» щодо припинення виплати пенсій пенсіонерам на час постійного проживання, перебування за кордоном в разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір, суперечать Конституції України стосовно утвердження і забезпечення прав і свобод людини, неприпустимості обмеження конституційних прав і свобод, рівності конституційних прав громадян незалежно від місця проживання, гарантування піклування та захисту громадян України, які перебувають за її межами, права на соціальний захист у старості.

Відповідно до статті 73 Закону України «Про Конституційний Суд України» в разі якщо акти або їх окремі положення визнаються такими, що не відповідають Конституції України, вони оголошуються нечинними і втрачають чинність від дня прийняття Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Відповідно до статті 69 Закону України «Про Конституційний Суд України», рішення і висновки Конституційного Суду України рівною мірою є обов'язковими до виконання.

Згідно з положеннями статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на пенсійне забезпечення. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Стаття 24 Конституції України гарантує громадянам України рівність конституційних прав незалежно від місця проживання. Крім того, Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами (частина 3 статті 25 Конституції України).

Відповідно до частини 1 статті 7 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», загальнообов'язкове державне пенсійне страхування здійснюється за принципами: рівноправності застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обов'язків стосовно сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування.

Таким чином, позивач, проживаючи в Ізраїлі, як громадянин України, має такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, так як Конституція України і пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання громадянина України.

Відповідно до частини 3 статті 2 Протоколу №4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання чи місця проживання», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Отже, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання із збереженням усіх конституційних прав.

Таким чином, після прийняття рішення Конституційним Судом України, Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області зобов'язано поновити виплату пенсій особам, яким така виплата була незаконно припинена, у відповідності до частини 2 статі 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в т. ч. на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого, своєчасного розгляду адміністративних справ.

Україна є соціальною, правовою державою, в якій визнається і діє принцип верховенства права (стаття 1 та частина перша статті 8 Основного Закону України).

У Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 Конституційний Суд України зазначив, що «верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності». Складовою верховенства права є правова визначеність, яка, зокрема, знаходить свій вияв у принципі законних (легітимних) очікувань.

У відповідності із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі ОСОБА_3 Дайн проти Міністерства внутрішніх справ (Yvonne Van Duyn v. Home Office 04.12.1974) висловив правову позицію, за якою принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов'язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов'язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії. Така дія зазначеного принципу пов'язана з іншим принципом - відповідальності держави. При цьому, якщо держава чи орган публічної влади схвалили певну концепцію, ця держава чи орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо відступлять від такої політики чи поведінки, зокрема, щодо фізичних осіб без завчасного повідомлення про зміни в такій політиці чи поведінці, оскільки схвалення такої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у фізичних осіб стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки.

Відтак, обґрунтованими (легітимними) сподіваннями особи є очікування можливості ефективного здійснення певного права, як прямо гарантованого, так і опосередкованого (того, яке випливає з інших прав), у разі, якщо особа прямо не виключена з кола тих, хто є носіями цих прав.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення). У пункті 54 вказаного рішення суд зазначив, що наведених вище міркувань суду достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Аналогічна позиція висловлена у рішенні Верховного суду України від 06.10.2015 року та 12.05.2015 року, постанові Вищого адміністративного суду України від 05.09.2013 року у справі К/9991/22721/12.

Відповідно до статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області листом від 06.10.2017 року вих. №1919/Ш-14 відмовило ОСОБА_1 у призначенні йому пенсії, оскільки між Україною та Ізраїлем нема будь-якого міжнародного договору щодо пенсійного забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей, а тому для призначення пенсії ОСОБА_1 відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» немає законних підстав.

Таким чином, суд вважає, що відповідач не довів порушення ОСОБА_1 встановленого законом порядку звернення до органів Пенсійного фонду для поновлення виплати раніше призначеної пенсії.

Крім того, суд зазначає, що в даному випадку питання стосується не призначення пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший, а відновлення неправомірно припиненої виплати пенсії. Тому в даному випадку процедура звернення до управління пенсійного фонду з заявою відповідного зразка застосована бути не може.

При цьому суд приходить до висновку про необхідність саме поновлення виплати пенсії, оскільки пенсія позивачу вже була призначена раніше.

Також суд зазначає, що представником позивача разом з позовом надавалася копія закордонного паспорта який, згідно діючого законодавства, посвідчує особу громадянина України та який діє на момент звернення до суду. Докази припинення позивачем громадянства України відсутні.

Суд критично відноситься до твердження відповідача про пропущення позивачем строку звернення до суду за захистом, оскільки суду не було надано відомості коли позивач, який мешкає в країні Ізраїлі, довідався про рішення відповідача про припинення виплати раніше призначеної пенсії.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Петриченко проти України» визнано порушення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у звязку з тим, що у цій справі національні суди не розглянули доводи заявника з прямим посиланням на статтю 46 Конституції України про те, що розмір його пенсії був нижчим від встановленого у відповідний час прожиткового мінімуму, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Положеннями статті 7 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» встановлено, що загальнообов'язкове державне пенсійне страхування здійснюється за принципами рівноправності застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обов'язків стосовно сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування.

Виходячи з наведених законодавчих норм позивач, проживаючи в Ізраїлі, як громадянин України, має такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, так як Конституція України та пенсійне законодавство України не допускає обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання громадянина України.

Тобто, кожен громадянин України має право на вибір місця свого проживання із збереженням всіх конституційних прав.

Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 року визначено, що закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадян на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватись із такою умовою, як постійне проживання в Україні. Держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа. Крім того, Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами (частина третя статті 25 Конституції України).

Таким чином, з урахуванням прецедентної практики Європейського суду з прав людини та з метою не допущення дискримінації позивача, як громадянина України, який постійно проживає за кордоном та якому пенсія виплачувалась за місцем останнього проживання в Україні, суд приходить до висновку про необхідність задоволення вимог позову ОСОБА_1 про зобов'язання Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області провести поновлення виплати пенсії.

Проте, суд не погоджується з посиланнями представника позивача на те, що виплата пенсії позивачу має бути поновлена з 07 жовтня 2009 року, тобто з дати рішення Конституційного суду України №25-рп/2009.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові від 08 грудня 2015 року по справі №21-5653а15, Верховний Суд України дійшов висновку, що вказані спори мають вирішуватись з урахуванням вимог статей 99 та 100 КАС України.

Так, відповідно до статті 99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Тобто, чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

Згідно із статтею 100 КАС України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд за заявою особи, яка його подала, не знайде підстав для поновлення строку.

З матеріалів справи таких підстав не вбачається, доказів поважності пропуску строку на звернення до суду з позовом представником позивача не надано.

Враховуючи дату звернення представника позивача до суду 18.10.2017 року (відповідно до штемпеля на конверті), шестимісячний строк на звернення до суду з позовом та період, за який позивач просить суд захистити його права, суд приходить до висновку, що права позивача підлягають захисту з 18.04.2017 року.

З огляду на вищевикладене та позицію Верховного суду України, не приймаються до уваги доводи представника позивача в контексті строку звернення до суду, про те, що після ухвалення рішення Конституційним Судом України №25-рп/20029 від 07.10.2009 року, яким визнано не конституційними положення пункту 2 частини 1 статті 49, статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», та такими, що втратили чинність з дати прийняття рішення, у пенсіонерів відновилось право на отримання раніше нарахованої та призначеної пенсії, а в управління пенсійного фонду відновився обов'язок поновити виплату пенсії, а отже на його думку строк звернення до суду не є пропущеним.

Щодо вимоги представника позивача стосовно виплати компенсації втрати частини доходів, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 46 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Компенсація втрати частини пенсії у зв'язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

Згідно статті 4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» та пункту 5 Постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року №159 «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати» виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Таким чином компенсація нараховується та проводиться при виплаті доходу, тобто право на компенсацію позивач набуває в момент отримання доходу.

Як вбачається з позовної заяви, звертаючись до суду позивач просить нарахувати компенсацію на ще не виплачені суми доходу, що не відповідає вимогам закону. Фактично вимоги позивача з цього приводу заявлені передчасно, а тому задоволенню не підлягають.

Згідно статті 8 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Також, відповідно до статті 9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. При цьому, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права (частина 2 статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України). Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно зясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частина 3 статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відповідно до частини 1, 2 статті 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Разом з тим, відповідач не надав суду достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування правомірності своїх дій.

На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку про необхідність захисту прав позивача шляхом визнання дій Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області незаконними та зобовязання відповідача поновити ОСОБА_1 виплату пенсії, починаючи з 18.04.2017 року, що відповідає вимогам частини 2 статті 11 КАС України.

Стосовно позовних вимог в частині зобов'язання здійснити перерахунок розміру пенсії із застосуванням всіх індексацій, підвищень, надбавок, доплат, передбачених чинним законодавством України, суд зазначає наступне.

Призначення, виплати чи припинення виплат пенсії, перерахунок пенсії відноситься виключно до функцій органів Пенсійного фонду України.

Суд допускає наявність у позивача права на перерахунок пенсії, проте втручання в дискреційні повноваження суб'єкта владних повноважень можливе виключно для відновлення порушеного права особи і тільки після встановлення факту порушення такого права та законних інтересів особи протиправними діями або рішеннями суб'єкта владних повноважень.

Судом не встановлено ознак протиправності в діях відповідача щодо відмови у перерахунку пенсії ОСОБА_1, оскільки із заявою про її перерахунок позивач не звертався, а відповідачем відмовлено лише у поновленні виплати пенсії з підстав відсутності між Україною та Ізраїлем угод про соціальне забезпечення.

Зі змісту позовної заяви слідує, що, позивач фактично просить суд зобовязати Головне управління Пенсійного фонду України у Харківській області провести індексацію його пенсії, виплату якої буде здійснено за результатами розгляду його позовної заяви про поновлення виплати пенсії.

Проте предметом судового захисту можуть бути тільки порушені, невизнані чи оспорювані права, відтак визнання наявності чи відсутності будь-якого роду прав в майбутньому є неможливим, а тому вимога про зобовязання відповідача поновити виплату пенсії з проведенням її індексації задоволенню не підлягає у звязку з її передчасністю.

При цьому, суд наголошує, що саме зобовязання відповідача поновити виплату пенсії є належним способом захисту прав позивача.

Щодо вибору банківської установи, суд звертає увагу сторін на положення статті 52 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», відповідно до якої пенсіонерам з числа військовослужбовців строкової служби і членів їх сімей пенсії виплачуються органами Пенсійного фонду України за місцем фактичного проживання пенсіонера, незалежно від реєстрації місця проживання. Іншим особам, які мають право на пенсійне забезпечення згідно з цим Законом, пенсії виплачуються органами Пенсійного фонду України через установи відкритого акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» за місцем фактичного проживання пенсіонера на підставі відповідних документів, що оформляються органом Пенсійного фонду України. За бажанням пенсіонера доставка пенсії може здійснюватися через підприємства звязку за місцем його фактичного проживання незалежно від реєстрації місця проживання. Переказ пенсії поштою або доставка її за місцем фактичного проживання пенсіонера здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Спору між сторонами з приводу вибору банківської установи на даний час немає, вимоги представника щодо «визначеного банківського рахунку» є неконкретизованими та не визначеними, проте і такими, що не суперечать зазначеним вище положенням Закону, а тому суд зазначає про передчасність заявлення вимоги у звязку з відсутністю порушення порядку виплати пенсійних виплат.

Згідно з пунктом 18 статті 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняється Пенсійний фонд України та його органи.

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про судовий збір», судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат.

Тобто, судовий збір це платіж, який підлягає сплаті за звернення до суду, за видачу судами документів, а також ухвалення визначених Законом судових рішень.

Аналіз положень Закону України «Про судовий збір» дає підстави для висновку про те, що у субєктів, зазначених у статті 5 Закону, наявна пільга при зверненні до суду, при видачі судами документів, а також ухвалення визначених Законом судових рішень.

Згідно Довідки про результати вивчення та узагальнення практики застосування адміністративними судами положень Закону України «Про судовий збір», доданої до Постанови пленуму Вищого адміністративного суду України від 23.01.2015 року №2 «Про практику застосування адміністративними судами положень Закону України від 08.07.2011 року №3674-VІ «Про судовий збір», якщо відповідач звільнений від сплати судового збору, то і відповідно судовий збір з нього не стягується. Тобто в разі задоволення адміністративного позову повністю судовий збір з відповідача, звільненого від сплати судового збору, не стягується, а у разі часткового задоволення позову у справі, в якій відповідач звільнений від сплати судового збору, судовий збір стягується лише з позивача пропорційно до відхиленої частини вимоги.

Водночас, якщо відповідач звільнений від сплати судового збору, а позивач його сплатив, то у разі задоволення позову на користь позивача стягується сплачений розмір судового збору з Державного бюджету України або відповідного місцевого бюджету.

Оскільки відповідач звільнений від сплати судового збору, витрати з його сплати на користь позивача повинні були бути віднесені за рахунок Державного бюджету України.

Щодо вимоги позивача в частині зобов'язання Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області як суб'єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 267 КАС України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, має право зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

З аналізу вказаної норми вбачається, що питання про надання звіту про виконання постанови вирішує суд, який прийняв судове рішення по суті спору не на користь суб'єкта владних повноважень. Цій нормі кореспондують положення абзацу 6 пункту 4 частини 1 статті 163 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно якої постанова складається з резолютивної частини із зазначенням встановленого судом строку для подання суб'єктом владних повноважень - відповідачем до суду звіту про виконання постанови, якщо вона вимагає вчинення певних дій (перебіг цього строку починається з дня набрання постановою законної сили або після одержання її копії, якщо постанова виконується негайно).

Отже, встановити судовий контроль за виконанням рішення суб'єктом владних повноважень - відповідачем у справі суд може під час прийняття постанови у справі.

Такий контроль здійснюється судом шляхом зобов'язання надати звіт про виконання судового рішення, розгляду поданого звіту на виконання постанови суду, а в разі неподання такого звіту - встановленням нового строку для подання звіту та накладенням штрафу.

У Рішенні від 30 червня 2009 року №16-рп/2009 Конституційний Суд України зазначив, що метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина, та наголосив, що виконання всіма суб'єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової (абзац перший підпункту 3.2 пункту 3, абзац другий пункту 4 мотивувальної частини).

З огляду на вищевикладене, суд вважає, що вимога позивача про зобов'язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення підлягає задоволенню з наданням відповідачу тридцятиденного строку для подання звіту про виконання постанови суду.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання дій неправомірними та зобовязання вчинити певні дії підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 2, 8, 9, 10, 11, 71, 86, 94, 99, 100, 158-167, 183-2, 244-2, 267 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання дій неправомірними та зобовязання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати дії Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо не поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 - протиправними.

Зобовязати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області поновити виплату пенсії ОСОБА_1, починаючи з 18.04.2017 року.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання дій неправомірними та зобовязання вчинити певні дії з 07.10.2009 року по 17.04.2017 року залишити без розгляду.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІН НОМЕР_1, витрати по сплаті судового збору у розмірі 640 (шістсот сорок) грн. 00 коп.

Зобовязати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області подати протягом 30 днів з дня набрання постанови законної сили звіт про виконання судового рішення, що передбаченого частиною 1 статті 267 КАС України.

Постанова, прийнята у скороченому провадженні, крім випадків її оскарження в апеляційному порядку, є остаточною.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Дзержинський районний суд м. Харкова шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10-ти днів з дня її проголошення. У разі, якщо рішення ухвалено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається протягом 10-ти днів з дня отримання його копії.

Постанова набирає законної сили після спливу вказаного строку на її оскарження.

У разі оскарження в апеляційному порядку постанови, прийнятої у скороченому провадженні, ухвала суду апеляційної інстанції по такій справі є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя: