Справа № 825/1970/17
Суддя: Житняк Л.О.
Дата ухвалення: 2017-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

06 грудня 2017 року Чернігів Справа № 825/1970/17

Суддя Чернігівського окружного адміністративного суду Житняк Л.О., перевіривши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Державної пенітенціарної служби України в особі начальника Менської виправної колонії № 91 Управління державної пенітенціарної служби України в Чернігівській області підполковника ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування рішення, зобовязання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А:

04.12.2017 позивач звернувся до суду з позовною заявою до Державної пенітенціарної служби України в особі начальника Менської виправної колонії № 91 Управління державної пенітенціарної служби України в Чернігівській області підполковника ОСОБА_2, в якій просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення комісії при МВК-91 з питань застосування пільг до засудженого установи, відносно незастосування до нього ст.ст.100-101 Кримінально-виконавчого кодексу України;

- зобов'язати відповідача прийняти рішення про застосування відносно позивача пільги, передбаченої ст.100 Кримінально-виконавчого кодексу України.

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для відкриття провадження в адміністративній справі за даним позовом, необхідно врахувати, що згідно п.6 ч.1 ст.107 Кодексу адміністративного судочинства України суддя після одержання позовної заяви зясовує, зокрема, чи немає підстав для повернення позовної заяви, залишення її без розгляду або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративне судочинство здійснюється відповідно Конституції України, цього Кодексу та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. При вирішенні питання про визначення судової юрисдикції щодо вирішення справи необхідно виходити з характеру спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернувся позивач, суб'єктного складу сторін, предмета спірних правовідносин.

Відповідно до ч.1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність субєктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження (ч.2 ст.2 Кодексу).

Згідно із ч.1 ст.17 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Пунктом 2 ч.3 ст.17 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів не поширюється на публічно-правові справи, зокрема що належить вирішувати в порядку кримінального судочинства.

Із долучених до матеріалів справи документів та адміністративного позову встановлено, що предметом оскарження по справі є зобовязання відповідача вчинити дії щодо зміни умов відбування покарання позивачем, передбаченого статтями 100, 101 Кримінально-виконавчого кодексу України.

Згідно з п.14 ч.1 ст.92 Конституції України судоустрій, судочинство, організація і діяльність прокуратури, органів дізнання і слідства визначається виключно законами. Правосуддя в Україні здійснюється шляхом розгляду і вирішення справ по спорах відповідно до процесуального законодавства України.

Так, відповідно до ст.1 Кримінального процесуального кодексу України його призначенням є визначення порядку провадження у кримінальних справах.

Таким чином, кримінальне судочинство це врегульований нормами КПК України порядок діяльності органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду (судді) щодо порушення, розслідування, розгляду і вирішення кримінальних справ, а також діяльність інших учасників кримінального процесу з метою захисту своїх конституційних прав, свобод та законних інтересів.

Суд зазначає, що виконання вироку є однією із стадій кримінального процесу, в яких вирок суду, що одержав силу закону, звертається до виконання і безпосередньо реалізується рішення суду та вирішуються питання, що виникають у зв'язку з його виконанням.

Рішенням Конституційного Суду України від 23.05.2001 № 6-рп/2001 кримінальне судочинство визначається як врегульований нормами Кримінального процесуального кодексу України порядок діяльності органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду (судді) щодо порушення, розслідування, розгляду і вирішення кримінальних справ, а також діяльність інших учасників кримінального процесу підозрюваних, обвинувачених, підсудних, потерпілих, цивільних позивачів і відповідачів, їх представників та інших осіб з метою захисту своїх конституційних прав, свобод та законних інтересів.

Порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань з метою захисту інтересів особи, суспільства і держави шляхом створення умов для виправлення і ресоціалізації засуджених, запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами, а також запобігання тортурам та нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню із засудженими регламентує Кримінально-виконавче законодавство України (ч.1 ст.1 Кримінально-виконавчого кодексу України).

Частиною 1 ст.8 Кримінально-виконавчого кодексу України, зокрема, встановлено право звертатися відповідно до законодавства з пропозиціями, заявами і скаргами до адміністрації органів і установ виконання покарань, їх вищестоящих органів, до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, Європейського суду з прав людини, а також інших відповідних органів міжнародних організацій, членом або учасником яких є Україна, до уповноважених осіб таких міжнародних організацій, суду, органів прокуратури, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань.

Порядок і умови виконання та відбування покарання у виді позбавлення волі регулюються главою 15 розділу ІІІ Кримінально-виконавчого кодексу України. При цьому, питання пов'язані з виконанням вироку регулюються Розділом VІІІ Кримінального процесуального кодексу України.

Розподіл, направлення та переведення для відбування покарання осіб, засуджених до позбавлення волі на певний строк та довічного позбавлення волі, до установ виконання покарань здійснюються на підставі статей 12, 64, 65 Кримінального кодексу України та статей 11, 18, 19, 86, 87, 92, 93, 101, 138, 140, 147 Кримінального виконавчого кодексу України за відповідними індивідуальними та персональними нарядами.

При цьому суд також враховує, що ч.2 ст.539 Кримінального процесуального кодексу України, яка регулює порядок вирішення судом питань, повязаних із виконанням вироку, визначено, що клопотання (подання) про вирішення питання, пов'язаного із виконанням вироку, подається: 1) до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого засуджений відбуває покарання, - у разі необхідності вирішення питань, передбачених пунктами 2 - 4, 6, 7 (крім клопотання про припинення примусового лікування, яке подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться установа або заклад, в якому засуджений перебуває на лікуванні), 13-1, 14 ч.1 ст.537 цього Кодексу. В контексті даної норми, суд зазначає, що на виконання п.113 рішення Європейського суду з прав людини від 23.10.2014 у справі "Вінтман проти України", ст.539 Кримінального процесуального кодексу України було доповнено ч.9, згідно якої розгляд справ щодо питань, визначених у п.13-1 ч.1 ст.537 цього Кодексу, здійснюється в порядку адміністративного судочинства.

Виходячи з правового аналізу вищенаведених норм законодавства, враховуючи ч.1 ст.33 Кримінального процесуального кодексу України, де визначені місцеві суди (районні, міські, районні у містах, міськрайонні), а також враховуючи лист Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.04.2017 "Узагальнення судової практики розгляду судами деяких питань, які вирішуються судом під час виконання вироків", суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 мають вирішуватись в порядку адміністративного судочинства місцевим районним судом, про що також вказано в оскаржуваному позивачем рішенні.

На підставі вищевикладеного, в силу п.6 ч.3 ст.108 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно якого позовна заява повертається позивачеві, якщо справа не підсудна цьому адміністративному суду, суд приходить до висновку, що до відкриття провадження у справі, матеріали позовної заяви слід повернути позивачу для подальшого їх направлення за предметною підсудністю до місцевого загального суду, як адміністративного, оскільки справа не підсудна даному адміністративному суду.

Керуючись п.6 ч.3 ст.108 ст.160 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя

У Х В А Л И Л А:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Державної пенітенціарної служби України в особі начальника Менської виправної колонії № 91 Управління державної пенітенціарної служби України в Чернігівській області підполковника ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування рішення, зобовязання вчинити певні дії - повернути позивачу.

Копію ухвали суду та позовну заяву з усіма доданими до неї матеріалами надіслати позивачу.

Розяснити позивачу, що повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до місцевого загального суду, як адміністративного в порядку, встановленому законом.

Ухвала суду набирає законної сили в порядку статей 167, 186 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду протягом п'яти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено в письмовому провадженні або згідно з частиною третьою статті 160 цього Кодексу, або без виклику особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя Л.О. Житняк