Справа № 2-а-7524/10/2270
Суддя: Совгира Д. І.
Дата ухвалення: 2011-07-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 2-а-7524/10/2270
Головуючий у 1-й інстанції: Шевчук О.П.
Суддя-доповідач: ОСОБА_1
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2011 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого-судді: Совгири Д. І.

суддів: Голоти Л. О.

ОСОБА_2

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_3, Державної судової адміністрації України, Вінницького окружного адміністративного суду, Міністерства фінансів України на постанову Хмельницького окружного адміністративного від 09 грудня 2010 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Державної судової адміністрації України, Міністерства фінансів України, Державного казначейства України, Вінницького окружного адміністративного суду про визнання неправомірною бездіяльність, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 звернулась до суду з адміністративним позовом про визнання неправомірною бездіяльності відповідачів щодо не нарахування їй заробітної плати, матеріальної допомоги у відповідності до законодавчо встановлених розмірів мінімальної заробітної плати за період з 05 червня 2009 року по 31 грудня 2009 року включно; стягнення з Міністерства фінансів України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з Державного казначейства України на розрахунковий рахунок Державної судової адміністрації України для виплати заборгованості по недоотриманій заробітній платі за період з 05.06.2009 року по 31.12.2009 року включно в сумі 33052,10 грн. та зобовязання Державного казначейство України провести видатки з Державного бюджету України за бюджетною програмою "Виконання рішень судів на користь суддів" на виконання даного рішення.

Постановою Хмельницького окружного адміністративного суду від 09.12.2010 року даний позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України, Міністерства фінансів України, Вінницького окружного адміністративного суду щодо не нарахування ОСОБА_3 заробітної плати та матеріальної допомоги за період з 19 серпня 2009 року по 31 грудня 2009 року, з розрахунку посадового окладу в розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої Законом на момент проведення виплат. Зобов'язано Державну судову адміністрацію України та Вінницький окружний адміністративний суд провести перерахунок і виплату ОСОБА_3 заробітної плати та матеріальної допомоги за період з 19 серпня 2009 року по 31 грудня 2009 року, визначивши їх розмір із урахуванням посадового окладу з розрахунку мінімальної заробітної плати, встановленої Законом на момент проведення виплат, з урахуванням раніше проведених виплат. Зобов'язано Державну судову адміністрацію України та Вінницький окружний адміністративний суд провести нарахування та виплату ОСОБА_3 матеріальної допомоги у зв'язку із порушенням строків їх виплати за період з 19 серпня 2009 року по 31 грудня 2009 року. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із даним судовим рішенням, позивач та відповідачі: ДСА України, Міністерство фінансів України та Вінницький окружним адміністративний суд подали апеляційні скарги.

Так, позивач у поданій апеляційній скарзі, посилаючись на необґрунтованість та безпідставність відмови в частині стягнення заборгованості по недоотриманій заробітній платі (в тому числі матеріальної допомоги), а також зменшення періоду заборгованості, просить скасувати постанову суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову та прийняти в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог.

ДСА України та Міністерство фінансів України, з посиланням та порушення судом норм матеріального та процесуального права, просять скасувати незаконну, на думку апелянтів, постанову від 09 грудня 2010 року і прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог позивачу.

Вінницький окружний адміністративний суд у своїй апеляційній скарзі просить скасувати постанову суду в частині визнання протиправною бездіяльності Вінницького окружного адміністративного суду щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_3 заробітної плати та матеріальної допомоги за період з 19.08.2009 року по 31.12.2009 року та зобовязанні здійснити відповідні перерахунки, і прийняти нову постанову, якою стосовно цих вимог відмовити у задоволенні позову. Апеляційна скарга обґрунтована тим, що Вінницький окружний адміністративний суд не є розпорядником бюджетних коштів і не здійснює розподіл коштів за напрямками видатків щодо матеріального забезпечення суддів, а лише проводить нарахування заробітної плати суддям в межах кошторисних призначень. Окрім того, позивач не заявляв позовних вимог до Вінницького окружного адміністративного суду, а тому у суду І інстанції були відсутні підстави для залучення останнього до участі у справі в якості співвідповідача.

В судове засідання належним чином повідомленні сторони не зявились.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційних скарг, а особиста участь сторін у судовому засіданні не визнавалась обовязковою, колегія суддів у відповідності до п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 197 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційних скарг та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги ДСА України та Міністерства фінансів України задоволенню не підлягають, апеляційні скарги ОСОБА_3, Вінницького окружного адміністративного суду слід задовольнити, а постанову суду від 09.12.2010 року - скасувати та прийняти нову постанову про задоволення позову, з наступних підстав.

Так, з матеріалів справи вбачається та судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_3 працює на посаді судді Вінницького окружного адміністративного суду з 05 червня 2009 року, її заробітна плата розраховувалась з посадового окладу в розмірі 2822 грн. (332 грн. х 8,5 = 2822 грн.).

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд І інстанції виходив з того, що нарахування та виплата позивачу заробітної плати та матеріальної допомоги, розрахованої з посадового окладу у розмірі 8,5 мінімальних заробітних плат, встановлених на законодавчому рівні, повинна здійснюватись починаючи з 19 серпня 2009 року до 31 грудня 2009 року, оскільки постанова Кабінету Міністрів України від 21.12.2005 року № 1243 в частині встановлення розміру посадового окладу суддів; постанова Кабінету Міністрів України від 31 грудня 2005 року № 1310 "Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 № 865" в частині доповнення пунктом 4-1 постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 року № 865 "Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів" та пункт 4-1 постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 року № 865 втратили чинність лише з 19 серпня 2009 року, на підставі постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.05.2008 року, яка набула законної сили 19.08.2009 року.

Також визнаючи протиправною бездіяльність ДСА України, Міністерства фінансів України та Вінницького окружного адміністративного суду щодо не нарахування позивачу заробітної плати та матеріальної допомоги за період з 19 серпня 2009 року по 31 грудня 2009 року, суд І інстанції дійшов висновку, що відповідачами всупереч ст. 129 Конституції України та ст.ст. 7, 14 КАС України не було своєчасно здійснено відповідного перерахунку посадового окладу позивачу, оскільки нарахування заробітної плати здійснювалось на підставі скасованого пункту Постанови Кабінету Міністрів України № 865.

Колегія суддів апеляційного суду частково погоджується з зазначеними правовими висновками, однак внаслідок допущених судом І інстанції порушень норм матеріального та процесуального права, оскаржувана постанова підлягає скасуванню в цілому, а позовні вимоги ОСОБА_3 - задоволенню в повному обсязі, з огляду на наступне.

У статті 130 Конституції України визначено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів.

Однією з гарантій забезпечення незалежності суддів при здійсненні ними своїх повноважень, закріпленої у ч. 1 ст. 126 Конституції України, є надання їм за рахунок держави матеріального і соціального захисту (заробітна плата, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо), надання їм у майбутньому статусу судді у відставці, право якого на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією незалежності працюючих суддів.

Отже гарантована Конституцією України незалежність суддів забезпечується, в тому числі, фінансуванням державою належних умов функціонування судів та діяльності суддів.

Відповідно до ст. 14 Закону "Про судоустрій України" № 3018 від 07.02.02 р., який діяв у період роботи позивача до дати набрання законної сили Законом України "Про судоустрій і статус суддів", однією з гарантій самостійності і незалежності суддів було належне матеріальне та соціальне забезпечення суддів. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускалось звуження змісту та обсягу передбачених законом гарантій самостійності судів, незалежності та правової захищеності суддів.

Конституційний суд України неодноразово висловлював правову позицію щодо гарантій незалежності суддів у своїх рішеннях, зокрема, від 24.06.1999 р. у справі №6-рп/99, від 20.03.2002 р. у справі № 5-рп/2002 (справа щодо пільг, компенсацій і гарантій), від 01.12.2004 р. у справі № 19рп/2004 (справа про незалежність суддів як складову їхнього статусу), від 01.12.2004 р. у справі № 20-рп/2004 (справа про зупинення дії або обмеження пільг, компенсацій і гарантій), від 11.10.2005 р. у справі № 8-рп/2005 (справа про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання), від 18.06.2007 р. у справі № 4-рп/2007 (справа про гарантії незалежності суддів).

У вказаних рішеннях зазначено, що за змістом ст. 126 Конституції України положення частини третьої ст. 11 Закону України "Про статус суддів" у взаємозвязку з частиною восьмою ст.14 Закону України "Про судоустрій України" треба розуміти як таке, що гарантує досягнутий рівень незалежності суддів і забороняє при прийнятті нових законів та інших нормативних актів, внесенні змін до них скасовувати чи звужувати існуючі гарантії незалежності суддів, у тому числі заходи їх правового захисту та матеріального і соціального забезпечення.

З урахуванням статусу позивача як професійного судді, якому гарантовано належне фінансове та матеріально-технічне забезпечення (ч. 1 ст. 130 Конституції України) держава взяла на себе обов'язок забезпечити реалізацію цих гарантій, а тому вони не можуть бути звужені або скасовані іншими нормативними актами (ч. 3 ст. 22 Конституції України).

Відповідно до ст. 44 Закону України "Про статус суддів" у редакції, яка діяла на час існування спірних відносин, заробітна плата суддів складається з посадового окладу, премій, доплат за кваліфікаційні класи, надбавок за вислугу років та інших надбавок. Розміри посадових окладів суддів встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 року № 865 "Про оплату праці суддів", яка набрала законної сили з 1 січня 2006 року, затверджено схеми посадових окладів керівників та суддів Конституційного Суду України. Верховного Суду України, вищих спеціалізованих судів, Апеляційного суду України, апеляційних та місцевих судів згідно з додатками 1 - 6, які розраховано виходячи з кратності до мінімальної заробітної плати, а також розміри надбавок до посадових окладів суддів за кваліфікаційні класи.

Додатком 5 до Постанови КМУ № 865 з 01.01.2006 року встановлені розміри посадових окладів керівників та суддів місцевих спеціалізованих судів Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя, відповідно до якого посадовий оклад судді Вінницького окружного адміністративного суду становить 8,5 розмірів мінімальних заробітних плат.

Кабінетом Міністрів України 31.12.2005 року видано постанову N 1310 "Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 3 вересня 2005 р. N 865". Серед іншого, постанову доповнено пунктом 4-1, за змістом якого розміри посадових окладів встановлюються, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати 332 грн. і в подальшому при підвищенні мінімальної заробітної плати їх перерахунок не проводиться.

Проте, постановою Печерського районного суду м. Києва від 19 березня 2007 року, що набула законної сили згідно ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 03.12.2007 року, пункт 4-1 постанови КМУ № 865 визнано протиправним та скасовано. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 29 жовтня 2009 року зазначені судові рішення залишені без змін.

Отже, виплата заробітної плати суддям з урахуванням розмірів визначених пунктом 4-1 постанови № 865 є протиправною.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи заробітна плата позивачу виплачувалась з урахуванням пункту 4-1 постанови № 865, і без врахування змін розмірів мінімальної заробітної плати, що визначалися Законами України про Державний бюджет України на відповідний рік, що в свою чергу є прямим порушенням закону.

Відповідно пункту 18 Постанови Пленуму Верховного суду України від 03 грудня 1997 року № 13 "Про практику розгляду судами справ за скаргами на рішення, дії чи бездіяльність органів державної влади, органів місцевого самоврядування, юридичних, посадових і службових осіб у сфері управлінської діяльності, які порушують права та свободи громадян" (чинна на момент прийняття постанови Печерським районним судом м. Києва від 19.03.2007р.) рішення суду про визнання неправомірним нормативно-правового акту або окремої його частини, яке набрало законної сили, тягне за собою недійсність цього акта чи його частини з моменту його прийняття.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що з 01.06.2005 року для розрахунку заробітної плати суддів, гарантований мінімальний посадовий оклад судді, мав відповідати кількості мінімальних заробітних плат, визначених схемою посадових окладів суддів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 865 від 03.09.2005 року з подальшим перерахунком відносно до зростання мінімальної заробітної плати, розмір якої встановлено Верховною Радою України у Законі України про Державний бюджет на відповідний рік, а тому застосування для нарахування заробітної плати суддям, положень постанови Кабінету Міністрів України № 1243 від 21.12.2005 року та постанови Кабінету Міністрів України № 1310 від 31.12.2005 року, якими встановлено, що розміри посадових окладів, передбачених постановою Кабінету Міністрів України № 865 залежать від розміру мінімальної заробітної плати на день ухвалення даних нормативно-правових актів (332,00 грн.) з одночасною забороною перераховувати оклади при підвищенні мінімальної заробітної плати, є неправомірним оскільки, обмежує обсяг досягнутих, гарантованих Конституцію та законами, прав щодо оплати праці суддів.

Суд І інстанції відмовляючи в задоволенні позовних вимог про перерахунок заробітної плати з 05.06.2009 року не врахував постанову Печерського районного суду м. Києва від 19.03.2007 року, що набула законної сили, про визнання протиправною бездіяльності та окремих положень постанови Кабінету Міністрів України № 1310 від 31.12.2005 року, якою визнано протиправною та скасовано п. 4-1 постанови Кабінету Міністрів України № 865 від 03.09.2005 року "Про оплату праці суддів".

Таким чином, рішеннями вказаних вище судів фактично відновлено обсяг прав суддів на належну оплату праці, визначений постановою Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 року № 865 "Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів", а тому право позивача на відновлення порушених прав підлягає захисту з 05.06.2009 року.

Отже суд І інстанції дійшов хибного висновку про можливість захисту прав позивача лише з 19.08.2009 року. Вказана неузгодженість призвела до невірного вирішення справи та часткового задоволення позовних вимог.

В той же час, суд апеляційної інстанції вважає вірними висновки суду І інстанції щодо протиправності бездіяльності Міністерства фінансів України та Державної судової адміністрації України стосовно невиконання постанови Кабінету Міністрів України № 865 від 03.09.2005 року. Разом з тим, період, за який позивачу належало нарахувати та виплатити заробітну плату та матеріальну допомогу, попередньою судовою інстанцією визначено невірно.

Так, ст. ст. 126, 128 Закону України "Про судоустрій України", який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, визначалось, що Державна судова адміністрація України здійснює матеріальне і соціальне забезпечення суддів та є розпорядником бюджетних коштів.

Відповідно до Положення про Міністерство фінансів України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2006 р. №1837, Міністерство забезпечує підготовку проекту Основних напрямів бюджетної політики на наступний бюджетний період; розроблення в установленому порядку проекту Закону про Державний бюджет України на відповідний рік, прогнозних показників зведеного бюджету України, організацію роботи, повязаної із складенням та виконанням Державного бюджету України, координацію діяльності учасників бюджетного процесу.

Таким чином, протиправною належить визнати бездіяльність Державної судової адміністрації України щодо не повного обсягу нарахування та виплати заробітної плати позивачу, а також Міністерства фінансів України щодо не врахування при розробленні проектів Державного бюджету України на 2008 - 2010 роки вимог постанови Кабінету Міністрів України № 865 від 03.09.2005 року "Про оплату праці суддів".

В той же час висновок суду І інстанції щодо протиправності бездіяльності Вінницького окружного адміністративного суду є необґрунтованим, оскільки Вінницький окружний адміністративний суд не є розпорядником бюджетних коштів і, відповідно, не здійснює розподіл коштів за напрямками видатків щодо матеріального забезпечення суддів.

Окрім того, визнаючи протиправною бездіяльність Вінницького окружного адміністративного суду суд І інстанції вийшов за межі позовних вимог та не навів жодної норми, яку, на його думку, порушено Вінницьким окружним адміністративним судом.

Також суд І інстанції вийшовши за межі позовних вимог, необґрунтовано змінив спосіб захисту який просив застосувати позивач та застосував інший спосіб відновлення порушеного права позивача, про який позивач не просив.

Зокрема, зобов'язано Державну судову адміністрацію України та Вінницький окружний адміністративний суд провести перерахунок і виплату позивачу заробітної плати та матеріальної допомоги, визначивши їх розмір із урахуванням посадового окладу з розрахунку мінімальної заробітної плати, встановленої Законом на момент проведення виплат, з урахуванням раніше проведених виплат.

Однак, у своїх вимогах позивач просив про стягнення на її користь заробітної плати з Міністерства фінансів України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з Державного казначейства України на розрахунковий рахунок Державної судової адміністрації України для виплати заборгованості по недоотриманій заробітній платі (в тому числі матеріальної допомоги) за період з 05.06.2008 року по 31.12.2009 року включно в сумі 33052,10 грн.

Натомість суд І інстанції в резолютивній частині послався на необхідність визначення розміру мінімальної заробітної плати, встановленої Законом, однак не зазначено яким саме законом належить керуватись.

Всі вищевказані порушення, суперечать вимогам ст. 159 КАС України стосовно законності та обґрунтованості судового рішення.

Недотримання наведених вимог ст. ст. 9, 11, 159 КАС дає підстави вважати рішення таким, що прийняте з порушенням положень процесуального законодавства.

Зазначені порушення призвели до невірного вирішення справи, а тому оскаржувана постанова підлягає скасуванню, з прийняттям нової постанови про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Таким чином, судом апеляційної інстанції встановлено що право позивача на отримання належного розміру заробітної плати підлягає захисту з 05.06.2009 року, - з дня призначення її на посаду судді Вінницького окружного адміністративного суду, відповідно до наказу голови даного суду № 064-к від 05.06.2009 року (а.с. ).

Додатком 5 до Постанови КМУ № 865 з 01.01.2006 року встановлені розміри посадових окладів керівників та суддів місцевих спеціалізованих судів Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя, відповідно до якого посадовий оклад судді Вінницького окружного адміністративного суду становить 8,5 розмірів мінімальних заробітних плат.

Разом з тим, нарахування заробітної плати позивачеві проводилось без врахування відповідних положень, у зв'язку з чим утворилась відповідна заборгованість.

Розмір заборгованості що виникла за період з 05.06.2009 року по 31.12.2009 року становить 33052,10 грн. Зазначені обставини підтверджуються довідками Вінницького окружного адміністративного суду №№ 02.3-48/83, 02.3-48/84, 02.3-48/85 від 01.03.2010 року про розмір фактично нарахованої і виплаченої заробітної плати, а також розмір заробітної плати який визначений з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати що визначався Законами України Про Державний бюджет на 2008 рік, Про Державний бюджет на 2009 рік (а.с. 11-13).

З матеріалів справи вбачається, що вищевказаний розмір заборгованості не оспорюється та не заперечується сторонами, у звязку з чим в колегії суду не виникає будь-яких сумнівів щодо достовірності проведених розрахунків, а тому вони приймають судом, а існуюча заборгованість підлягає стягненню на користь позивача у спосіб, який визначений в позовній заяві.

Так, судом першої інстанції не було враховано, що саме на ДСА України, як головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів, покладено обов'язок з розроблення і затвердження за погодженням з Радою суддів України єдиних нормативів фінансового забезпечення судів загальної юрисдикції, які мають доводитися до кожного суду та на підставі яких затверджується кошторис витрат. Крім того, аналіз норм п. 1, 3, 4 Положення про Державне казначейство України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1232 від 21.12.2005 та ч.ч. 1, 2 ст. 21, ст. 48 Бюджетного кодексу України дає підстави зробити висновок, що Державне казначейство України не є розпорядником бюджетних коштів та не здійснює розподіл коштів за напрямками видатків щодо матеріального забезпечення суддів та не є тим учасником бюджетного процесу, який у спірних правовідносинах повинен нести відповідальність.

В свою чергу, колегія суддів звертає увагу на те, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню шляхом стягнення з ДСА України з єдиного рахунку Державного бюджету України № 4024, відкритого у Державному казначействі України МФО 820172, передбаченого на виконання рішень суддів на користь суддів.

З огляду на викладене, апеляційні скарги Міністерства фінансів України та Державної судової адміністрації України задоволенню не підлягають, а апеляційні скарги ОСОБА_3 та Вінницького окружного адміністративного суду слід задовольнити.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Державної судової адміністрації України, Міністерства фінансів України залишити без задоволення.

Апеляційні скарги ОСОБА_3 та Вінницького окружного адміністративного суду задовольнити.

Постанову Хмельницького окружного адміністративного від 09 грудня 2010 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Державної судової адміністрації України, Міністерства фінансів України, Державного казначейства України, Вінницького окружного адміністративного суду про визнання неправомірною бездіяльність, - скасувати.

Прийняти нову постанову.

Адміністративний позов ОСОБА_3 до Державної судової адміністрації України, Державного казначейства України, Міністерства фінансів України, Вінницького окружного адміністративного суду про визнання протиправною бездіяльності, стягнення заборгованості по заробітній платі, - задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність Міністерства фінансів України, Державної судової адміністрації України щодо невиконання постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 року № 865 по ненарахуванню ОСОБА_3 заробітної плати у період з 05 червня 2009 року по 31 грудня 2009 року включно виходячи із розміру мінімальної заробітної плати встановленого Законами України "Про Державний бюджет України на 2008 рік", "Про Державний бюджет на 2009 рік".

Стягнути на користь ОСОБА_3 з Державної судової адміністрації України з єдиного рахунку Державного бюджету України № 4024, відкритого у Державному казначействі України МФО 820172, передбаченого на виконання рішень суддів на користь суддів заборгованості по недоотриманій заробітній платі за період з 05 червня 2009 року по 31 грудня 2009 року включно в сумі 33052 (тридцять три тисячі п'ятдесят дві) гривні 10 копійок.

Постанова суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. ст. 212, 254 КАС України.

Головуючий суддя < Список > ОСОБА_1

Судді < Список > ОСОБА_4

< Список > ОСОБА_2

< Список >

< Список >