Справа № 804/5864/17
Суддя: Рябчук Олена Сергіївна
Дата ухвалення: 2017-11-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

копія
ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 листопада 2017 р. Справа № 804/5864/17
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіОСОБА_1
при секретаріОСОБА_2
позивача представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про стягнення заборгованості,-
13 вересня 2017 р. до Дніпропетровського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_3(далі - позивач) з адміністративним позовом до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України (далі відповідач-1), Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області (далі відповідач-2) з вимогами про:
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.09.2017 р. залучено Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області для участі у справі як другого відповідача.
Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити позов в повному обсязі. В обґрунтування позовних вимог зазначив наступне. ОСОБА_3 проходив службу в поліції інспектором 1 роти 2 батальйону Управління патрульної поліції у м. Дніпрі Департаменту патрульної поліції Національної поліції України. 31 серпня 2017 року був звільнений зі служби за власним бажанням. Проте, у день звільнення відповідач не здійснив повний розрахунок у відповідності до ст.47, 116 КЗпП України. Заборгованість по заробітній платі склала 8100,00 грн. У звязку із вказаною затримкою і відповідно до ст.117 КЗпП відповідач зобовязаний також сплатити середній заробіток за весь час затримки до моменту фактичного розрахунку. До того ж, відповідач не виплатив грошову компенсацію за всі дні невикористаної щорічної відпустки. Позивач також зазначив, що відповідач має також компенсувати емоційні страждання позивача, які він оцінює у 5000,00грн.
Представник відповідача-1 в судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала, просила в задоволенні позову відмовити. В обґрунтування своєї позиції зазначила наступне. Позивач дійсно проходив службу в Управлінні патрульної поліції у м. Дніпрі Департаменту патрульної поліції з 16.01.2016 по 31.08.2017 та бувзвільнений наказом від 23.08.2017 р. №316 о/с. Проте, позовні вимоги є необґрунтованим та безпідставними, оскільки розрахунок у звязку із звільненням проведено в повному обсязі. Згідно до розрахункового листа за вересень 2017 року позивачу було нараховано та виплачено за серпень 2017 року всього 5404,87грн. та було здійснено відрахування з грошового забезпечення надмірно нарахованої частини чергової відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року у розмірі 2650,69грн. Щодо вимог про стягнення заробітної плати за весь за час затримки розрахунку, відповідач зазначив, що положення ст. 116 КЗпП України передбачають, що якщо працівник в день звільнення не працював, розрахунок з ним повинен бути проведений не пізніше наступного дня після предявлення ним відповідної вимоги. 31 серпня 2017 року позивач не працював. Крім того, з моменту звільнення і до теперішнього часу такої вимоги від позивача не надходило. Отже, затримки розрахунку при звільненні не було. Щодо вимог про відшкодування моральної шкоди та витрат на правову допомогу, відповідач зазначив, що позивачем не надано жодних аргументованих доказів заподіяння йому моральної шкоди та документальних доказів складу та розміру витрат на правову допомогу у заявленому розмірі. У звязку з наведеним, підстави для задоволення позову відсутні.
Представник відповідача-2 в судове засідання не зявився. Надав клопотання про розгляд справи за відсутності представника Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області. Відповідачем-2 надано заперечення, в обґрунтування яких зазначено наступне. За обліками ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_3 дійсно проходив службу в органах внутрішніх справ та підрозділах Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області з 28.10.2015 р. по 16.01.2016 р. З 16 січня 2016 р. наказом ГУНП в Дніпропетровській області від 19.01.2016 р. №18о/с ОСОБА_3 направлений для подальшого проходження служби до Управління патрульної поліції у м. Дніпропетровськ Департаменту патрульної поліції Національної поліції України. Станом на 06.10.2017 р. інформація про проходження служби ОСОБА_3 та перебування його на посадах атестованого складу чи цивільного персоналу в ГУНП в Дніпропетровській області відсутня. Отже, грошове забезпечення рядовому поліції ОСОБА_3 нараховувалась з 07.11.2015 р. по 15.01.2016 р. Станом на 06.10.2017 р. заборгованість з виплати грошового забезпечення ОСОБА_3 відсутня.
Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, представника відповідача-1, суд приходить до наступного висновку.
Наказом Головного управління МВС України в Дніпропетровській області № 466 о/с від 28.10.2015 р. ОСОБА_3 прийнятий на службу в органах внутрішніх справ.
З 07 листопада 2015 року ОСОБА_3 призначенийполіцейським батальйону патрульної поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, з присвоєнням спеціального звання рядовий поліції як такого, що прибув з Міністерства внутрішніх справ (наказ ГУНП в Дніпропетровській області від 07.11.2015 р. №1о/с) в порядку пп.9, 12 розділу ХІ Закону України «Національну поліцію» (а.с.36).
Наказом Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області від 19.01.2016 р. №18о/с рядового поліції ОСОБА_3 з 16 січня 2016 року направлено для подальшого проходження служби до Управління патрульної поліції у місті Дніпропетровські Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, звільнивши його з посади поліцейського батальйону патрульної поліції ГУНП (а.с.37).
Наказом Департаменту патрульної поліції Національної поліції України від 23.08.2017 року №316о/с відповідно до п.7 (за власним бажанням) ч. 1 ст. 77 Закону України «Про національну поліцію» лейтенанта поліції ОСОБА_3 інспектора роти №1 батальйону №2 звільнено зі служби в поліції з 31 серпня 2017 року (а.с.81).
Згідно з Довідкою Департаменту патрульної поліції Управління патрульної поліції в м. Дніпрі від 18.10.2017 р. за вих.№309ВК3/41/19/01-2017 лейтенант поліції ОСОБА_3 проходив службу в Управлінні патрульної поліції в м. Дніпрі Департаменту патрульної поліції на посаді інспектора з 16.01.2016 по 31.08.2017 р. (а.с.82).
Згідно до розрахункового листа за вересень 2017 р. позивачу нараховано разом 5 570,66грн., з яких:
-2400,00грн. посадового окладу;
-1400,00грн. окладу за спеціальним званням;
- 4 423,35грн. щомісячної премії.
За мінусом утримань до видачі 5404,87грн. (а.с.75).
Згідно з виписки по картковому рахунку ДОУ АТ «Ощадбанк» безготівкове зарахування на рахунок зарплати у розмірі 5 404,87грн. відбулось 15.09.2017 р.
Нормами спеціального законодавства, зокрема, Законом України від 2 липня 2015 року №580-VIII «Про Національну поліцію», Постановою Кабінету Міністрів України № 988 від 11.11.2015 року «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції України», Порядком та умовами виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого Наказом МВС України № 260 від 06.04.2016 року, врегульовані питання звільнення зі служби в поліції; порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення поліцейських; виплату одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби тощо, проте не визначено питання щодо порядку проведення розрахунку при звільненні зі служби в поліції та не врегульовано питання щодо пропуску строку здійснення виплат при звільненні з поліції.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов'язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.
Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року (справа № 21-352а13).
При усуненні розбіжностей у застосуванні судами касаційної інстанції пункту 56 Положення, статті 24 Закону України «Про відпусту», Верховний Суд України з посиланням на вимоги статей 1-3, 12, 14 Закону 2011-ХІІ, вказав на те, що ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців, в тому числі працівників правоохоронних органів, членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України. Нормативно - правові акти органів державної влади та органів місцевого самоврядування, які обмежують права і пільги військовослужбовців та членів їх сімей, є недійсними. Військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями закріпленими в Конституції та законах України з урахуванням особливостей, встановлених цими та іншими законами.
Таким чином, трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.
Згідно зі положеннями ст. 9 КАС України, суд вважає за необхідне застосувати до спірних правовідносин положення Кодексу законів про працю України.
Так, абзацом 2 частини 1 статті 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) передбачено, щовласник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
За змістом ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
У рішенні Конституційного Суду України від 22.02.2012 № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117,237-1 цього кодексу, установлено, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Також у вказаному рішенні Конституційний Суд України дійшов висновку, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.
Відповідно до пункту 8 Розділу ІІІ Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого наказом МВС України № 260 від 06.04.2016 року (далі - Порядок № 260) поліцейським, які відповідно до законодавства України мають право на відпустку зі збереженням грошового забезпечення, виплата грошового забезпечення здійснюється в розмірі, що вони одержували на день вибуття у відпустку, з розрахунку посадового окладу, установленого за основною штатною посадою, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії за поточний місяць.
При звільненні поліцейського зі служби в поліції проводиться відрахування з грошового забезпечення надмірно нарахованої частини чергової відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року. Кількість днів надмірно нарахованої частини щорічної відпустки вказується в наказі про звільнення.
За невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства.
Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.
При звільнені поліцейського зі служби в поліції розрахунок суми грошового забезпечення, яка підлягає відрахуванню за надмірно нараховану частину щорічної відпустки, здійснюється, виходячи з розміру грошового забезпечення, яке отримав поліцейський за дні чергової відпустки.
За змістом частини 1 статті 69 та частини 1 статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.
Відповідно до статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Згідно до п.п. 1, 3 ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).
Оцінюючи усі докази, надані суду, у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
В ході судового розгляду судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, позивач проходив службу в лавах поліції.
Наказом Департаменту патрульної поліції Національної поліції України від 23.08.2017 року №316о/с відповідно до п.7 (за власним бажанням) ч. 1 ст. 77 Закону України «Про національну поліцію» лейтенанта поліції ОСОБА_3 інспектора роти №1 батальйону №2було звільнено зі служби в поліції з 31 серпня 2017 року (а.с.81).
Грошове забезпечення ОСОБА_3 за серпень 2017 року перераховано позивачу 15.09.2017 року, що підтверджується банківською випискою по картковому рахунку позивача про безготівкове зарахування 5404,87грн. на рахунок зарплати.
У звязку з чим, позовна вимога про стягнення з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України заборгованості по заробітній платі не підлягає задоволенню.
Щодо вимог про стягнення з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України середнього заробітку за час затримки розрахунку з дати звільнення по день винесення рішення у справі та щодо стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку суд зазначає наступне.
Судом встановлено відсутність спору між сторонами щодо суми розрахунку нарахованого та виплаченого грошового забезпечення, проведеного із затримкою, в тому числі щодо відрахування з грошового забезпечення надмірно нарахованої частини чергової відпустки за час невідпрацьованої частини календарного рокуу розмірі 2 652,69грн., здійсненого в порядку п.8 розділу ІІІ Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого наказом МВС України № 260 від 06.04.2016 року.
Відповідно до пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.
Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.
За приписами абзацу 3 пункту 3 Порядку № 100 усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.
Пунктом 8 Порядку № 100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.
Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Враховуючи, що остаточний розрахунок при звільненні здійснено 15.09.2017 року, замість 31.08.2017 року, кількість днів затримки розрахунку при звільненні становить 15 календарних днів: з 31.08.2017 року по 14.09.2017 року.
Відповідно до розрахункового листа ОСОБА_3 нараховане грошове забезпечення за червень 2017 року становить 8223,35 грн., за липень 2017 року - 8223,35 грн.
Згідно до довідок про доходи № 1858 від 29.10.2017 р., № 2141 від 20.11.2017 р. середньоденна заробітна плата ОСОБА_3 складає 269,62 грн.
За змістом ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Отже, грошове забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку, яке підлягає стягненню на користь ОСОБА_3 з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, складає 4 044,30грн. (269,62 грн. (в день) х 15 календарних днів = 4 044,30 грн.).
Щодо вимоги про відшкодування завданої моральної шкоди у розмірі 5000,00 грн. суд зазначає наступне.
Відповідно до пункту 3 постанови Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 р. за № 4 моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.
Згідно з абзацом 2 пункту 5 постанови Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 р. за № 4 відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Проте, судом не встановлено заподіяння моральної шкоди позивачу, адже на підтвердження наявності порушення звичної душевної рівноваги позивача, наявності негативного психічного впливу, значних хвилювань, позивачем доказів надано не було.
Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги щодо стягнення з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України на користь позивача моральної шкоди задоволенню не підлягають.
Щодо стягнення на користь позивача з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України понесені ним витрати на правову допомогу в сумі 1000,00 грн., слід зазначити наступне.
На підтвердження здійснення судових витрат позивачем надано до суду договір про надання юридичних послуг №11/09-1 від 11.09.2017 р., що укладений між ФОП ОСОБА_5 (виконавець) та ОСОБА_3 (замовник).
Відповідно до п. 1.1 договору замовник доручає, а виконавець зобов'язується надати юридично-консультаційні послуги та послуги з написання адміністративного позову про стягнення заробітної плати, грошової компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку, середнього заробітку за час затримки виплати грошової компенсації за невикористану відпустку та моральної шкоду (у звязку із звільненням 31.08.2017 р. з Національної поліції та не проведення розрахунку).
Послуги надаються замовнику шляхом усного консультування та підготовки адміністративного позову (а.с.13-14).
Також, до матеріалів справи надано акт про оплату послуг від 11.09.2017 року, згідно з яким сторонами погоджено оплату однієї тисячі гривень, що встановлено в п.3.1 Договору №11/09-1 про надання юридичних послуг від 11.09.2017 року, а замовник підтверджує факт отримання зазначеної грошової суми та підтверджує факт повного розрахунку за договором (а.с.15).
За фактом сплати, ФОП ОСОБА_5 виписано квитанцію № 11/09-1 на оплату послуг у розмірі 1000,00 грн.
Згідно частини 1 статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов'язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, передбачених законом.
Частиною 3 статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.
Статтею 1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" №4191-VI від 20.10.2011 року встановлено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.
При цьому слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору.
З аналізу наведених правових норм вбачається, що належним підтвердженням витрат пов'язаних з оплатою правової допомоги є договір про надання правової допомоги, документ, що підтверджує повноваження щодо надання правової допомоги та документ, який свідчить про оплату послуг, оформлений у встановленому законом порядку (квитанція, платіжні доручення тощо).
Однак, подані позивачем документи не містять будь-яких обґрунтувань таких витрат, виходячи з обсягу витраченого часу та переліку процесуальних дій, вчинених особою, що надавала правову допомогу, не надано доказів того, що виконавець є адвокатом або фахівцем у галузі права.
У звязку з цим, вимога про стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 1000,00грн. не підлягає задоволенню.
Керуючись ст.ст. 9, 11, 17,69-72,86, 94, 158-163, 167, 186 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -
ПОСТАНОВИВ:
Адміністративний позов ОСОБА_3 до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про стягнення заробітної плати, грошової компенсації та моральної шкоди задовольнити частково.
В решті позовних вимог відмовити.
Постанова суду може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Дніпропетровський окружний адміністративний суд з одночасним направленням копії апеляційної скарги особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі складення постанови у повному обсязі, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови складено 29 листопада 2017 року

Суддя (підпис) Постанова не набрала законної сили станом на 29.11.2017 Суддя З оригіналом згідно Помічник судді ОСОБА_1 ОСОБА_6