Справа № 802/1439/17-а
Суддя: Курко О. П.
Дата ухвалення: 2017-12-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 802/1439/17-а

Головуючий у 1-й інстанції: Дмитришена Р.М.

Суддя-доповідач: Курко О. П.

05 грудня 2017 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Курка О. П.

суддів: Совгири Д. І. Драчук Т. О. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Черняк А.В.,

представників позивача: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

представника відповідача: Скляра О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_5 до управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування рішення та зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

в серпні 2017 року ОСОБА_5 звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування рішення та зобов'язання вчинити дії.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2017 року адміністративний позов задоволено частково.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.

В судовому засіданні представник відповідача доводи апеляційної скарги підтримав в повному обсязі та за обставин викладених в ній просив суд задовольнити її, а постанову суду першої інстанції - скасувати.

Представники позивача в судовому засіданні заперечували проти задоволення апеляційної скарги та просили суд залишити її без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, що ОСОБА_5 народився на території України (колишня УССР) ІНФОРМАЦІЯ_3 у м. Могилів-Подільському Вінницької області.

30 червня 2003 року позивач закінчив Могилів-Подільський монтажний технікум та отримав атестат про повну загальну середню освіту, а також - диплом молодшого спеціаліста за спеціальністю "Бухгалтерський облік".

В 2005 році отримав паспорт громадянина Російської Федерації.

24 квітня 2010 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_8, про що в Книзі реєстрації шлюбів 24.04.2010 року зроблено актовий запис за №43.

Відповідно до свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 ОСОБА_5 є батьком малолітньої дитини ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, та згідно свідоцтва про народження від 09.01.2014 серії НОМЕР_2 - батьком ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Згідно відомостей (довідки) № 1523 виданої адміністратором відділу надання адміністративних послуг Могилів-Подільської міської ради про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, які мешкають у приватному домоволодінні за адресою АДРЕСА_1, убачається, що ОСОБА_5, ОСОБА_11 (дружина), ОСОБА_10 (син), ОСОБА_9 (донька) мешкають спільно за вказаною адресою.

08.06.2010 року позивачем до відділу громадянства імміграції та реєстрації фізичних осіб ГУМВС України у Вінницькій області подано заяву про надання дозволу на імміграцію в Україну, оскільки народився в Україні.

Управлінням МВС України у Вінницькій області відділом у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб ОСОБА_5 надано дозвіл НОМЕР_3 на імміграцію в Україну та, відповідно до положень п. 3 ч. 3 ст. 4 Закону України "Про імміграцію", 15.12.2010 року позивач отримав безтермінову посвідку на постійне проживання.

В подальшому, листом від 10.08.2017 року за №05/13451 Управління державної міграційної служби України у Вінницькій області повідомило ОСОБА_5 про те, що дозвіл на імміграцію в Україну скасовано у відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про імміграцію".

Також, як слідує із матеріалів справи, 09.08.2017 року начальником УДМС України у Вінницькій області затверджено висновок про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Російської Федерації ОСОБА_5

Згідно вказаного висновку, ініціатором визначено Управління служби безпеки України у Вінницькій області за поданням від 31.05.2017 року №53/14/104-652 дск.

Вважаючи рішення Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області про скасування дозволу на імміграцію в Україну №13452 від 10.08.2017 року протиправним, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Задовольняючи позов частково суд першої інстанції прийшов до висновку, що відповідач як суб'єкт владних повноважень приймаючи рішення про скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну діяв не на підставі, не в межах повноважень та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції по суті спору, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про імміграцію" дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Згідно положень ст. 12 Закону України "Про імміграцію", дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Постанова Кабінету Міністрів України № 1983 від 26.12.2002 року (далі - Порядок № 1983) визначає процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну (далі - іммігранти), поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - провадження у справах з питань імміграції), а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію.

Так, згідно п. 21-22 Порядку № 1983, дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України "Про імміграцію", що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України "Про імміграцію", що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

При цьому, згідно п. 23 Порядку № 1983, ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

З матеріалів справи встановлено, що оскаржуване рішення Управління ДМС України у Вінницькій області від 10.08.2017 року за № 13452 про скасування дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_5 (посвідки на постійне місце проживання) було прийняте на підставі подання Управління СБ України у Вінницькій області №53/14/104-652 дск від 31.05.2017 року.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 20.09.2017 р., з урахуванням положень Інструкції про порядок ведення обліку, зберігання, використання і знищення документів та інших матеріальних носіїв інформації, що містять службову інформацію, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 19.10.2016 р. № 736, витребовувався витяг із подання, що не містять відомостей, які є обмеженими. Крім того, запропоновано виконавцю, що є автором та розпорядником подання з обмеженим доступом, розглянути питання щодо направлення на адресу суду та надання згоди на ознайомлення судом із повним змістом подання, а також запропоновано розглянути питання щодо надання дозволу для приєднання до матеріалів справи вказаного подання із грифом "Для службового користування" №53/14/104-652 дск від 31.05.17 або витяги його, що не містять відомостей, які є обмеженими.

Строк виконання ухвали судом було встановлено 05.10.2017 р., однак зазначена ухвала Управлінням СБУ у Вінницькій області виконана не була, оскільки жодних вищезазначених документів та пояснень щодо невиконання даної ухвали на адресу суду першої інстанції не надходило.

Відтак, посилання апелянта на те, що судом першої інстанції не вжито всіх заходів для дослідження подання Управління СБУ у Вінницькій області від 31.05.2017 р. № 53/14/104-652ДСК є безпідставним.

Окрім того, в апеляційній скарзі відповідач стверджує на безпідставність відхилення судом першої інстанції клопотання про залучення Управління СБУ у Вінницькій області в якості третьої особи. З приводу даного посилання суд зазначає наступне.

Так, відповідно до ч. 1, 2 ст. 53 КАС України, треті особи, які заявляють самостійні вимоги на предмет спору, можуть вступити у справу у будь-який час до закінчення судового розгляду, пред'явивши адміністративний позов до сторін. Задоволення адміністративного позову таких осіб має повністю або частково виключати задоволення вимог позивача до відповідача. У разі вступу третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги на предмет спору, розгляд адміністративної справи починається спочатку.

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача у будь-який час до закінчення судового розгляду, якщо рішення у справі може вплинути на їхні права, свободи, інтереси або обов'язки. Вони можуть бути залучені до участі у справі також за клопотанням осіб, які беруть участь у справі. Якщо адміністративний суд при прийнятті позовної заяви, підготовці справи до судового розгляду або під час судового розгляду справи встановить, що судове рішення може вплинути на права і обов'язки осіб, які не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі в справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору. Вступ третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, не має наслідком розгляд адміністративної справи спочатку.

Судова колегія звертає увагу апелянта, що ні в апеляційній скарзі, ні під час судового засідання представником відповідача не було обгрунтовано яким чином скасування рішення Управління Державної міграційної служби в України у Вінницькій області може вплинути та порушити права Управління СБУ у Вінницькій області. Окрім того, суд зазначає, що Управління СБУ у Вінницькій області не було позбавлено можливості самостійно вступити у справу на стороні відповідача у якості третьої особи, якби вважало, що ії права порушені.

Відповідно до матеріалів справи, а саме висновку про скасування дозволу на імміграцію вказано, що ОСОБА_5 систематично вчиняє дії, спрямовані на розхитування суспільної ситуації у прикордонних районах Вінницької області, використовуючи широку підтримку представників регіонального елементу, перешкоджає роботі державних органів та органів місцевого самоврядування.

На противагу даним висновкам позивачем та його представниками було надано до суду першої інстанції лист Головного управління Національної поліції у Вінницькій області слідчого відділення Могилів-Подільського відділу поліції від 08.09.2017 з якого слідує, що згідно відомостей з інформаційної підсистеми "Оперативно-довідкова картотека" єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України, що містить відомості стосовно осіб, яким повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого наказом "Про організацію доступу до відомостей персонально-довідкового обліку єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України" від 29.11.2016 р., зареєстрованих кримінальних проваджень відносно гр. Російської Федерації ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, немає.

Під час судового засідання апелянт посилався на те, що відсутність зареєстрованих кримінальних проваджень відносно ОСОБА_5 не свідчить про те, що його дії не становлять загрозу національній безпеці України та громадському порядку в України. З приводу даних доводів суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Однак, ні в матеріалах справи, ні під час судового засідання відповідач не надав суду доказів того, що стосовно ОСОБА_5 є зареєстровані кримінальні провадження та докази того, що дії позивача становлять загрозу національній безпеці України та громадському порядку в Україні.

Практика Європейського Суду з прав людини, зокрема рішення від 08.02.2001 року у справі "Берктай проти Туреччини", рішення від 07.11.2002 року у справі "Лавентс проти Латвії", показує, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення "за відсутності розумних підстав для сумніву", що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростованих презумпцій.

Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення у справах "Шенк проти Швейцарії" від 12.07.1988 року, "Тейксейра де Кастро проти Португалії" від 09.06.1998 року, "Яллог проти Німеччини" від 11.07.2006 року, "Шабельник проти України" від 19.02.2009 року зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважні оцінювати надані їм докази, а порядок збирання доказів, передбачений національним правом, має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією, а саме: на свободу, особисту недоторканість, на повагу до приватного і сімейного життя, на недоторканість житла тощо.

Виходячи із положень міжнародного права, суд вважає докази, надані стороною позивача є належними та допустимими та такими, що спростовують зміст висновку, затвердженого начальником УДМС України у Вінницькій області від 09.08.2017.

Законом України "Про імміграцію" встановлений вичерпний перелік підстав для скасування дозволу на імміграцію в Україну зі змісту якого вбачається, що підставами для скасування дозволу на імміграцію можуть бути лише винні дії іммігранта.

Приймаючи до уваги викладені обставини у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відповідачем порушено свій обов'язок щодо всебічності та повноти отримання необхідної інформації з різних, передбачених законодавством джерел (від ініціатора подання, органів виконавчої влади, відповідних юридичних і фізичних осіб), необхідної для вирішення питання щодо скасування відповідного дозволу на імміграцію.

Окрім того, посилання апелянта стосовно необов'язковості виклику іммігрантів, стосовно яких розгладається дане питання не грунтуються на нормах чинного законодавства, оскільки п. 23 Порядком № 1983 визначено, що ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання.

Оскільки питання про скасування дозволу ні імміграцію розглядалось без запрошення позивача для надання пояснень, суд приходить до висновку, що відповідач прийняв оскаржуване рішення без з'ясування всіх обставин справи та без урахування права особи на участь у процесі прийняття рішення.

Окрім того, суд звертає увагу, що оскаржуване рішення було винесено відповідачем в порушення положень Закону України "Про охорону дитинства" та ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", якою встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, на порушення зазначених приписів законодавства, відповідачем не взято до уваги обставини наявності у позивача родини, зокрема дружини ОСОБА_11, яка є громадянкою України, та малолітніх дітей: ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_4, та ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_5, які відповідно до свідоцтва, що наявні в матеріалах справи, народились та проживають в Україні.

Відповідно до положень 4, 2, 3 ст. 13 Закону України "Про імміграцію" особа, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинна виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії цього рішення. Якщо за цей час особа не виїхала з України, вона підлягає видворенню в порядку, передбаченому законодавством України.

Суд зауважує, що відповідачем не було враховано, що позивач є батьком малолітніх дітей та їх законним представником.

Відповідно до ст. 9, 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов'язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Так, міжнародними договорами, ратифікованими Україною встановлено, що дитина не розлучається з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (Конвенція про права дитини, затверджена ООН від 20 листопада 1989, яка ратифікована постановою ВР №789-ХІІ від 27.02.91 (ст.9); дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним, такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини (Конвенція про контакт з дітьми, 15.05.2003, Конвенція, Рада Європи (Конвенцію ратифіковано з заявою Законом №166-У від 20.09.2006 (ст. 4).

Статтею 11, 12, 14 Закону України "Про охорону дитинства" визначено, що кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

Таким чином, нормами національного законодавства та міжнародного законодавства передбачено, що батьки мають мешкати разом з дітьми. Розлучення батька/матері з дитиною може мати місце лише в інтересах дитини.

Отже, судова колегія погоджується з доводами суду першої інстанції, що при прийнятті відповідачем оскаржуваного рішення мало місце неправомірне втручання органу державної влади, зокрема відповідача в сімейне життя позивача та порушення законного права дітей позивача на проживання разом з батьками.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час ії розгляду, а відтак, відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 198 , ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області залишити без задоволення, а постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2017 року - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст. 212 КАС України.

Ухвала суду складена в повному обсязі 06 грудня 2017 року.

Головуючий Курко О. П.

Судді Совгира Д. І. Драчук Т. О.