Справа № 2-а-1899/10/2270
Суддя: Курко О. П.
Дата ухвалення: 2011-07-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 2-а-1899/10/2270
Головуючий у 1-й інстанції: Шевчук О.П.
Суддя-доповідач: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2011 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого-судді: Курка О. П.

суддів: Голоти Л. О., Совгири Д. І.

при секретарі: Погребняк О.Ю.

за участю представників сторін:

відповідача 1: ОСОБА_2

у відсутність позивача та інших відповідачів

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Державної судової адміністрації України та ОСОБА_3 на постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 29 грудня 2010 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Міністерства юстиції України, Міністерства фінансів України, Державного казначейства України, Державної судової адміністрації України, Головного управління юстиції у Хмельницькій області, територіального управління Державної судової адміністрації в Хмельницькій області про стягнення заборгованості по заробітній платі, утриманого податку з доходів фізичних осіб , -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом, за вимогами якого, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 02.09.2010 року, просила стягнути з Міністерства юстиції України, Міністерства фінансів України, Державного казначейства України, Державної судової адміністрації України, Хмельницького обласного управління юстиції, Територіального управління Державної судової адміністрації в Хмельницькій області, заборгованість по заробітній платі з урахуванням компенсації за втрату її частини у звязку з затримкою термінів виплати за період з 01.01.2000 року по 31.12.2005 року, а також утриманий податок із заробітної плати в розмірі встановленому судово-економічною експертизою.

Позовні вимоги мотивовані тим, що в порушення діючих, на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актів, які регулюють порядок оплати праці суддів, їй за період роботи з 01 січня 2000 року по 31 грудня 2005 року не донарахована і недоплачена заробітна плата та не виплачена компенсація втрати частини грошових доходів в зв`язку з порушенням термінів її виплати. Крім того, на переконання позивача з 01 січня 2004 року з її заробітної плати в порушення ст.1 Указу Президента України "Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів" від 10.07.1995 року №584/95 безпідставно утримується податок з доходів фізичних осіб, від сплати якого судді звільнені. За таких підстав позивач просила стягнути на її користь утриману суму податку з доходів фізичних осіб за період з 01 січня 2004 року по 31 грудня 2005 року у розмірі встановленому судово - економічною експертизою.

Постановою Хмельницького окружного адміністративного суду від 29 грудня 2010 року адміністративний позов ОСОБА_3 задоволено частково, а саме: зобов'язано Державну судову адміністрацію України провести перерахунок та виплату ОСОБА_3 заробітної плати , за період з 01 червня 2005 року по 31 грудня 2005 року, з урахуванням раніше проведених виплат; зобов'язано Державну судову адміністрацію України провести нарахування та виплату ОСОБА_3 компенсації втрати частини заробітної плати з донарахованих сум заробітної плати, у звязку із порушенням строків її виплати, за період з 01 червня 2005 року по 31 грудня 2005 року; стягнуто з Державного бюджету України на користь позивача витрати за проведення судової експертизи в розмірі 4341,12 грн.

Не погоджуючись із даним судовим рішенням Державна судова адміністрація України та ОСОБА_3 подали апеляційні скарги.

Так, ДСА України з посиланням та порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати незаконну, на його думку, постанову від 29 грудня 2010 року і прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог позивачу.

Позивач, у свої же апеляційній скарзі, посилаючись на необґрунтованість та безпідставність відмови в частині стягнення заборгованості по недоотриманій заробітній платі починаючи з 01 січня 2000 року, просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Крім того, згідно поданого письмового клопотання позивач просила розглянути апеляційну скаргу без її участі.

В судовому засіданні представник Міністерства юстиції України підтримав подану ДСА України апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Інші сторони судового процесу, в тому числі і апелянти до суду не зявились, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Враховуючи те, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційних скарг, а особиста участь сторін у судовому засіданні не визнавалась судом обовязковою, колегія суддів визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності представників сторін, що не зявились.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, зокрема із записів в трудовій книжці позивача, ОСОБА_3 з 22 червня 1987 року працювала народним суддею Славутського районного народного суду, з 15 лютого 1989 року у зв`язку з об`єднанням Славутського міського та районного народних судів призначена народним суддею Славутського міського народного суду. 6 квітня 1990 року рішенням Хмельницької облради народних депутатів обрана народним суддею Славутського міського народного суду, Указом Президента України від 28 листопада 1995року призначена суддею Нетішинського міського суду, а Постановою Верховної Ради України №3218 від 15 грудня 2005 року обрана суддею Нетішинського міського суду безстроково.

Згідно поданих позовних вимог, з урахуванням відповідних уточнень, позивачем заявлена вимога про стягнення заборгованості із заробітної плати за період з 01.01.2000р. по 31.12.2005р.

Задовольняючи позовні вимоги лише за період, починаючи з 01.06.2005р., та відмовляючи в позові до цього часу, суд першої інстанції, з яким погоджується і колегія апеляційного суду, вірно виходив з такого.

Частиною 1 ст.120 Закону України "Про судоустрій" (чинного на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

У період 2000-2002 років організаційне забезпечення та фінансування діяльності судів здійснювало Міністерство юстиції України та його управління на місцях у межах бюджетних асигнувань, передбачених відповідними законами України про Державний бюджет на утримання судової влади.

Відповідно до пункту 20 розділу VII Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про судоустрій України" державна судова адміністрація утворюється до 01.01.2003. До утворення державної судової адміністрації зберігається існуючий порядок організаційного забезпечення та фінансування діяльності судів. До 01.01.2003 фінансування і матеріально-технічне забезпечення місцевих та апеляційних судів здійснюються в обсязі, передбаченому Законом України "Про Державний бюджет України на 2002 рік".

Положенням "Про Державну судову адміністрацію України, затвердженим Указом Президента України від 03.03.2003 № 182/2003 не визначено, що Державна судова адміністрація є правонаступником органу, який здійснював організаційне забезпечення та фінансування діяльності судів.

Отже, виходячи з того, що Державна судова адміністрація України не є правонаступником Міністерства юстиції України чи будь-якого іншого органу державної влади, який здійснював організаційне забезпечення та фінансування діяльності судів, то вона не є належним відповідачем та не повинна відповідати по зобов'язаннях, які виникли до 01.01.2003 року.

Постановою Кабінету Міністрів України від 21 січня 1993 року №39 "Про умови оплати праці працівників судів" та постановою Кабінету Міністрів України від 13 грудня 1999 року №2288 "Про впорядкування умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, місцевого самоврядування та їх виконавчих органів, органів прокуратури, судів та інших органів" було передбачено лише право, а не обовязок установлювати суддям та керівникам суддів премій, надбавок та доплат до посадових окладів, надання матеріальної допомоги у межах наявних коштів на оплату праці.

Указом Президента України від 10 липня 1995 року №584/95 "Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів" передбачено, що обовязковою є лише виплата щомісячних надбавок за кваліфікаційний клас та за особливий характер роботи та інтенсивність праці у розмірі 50% від посадового окладу з урахуванням доплати за кваліфікаційний клас, що позивач отримував відповідно до норм законодавства, що підтверджується відомостями , які містяться в матеріалах справи).

Цим же Указом Президента України передбачено право установлювати суддям надбавки за високі досягнення у праці або виконання особливо важливої роботи у розмірі до 75% посадового окладу з урахуванням доплати за кваліфікаційний клас у межах фонду заробітної плати. Проте, призначення та розмір зазначеної надбавки повинні встановлюватись кожному судді індивідуально залежно від досягнень у праці та виконання особливо важливої роботи.

Проте, судом першої інстанції вірно встановлено, що за період з 01.01.2000 року по 31.12.2005 року вищевказана надбавка позивачу не встановлювалась, накази про її виплату не видавались, а отже і стягненню вона не підлягає.

Оскільки, заробітна плата позивачу нарахована та виплачена, зокрема за період з 01 січня 2000 року по 31 травня 2005 року, з врахуванням тих надбавок та премій, які були їй встановлені згідно діючих нормативно-правових актів, в межах відповідних асигнувань, тому підстав для задоволення позову в цій частині не має, а отже висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову за період з 01.01.2000р. по 31.05.2005р. в частині стягнення заробітної плати та компенсації у звязку з порушенням строків її виплати, є вірним.

Посилання позивача на висновок судово-економічної експертизи № 1257 від 08.12.2010р. на думку колегії суддів не є переконливим, оскільки висновок експерта, згідно ст. 82 КАС України, для суду не є обовязковим. А при визначенні не донарахованих, на думку експерта, та недоплачених ОСОБА_3 сум не було враховано, що положення Указу Президента України від 17 жовтня 1994 року № 614/94, Указу Президента України від 19 вересня 1996 року №856/96, Указу Президента України від 10 липня 1995 року №584/95, Указу Президента України від 21 серпня 1999 року №1048/99, постанови Кабінету Міністрів України від 13 грудня 1999 року №2288 передбачають право, а не обовязок встановлювати надбавки та премії для суддів та містять застереження про можливість здійснення таких виплат у межах наявних коштів на оплату праці.

Що ж до вимог позивача про стягнення на її користь утриманого податку з доходів фізичних осіб слід зазначити наступне.

Частиною 1 статті 67 Конституції України встановлено, що кожен зобовязаний сплачувати податки та збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

У період до 1 січня 2004 року відповідно до положень Указу Президента України "Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів" від 10 липня 1995 року № 584/95 заробітна плата суддів була звільнена від обкладання прибутковим податком. 1 січня 2004 року набрав чинності Закон України "Про податок з доходів фізичних осіб" від 22 травня 2003 року № 889-ІV, який не передбачав пільг для суддів при сплаті цього податку. Єдиною підставою для здійснення компенсаційних виплат суддям у звязку з втратою частини заробітку, повязаною зі сплатою податку з доходів фізичних осіб у 2004 році, було розпорядження Кабінету Міністрів України "Про деякі питання оплати праці суддів" від 20 січня 2004 року № 22-р.

Згідно з пунктом 1 цього розпорядження ОСОБА_4 Конституційного Суду України та головам судів загальної юрисдикції дозволено здійснювати у 2004 році компенсаційні виплати суддям у розмірі до 100 % посадового окладу в разі, коли сума нарахованої заробітної плати за місяць після сплати податку з доходів фізичних осіб буде нижчою, ніж розмір середньомісячної заробітної плати, нарахованої судді за IV квартал 2003 року. У пункті 2 розпорядження Кабінету Міністрів України № 22-р зазначено, що компенсаційна виплата, передбачена пунктом 1 цього розпорядження, здійснюється в межах видатків на оплату праці, передбачених у Державному бюджеті України на 2004 рік на утримання органів судової влади.

Проте, пунктом 22.2 Закону України "Про податок з доходів фізичних осіб" від 22.05.2003 року №889-ІУ передбачено, якщо норми інших законів чи інших законодавчих актів, що містять правила оподаткування доходів фізичних осіб суперечать нормам цього закону, пріоритет мають норми цього закону.

Таким чином підстави для звільнення заробітної плати суддів від обкладання податком після набрання чинності Закону України "Про податок з доходів фізичних осіб" в зазначений період відсутні, а отже суд першої інстанції правомірно відмовив ОСОБА_3 в задоволені цієї частини позовних вимог.

Кабінетом Міністрів України 30 червня 2005 року прийнято постанови № 513 "Про оплату праці ОСОБА_4 та заступників ОСОБА_4 Конституційного Суду України" та № 514 "Про оплату праці ОСОБА_4 та заступника ОСОБА_4 Верховного Суду України", яким надана зворотна дія в часі - набрання їх чинності з 01 червня 2005 року. На підставі цих нормативних актів зазначеним особам були підвищені посадові оклади та встановлені відповідні системи оплати їх праці. Що стосується суддів загальних судів, то лише 03 вересня 2005 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 865 "Про оплату праці суддів", якою підвищено їм посадові оклади пропорційно до окладів голови та заступників голови Верховного Суду, однак, відповідно до п.5 цієї постанови набрання чинності було визначено на майбутнє - з 01 січня 2006 року, тобто впродовж семи місяців судді отримували значно меншу заробітну плату та грошове утримання.

Частиною 2 ст. 44 Закону України "Про статус суддів" до 1 січня 2008 року було передбачено, що розміри посадових окладів суддів встановлюються у відсотковому відношенні до посадового окладу ОСОБА_4 Верховного Суду України і не можуть бути меншими від 50 % його складу. Посадовий оклад судді не може, бути меншим від 80 % посадового окладу голови суду, в якому працює суддя, тобто згідно з цією нормою гарантований мінімальний посадовий оклад судді не може бути меншим встановленого статтею 44 цього Закону в співвідношенні до окладу ОСОБА_4 Верховного Суду України. Недодержання цього принципу, є порушенням конституційного права суддів на отримання заробітної плати не нижче, від визначеної законом, та порушенням конституційних гарантій щодо незалежності та недоторканності суддів.

03 вересня 2005 року Кабінет Міністрів України привів посадові оклади суддів у відповідність з вимогами ст. 44 Закону України "Про статус суддів", однак не усунув порушення вимог ч. 2 ст. 44 Закону України "Про статус суддів" і не привів оклади суддів до встановленого цією нормою співвідношення одночасно з окладами ОСОБА_4 Верховного Суду України, а саме з 01 червня 2005 року, оскільки надав постанові від 03 вересня 2005 року № 865 "Про оплату праці суддів" чинності з 01 січня 2006 року.

Постановою Вищого адміністративного суду, від 16.05.2007, "Про визнання п. 5 постанови Кабінету Міністрів України від 3 вересня 2005 року N 865 "Про оплату праці суддів" визнано пункт 5 постанови Кабінету Міністрів України від 3 вересня 2005 року N 865 "Про оплату праці суддів" незаконним.

Постановлено допустити поворот виконання Постанови Кабінету Міністрів України від 3 вересня 2005 року N 865 "Про оплату праці суддів", визнавши, що вона підлягає застосуванню одночасно з постановами Кабінету Міністрів України від 30 червня 2005 року N 513 та N 514 з питань оплати праці керівників судів, тобто з 1 червня 2005 року.

Відповідно до частини 2 статті 14 КАС постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання на всій території України.

Рішенням Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року встановлено, що норми про матеріальне і побутове забезпечення суддів, їх соціальний захист не можуть бути скасовані чи знижені без відповідної компенсації. Надання суддям пільг, компенсацій і гарантій не може ставитися у залежність від бюджетного фінансування.

Відповідно до статті 2 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" та статті 2 Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" мають право на компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати і на індексацію заробітної плати.

Отже, нарахування та виплата заробітної плати позивачу з 01 червня 2005 року по 31 грудня 2005 року проводилась у меншому розмірі, що в свою чергу є прямим порушенням закону. А тому вимоги позивача в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Згідно зі п. 1 ч. 1 ст. 198 , ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційних скарг ОСОБА_3 та Державної судової адміністрації України не ґрунтуються на вимогах законодавства та не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційні скарги Державної судової адміністрації України та ОСОБА_3 залишити без задоволення, а постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 29 грудня 2010 року без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно ст. 212 КАС України.

Ухвала суду складена в повному обсязі 26 липня 2011 року .

Головуючий /підпис/ ОСОБА_1

Судді /підпис/ ОСОБА_4

/підпис/ ОСОБА_5

З оригіналом згідно:

секретар