Справа № 820/3125/17
Суддя: Яковенко М.М.
Дата ухвалення: 2017-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2017 р.Справа № 820/3125/17
Харківський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Яковенка М.М.

суддів: Лях О.П., Старосуда М.І.

секретарі судового засідання: Жданюк А.О.

за участю:

представника позивача ОСОБА_1

представники відповідача: Лукянцев С.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Харківській області на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 20 вересня 2017 року по справі № 820/3125/17 за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до Головного управління ДФС у Харківській області про скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Фізична особа-підприємец ОСОБА_3, звернуся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДФС у Харківській області в якому просив скасувати податкові повідомлення-рішення від 08.06.2017 р. №, від 08.06.2017 р. №, вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 08.06.2017 р. №.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 20 вересня 2017 року задоволено позов.

Скасовано податкове повідомлення - рішення від 08.06.2017 року № про збільшення Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_3 суми грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб в сумі 324780, 20 грн., в тому числі 259824, 16 грн. за податковими зобов'язаннями та 64956, 04 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями.

Скасовано податкове повідомлення - рішення від 08.06.2017 року № про збільшення Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_3 суми грошового зобов'язання з військового збору в сумі 23476, 43 грн., в тому числі 18781, 15 грн. за податковими зобов'язаннями та 4695, 28 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями.

Скасовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 08.06.2017 року № Ф- про сплату Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 недоїмки з єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в сумі 158988, 74 грн. (сто п'ятдесят вісім тисяч дев'ятсот вісімдесят вісім гривень 74 копійки).

Стягнуто з Головного управління ДФС у Харківській області (вул. Пушкінська, буд. 46, м. Харків, 61057, код за ) за рахунок бюджетних асигнувань витрати по оплаті судового збору на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (61037, АДРЕСА_1, податковий номер НОМЕР_4) у розмірі 5380, 22 грн..

Відповідач не погодившись з постановою суду першої інстанції, посилаючись на незаконність та необґрунтованість судового рішення, прийняття з порушенням норм матеріального та процесуального права, просив постанову скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі (а.с. 213-215). Апелянт наголошує, що порушення, встановлені в ході перевірки позивача, зафіксовані належним чином в акті перевірки, а оскаржувані податкові повідомлення-рішення та вимога про сплату боргу прийняті на законних підставах та відповідають чинному законодавству, у зв'язку із чим просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Представник відповідача наполягав на задоволенні апеляційної скарги.

Представник позивача заперечував проти апеляційної скарги та наполягав на залишенні її без задоволення.

Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанції, що позивач зареєстрований в якості самозайнятої особи суб'єкта підприємницької діяльності у Виконавчому комітеті Харківської міської ради 18.06.2001 р., отримав свідоцтво про державну реєстрацію №0070625 від 18.06.2001 р. Позивач взятий на облік в ДПІ у Комінтернівському районі м. Харкова 18.06.2001 р., станом на час розгляду справи перебуває на обліку в Східній ОДПІ м. Харкова ГУ ДФС у Харківській області та зареєстрований в якості платника ПДВ, що підтверджується свідоцтвом від 29.01.2008 р. №100093671, яке видано ДПІ у Комінтернівському районі м. Харкова.

Як вбачається з матеріалів справи, у період з 01.01.2014 року по 31.12.2016 року основним видом діяльності позивача є надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна, оптова торгівля, діяльність посередників. Позивач перебуває на загальній системі оподаткування.

Відповідачем проведена документальна планова виїзна перевірка самозайнятої особи ОСОБА_3 (рнокпп НОМЕР_4) щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2014 р. по 31.12.2016 р., за наслідками якої був складений акт від 18.05.2017 р. №3717/20-40-13-15-07/НОМЕР_4 (далі по тексту - акт перевірки).

При перевірці був використаний суцільний метод перевірки, документів зазначених в аркуші 7 Акту, в тому числі Книга обліку доходів і витрат.

Згідно з висновками акту перевірки встановлені порушення п. 177.2., 177.4., пп. 177.5.3. п. 177.5 ст. 177 Податкового кодексу України, абз. 1 п. 2 ч. 1 ст. 7, п. 2 ст. 9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування", ст.ст. 168, 176, пп. 1.2., 1.6. п. 161 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України.

За результатами перевірки винесені: податкове повідомлення-рішення від 08.06.2017 р. № про визначення податкового зобов'язання зі сплати податку на доходи фізичних осіб в розмірі 259824,16 грн. та штрафних (фінансових) санкцій в розмірі 64956, 04 грн.; податкове повідомлення-рішення від 08.06.2017 р. № про визначення податкового зобов'язання зі сплати військового збору в розмірі 18781,15 грн. та штрафних (фінансових) санкцій в розмірі 4695,28 грн.; вимога про сплату боргу (недоїмки) від 08.06.2017 р. № про визначення заборгованості зі сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в розмірі 158988,74 грн..

Здійснюючи апеляційний перегляд колегія суддів виходить з наступного.

П.177.2 ст.177 ПК України встановлено, що об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

П.177.4 ст.177 ПК України передбачено, що до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать:

177.4.1. витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об'єкта витрат;

177.4.2. витрати на оплату праці фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з таким платником податку (далі - працівники), які включають витрати на оплату основної і додаткової заробітної плати та інших видів заохочень і виплат виходячи з тарифних ставок, у вигляді премій, заохочень, відшкодувань вартості товарів (робіт, послуг), витрати на оплату за виконання робіт, послуг згідно з договорами цивільно-правового характеру, будь-яка інша оплата у грошовій або натуральній формі, встановлена за домовленістю сторін (крім сум матеріальної допомоги, які звільняються від оподаткування згідно з нормами цього розділу);

обов'язкові виплати, а також компенсація вартості послуг, які надаються працівникам у випадках, передбачених законодавством, внески платника податку на обов'язкове страхування життя або здоров'я працівників у випадках, передбачених законодавством;

177.4.3. суми єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування у розмірах і порядку, встановлених законом;

177.4.4. інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов'язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1-177.4.3 цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв'язку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов'язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

Як встановлено при судовому розгляді справи однією з підстав для винесення оскаржуваних рішень суб'єкта владних повноважень є твердження, яке викладено в акті перевірки про те, що позивач до складу витрат 2014 р. відносив витрати в сумі 193 333, 33 грн., використання яких в господарській діяльності не підтверджено (а.с. 13) акту перевірки.

При чому колегія суддів звертає увагу (згідно акту), що податковий орган після наданих «до перевірки документів, які підтверджують витрати: акти виконаних робіт, наданих послуг, накладних, рахунки» окрім посилання на положення п.177.2, 174.4 ст.177 ПК України зробив висновок про те, що позивачем витрати на використання в господарській діяльності не підтверджено.

Судом було встановлено, що позивачем до Книги обліку доходів і витрат за 2014 р. були включені витрати, які були понесені позивачем з 20.06.2012 р. по 19.10.2012 р. на загальну суму 193333, 33 грн.

При цьому акт перевірки не містить посилання на первинні документи, які б свідчили про проведення господарських операцій позивачем за якими зазначені витрати були понесені задля надання їм відповідної правової оцінки та визначення правильності чи помилковості віднесення вказаних сум позивачем до валових витрат.

Водночас, як вбачається за наданих позивачем копій документів, вказані витрати були понесені позивачем на виконання умов договору підряду №02/04 від 02.04.2012 р., укладеному з ТОВ "К.І.П." щодо виконання ремонтних робіт адміністративної будівлі, що розташована у м. Куп'янську по вул. Дзержинського, 51А, яка належить на праві власності позивачу, що підтверджується копією витягу про державну реєстрацію прав від 19.10.2011 р. №31711244.

Виконання робіт за вказаним договором підтверджується копіями: протоколу погодження договірної ціни, довідки про вартість виконаних робіт, акта прийняття виконаних будівельних робіт, довідки про вартість виконаних будівельних робіт (та витрати), акта прийняття виконаних будівельних робіт (а.с. 80-101 т.1).

На підтвердження понесених витрат у зазначеному розмірі та періоді, як-то відображено в Книзі обліку доходів та витрат позивачем були надані копії виписок, завірені банком, про проведення оплат за договором №02/04 від 02.04.2012 р. на суму 232 000, 00 грн. (з ПДВ) (а.с. 102-110 т.1).

На підтвердження правомірності віднесення витрат, позивачем було надано копію договору №0/06-1 від 01.06.2012 р. оренди адміністративної будівлі, що розташована у м. Куп'янську по вул. Дзержинського, 51А, який був укладений з ТОВ "ВКП "Форсаж", копію угоди про зміну орендної плати від 23.12.2013 р. до вказаного договору та копії актів надання послуг оренди за період 2012-2014 р. (а.с. 151 - 165 т.1, а.с. 2-22 т.2).

Судом першої інстанції обґрунтовано звернуто увагу, що у відповідності до п.п.2 п.4 розд. III Порядку № 727, у разі встановлення перевіркою порушень податкового законодавства за кожним відображеним в акті документальної перевірки фактом порушення необхідно: чітко викласти зміст порушення з посиланням на конкретні пункти і статті законодавчих актів (міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України і якими регулюються питання оподаткування), що порушені платником податків, зазначити період (календарний день, місяць, квартал, півріччя, три квартали, рік) фінансово-господарської діяльності платника податків та господарську операцію, при здійсненні якої вчинено це порушення; зазначити первинні документи, на підставі яких вчинено записи у податковому та бухгалтерському обліку, навести регістри бухгалтерського обліку, кореспонденцію рахунків операцій та інші документи, пов'язані з обчисленням і сплатою податків, зборів, та докази, що підтверджують наявність факту порушення; у разі відсутності первинних документів, документів податкового або бухгалтерського обліку, інших документів, що підтверджують факт порушення, або у разі ненадання їх для перевірки - зазначити перелік цих документів.

Дослідивши акт перевірки колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що контролюючий орган за цим епізодом, не зазначив первинні та інші документи, пов'язані з обчисленням і сплатою податків, зборів, та докази, що підтверджують наявність факту порушення та у разі відсутності первинних документів, документів податкового або бухгалтерського обліку, інших документів, що підтверджують факт порушення, або у разі ненадання їх для перевірки - не зазначив перелік цих документів.

Крім того, в акті перевірки не відображено питання правомірності віднесення витрат 2012 року у 2014 році і не викладено зміст цього порушення з посиланням на конкретні пункти і статті законодавчих актів, що порушені платником податків, а відтак, оскільки це питання під час перевірки не досліджувалось, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що він не може підміняти контролюючий орган та робити висновки, що мали б міститися в акті за результатами перевірки.

Податковий орган повинен дотримуватись ст. 56.4 ст. 56. Податкового кодексу України відповідно до якого обов'язок доведення того, що будь-яке нарахування, здійснене контролюючим органом у випадках, визначених цим Кодексом, або будь-яке інше рішення контролюючого органу є правомірним, покладається на контролюючий орган.

Колегія суддів вважає безпідставними та необґрунтованими доводи апелянта в цій частині стосовно посилання на порушення ч.5 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». В даному випадку, ані в акті перевірки, ані в податковому повідомленні - рішенні не наведене таке, як порушення, зазначене сторона Відповідача самостійно визначає як порушення, вже під час судового розгляду справи.

Колегія суддів наголошує, що рішення суб'єкта владних повноважень повинне бути законним та обґрунтованим, відшукування нових обставин, як підстав для обґрунтування законності прийнятого податковим органом ППР, які не були визначені ним в прийнятому рішенні, вже під час судового перегляду справи, в тому числі в порядку апеляційного перегляду є взагалі безпідставним, бо такі підстави не зазначались, а тому посилатися на них є не коректним, до того ж вони не складали предмет визначеного порушення.

Порушень Порядку ведення Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи - підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність (в редакції на час спірних правовідносин) не встановлено.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції також приходить висновку, що позивачем документально підтверджено витрати, які ним були понесені в 2012 р. в розмірі 193333, 33 грн., будь - яких обґрунтованих порушень зазначених ним вимог п.177.2, 177.4 ст.177 ПК України з цього приводу Відповідачем не доведено.

В акті перевірки в якості порушень податкового законодавства позивачем вказано про неправомірне віднесення до складу витрат 2016 р. сплачених відсотків по кредиту в сумі 308516, 65 грн. в 2015 р. та в сумі 311151, 51 грн. в 2016 р., оскільки такі витрати не зазначені в переліку витрат, передбачених в п. 177.4. ст. 177 Податкового кодексу України.

Як встановлено судами, що між позивачем та ПАТ "Східно-Український Банк "Грант" укладено кредитний договір №16/від 18 від 15.05.2014 р. Відповідно до п. 1.1. вказаного договору було встановлено цільове призначення кредиту - на поточні господарські потреби. Згідно з копіями банківських виписок позивачем протягом 2015-2016 р.р. були сплачені відсотки за кредитним договором №16/від 18 від 15.05.2014 р. на загальну суму 619668, 16 грн. (а.с.166-194 т.1), які були відображені в складі витрат в Податковій декларації про майновий стан і доходи за 2016 р.

Відповідно до п. 177.1, 177.2 ст. 177 Податкового кодексу України, доходи фізичних осіб-підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставкою, визначеною пунктом 167.1 статті 167 цього Кодексу. Об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи-підприємця.

Відповідно до п. 177.4. ст. 177 Податкового кодексу встановлено, що до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать, крім іншого, інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов'язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1-177.4.3 цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв'язку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов'язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

З аналізу зазначених норм колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що фізична особа-підприємець на загальній системі оподаткування може віднести до складу витрат витрати, якщо вони документально підтверджені первинними документами; пов'язані з господарською діяльністю фізичної особи-підприємця; безпосередньо пов'язані з отриманням доходів; фактично сплачені; товари (послуги) фактично отримано фізичною особою-підприємцем.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, серед інших є фінансовою послугою.

Пунктом 14 ч. 1 ст. 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" встановлено, що до фінансових послуг відносяться банківські та інші фінансові послуги, що надаються відповідно до Закону України "Про банки і банківську діяльність".

В свою чергу, Законом України "Про банки і банківську діяльність" визначено, що банк - юридична особа, яка на підставі банківської ліцензії має виключне право надавати банківські послуги, відомості про яку внесені до Державного реєстру банків; клієнт банку - будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку.

Згідно з ч. 1 ст. 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність" як кредитні в цій статті розглядаються операції - банківські послуги щодо розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик.

Отже, кредитування (тобто надання грошових коштів в позику під проценти банківською або іншою фінансовою установою) є банківською (фінансовою) послугою, в якій банк виступає надавачем такої послуги, а клієнт банку (в даному випадку - позивач) - є користувачем послуг банку.

Тобто, отримання Позивачем від Банку відповідної послуги у вигляді кредитних коштів для використання їх у власній господарській діяльності та сплата за них окрім основного тіла кредиту, також процентів за його користування, є різновидом тих видів послуг, про яких наголошується в п. 177.4. ст. 177 Податкового кодексу відповідно до яких, сплата по ним, відноситься до які слід враховувати при визначенні прибутку.

Як встановлено судом, кредитні кошти залучались позивачем для поточних господарських потреб.

Таким чином, оплата процентів, нарахованих на кредитні кошти, що одержані від Банку для господарських потреб є вартістю придбаних банківських послуг, прямо пов'язаних з господарською діяльністю позивача.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов до законного висновку, що позивач правомірно включив до складу витрат 2016 р. витрати по сплаті процентів за користування кредитом в загальному розмірі 619 668, 16 грн.

Щодо іншого виду порушень, колегія суддів зазначає, що в акті перевірки в якості порушень податкового законодавства позивачем вказано про неправомірне віднесення до складу витрат 2016 р. амортизаційних відрахувань за 2015 р. в сумі 200 910, 93 грн., за 2016 р. в сумі 219175,56 грн., оскільки такі витрати не зазначені в переліку витрат, передбачених в п. 177.4. ст. 177 Податкового кодексу України.

Як встановлено судами, що у власності позивача знаходяться два об'єкта основних засобів:

- нежитлова будівля літ. "Р-1", загальною площею 505,8 кв.м., розташована за адресою м. Харків вул. Каштанова, 29 вартістю 1573600,00 грн. (згідно звіту про незалежну оцінку майна від 11.01.2013 р.). Термін корисної дії - 20 років, група - 3 (будівлі, споруди), метод розрахунку зносу - прямолінійне списання, ліквідаційна вартість 5 000,00 грн. Дата початку амортизації - 01.01.2015 р. Таким чином, амортизаційні нарахування за місяць складають 6 535,83 грн., за 11 місяців 2015 р. - 71 894,13 грн., 12 місяців 2016 р. - 78 429,96 грн.

- нежитлова будівля літ. "Щ-1", загальною площею 906,4 кв.м., розташована за адресою м. Харків вул. Каштанова, 29 вартістю 2819911,00 грн. (згідно звіту про незалежну оцінку майна від 11.01.2013 р.). Термін корисної дії - 20 років, група - 3 (будівлі, споруди), метод розрахунку зносу - прямолінійне списання, ліквідаційна вартість 5 000,00 грн. Дата початку амортизації - 01.01.2015 р. Таким чином, амортизаційні нарахування за місяць складають 11 728,80 грн., за 11 місяців 2015 р. - 129 016,80 грн., за 12 місяців 2016 р. - 140 745,60 грн.. Зазначені обставини не є спірними між сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Цивільного кодексу України учасниками цивільних відносин та суб'єктами права власності є фізичні особи.

Статтею 26 Цивільного кодексу України встановлено, що фізична особа має усі особисті немайнові права та здатна мати усі майнові права, передбачені Конституцією України, Цивільним кодексом України та іншими законами.

Суб'єктом права приватної власності відповідно до статті 325 Цивільного кодексу України є фізичні особи. Фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати.

Згідно ч. 2 ст. 50 ЦК України фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом.

Відповідно до п. 2 ч. 2. ст. 55 Господарського кодексу України суб'єктами господарювання, зокрема, є громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці.

До підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин (ч. 1 ст. 51 ЦК України).

Підпунктом 14.1.3. п. 14.1 ст. 14 ПКУ (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що амортизація - систематичний розподіл вартості основних засобів, інших необоротних та нематеріальних активів, що амортизується, протягом строку їх корисного використання (експлуатації).

У п. 138.1. ст. 138 ПКУ вказано, що фінансовий результат до оподаткування збільшується, зокрема, на суму нарахованої амортизації основних засобів або нематеріальних активів відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності;

Згідно п. 138.2. цієї ж статті фінансовий результат до оподаткування зменшується, зокрема, на суму розрахованої амортизації основних засобів або нематеріальних активів відповідно до пункту 138.3 цієї статті;

Порядок розрахунку амортизації основних засобів або нематеріальних активів для визначення об'єкта оподаткування (п. 138.3. ПКУ).

Згідно п.п. 138.3.1. п. 138.1. ст. 138 ПКУ розрахунок амортизації основних засобів або нематеріальних активів здійснюється відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності з урахуванням обмежень, встановлених підпунктом 14.1.138 пункту 14.1 статті 14 розділу I цього Кодексу, підпунктами 138.3.2 - 138.3.4 цього пункту. При такому розрахунку застосовуються методи нарахування амортизації, передбачені національними положеннями (стандартами) бухгалтерського обліку, крім "виробничого" методу.

Не підлягають амортизації та проводяться за рахунок відповідних джерел фінансування: вартість гудвілу; витрати на придбання/самостійне виготовлення та ремонт, а також на реконструкцію, модернізацію або інші поліпшення невиробничих основних засобів. Термін "невиробничі основні засоби" означає основні засоби, які не використовуються в господарській діяльності платника податку ( п.п. 138.3.2. п. 138.3 ст. 138 ПКУ).

При чому, колегія суддів при вирішенні спірного питання враховує також доводи сторони Позивача стосовно наявності постанови Харківського окружного адміністративного суду від 03.09.2014 року по справі №820/13012/14, яка була залишена без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 03.09.2014 року відповідно до яких була визнана недійсною податкова консультація Основянської ОДПІ м.Харкова ГУ Міндоходів і зборів у Харківській області, що була надана ФОП ОСОБА_3 та оформлена лситом від 13.06.2014 року. Вказаними судовими рішеннями було зобов'язано Основянську ОДПІ м.Харкова надати ФОП ОСОБА_3 нову податкову консультацію. Висновки суду полягали в тому, що до складу витрат не включаються витрати на придбання, виготовлення, будівництво, реконструкцію, модернізацію та інше поліпшення основних засобів. Разом з тим, ці витрати підлягають амортизації у порядку, визначеному ст..ст.144-146 ПК України. Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» надає фізичній особі підприємцю право вести спрощений облік доходів і витрат, при цьому не позбавляє його права вести бух облік валових витрат основних фондів, що підлягають амортизації та витрат на отримання основних засобів, придбання паливно-мастильних матеріалів.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про правомірність віднесення до складу витрат 2016 р. амортизаційних відрахувань за 2015 р. в сумі 200910, 93 грн., за 2016 р. в сумі 219175, 56 грн..

Стосовно іншого виду порушення, то в акті перевірки зазначено про те, що позивач помилково застосував річну суму авансових платежів в розмірі 2098, 30 грн. У графі 1.3 розд. 2 Додатку Ф2 до Декларації про майновий стан та доходи за 2016 р. вказана сума 6 359,96 грн., на підставі даних декларації підприємця необхідно було вказати суму 8 458,26 грн.

З огляду на досліджену судом Декларацію про майновий стан та доходи за 2016 р. встановлено безпідставність висновків відповідача з врахуванням нижченаведеного.

Так, Порядок заповнення Декларації про майновий стан та доходи регулюється Інструкцією щодо заповнення податкової декларації про майновий стан і доходи, затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 02.10.2015 р. № 859 (у редакції наказу Міністерства фінансів України від 15.09.2016 р. № 821)

Відповідно до вказаного нормативного акту, у рядку 1.3 розд. 2 Додатку Ф2 до Декларації про майновий стан та доходи зазначається залишок суми податку на доходи фізичних осіб, що підлягає сплаті до бюджету з урахуванням фактично сплачених авансових платежів протягом звітного (податкового) року (рядок 1.1 - рядок 1.2).

В рядку 1.1. розд. 2 Додатку Ф2 до Декларації про майновий стан та доходи за 2016 р. позивача була зазначена сума 8458, 26 грн., а в рядку 1.2. - сума 2098,30 грн., яка була фактично сплачена, що підтверджується копіями виписок банку (а.с. 194-196 т.2). Отже, в рядку 1.3. декларації позивач правомірно зазначив суму 6 359, 96 грн.. Будь-яких інших порушень податкового законодавства відповідачем не було виявлено.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів зазначає, що відсутність доведення факту правопорушення, та неналежна оцінка міжгосподарських відносин призвела до невідповідності висновків контролюючого органу фактичним обставинам справи. Визначені Відповідачем порушення, які не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, мали вплив на визначення сум ППР, податкової вимоги та сум єдиного внеску.

Недоведеність податковим органом правомірності прийняття спірного податкового повідомлення - рішення, вимоги доводить протиправність визначення податкових зобов'язань, і як наслідок цього безпідставність застосування штрафних (фінансових) санкцій.

Колегія суддів, з урахуванням фактичних обставин справи погоджується з висновками суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Під час апеляційного провадження, колегія суду не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.

Жодні доводи апелянта не спростовують правильності прийнятого судом першої інстанції рішення.

Таким чином, судова колегія вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийняте на підставі з'ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та ухвалив постанову з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст.2, 11, 159, 160, 167, 195, 197, 198, 200, 205, 206, 211-212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ :

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Харківській області - залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 20 вересня 2017 року по справі № 820/3125/17 - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів, - з дня складення в повному обсязі.

У повному обсязі складена 11 грудня 2017 року.

Головуючий суддя (підпис)Яковенко М.М.
Судді(підпис) (підпис) Лях О.П. Старосуд М.І.