Справа № 308/8628/16-а
Суддя: Сапіга Віталій Петрович
Дата ухвалення: 2017-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2017 рокуЛьвів№ 876/10656/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді Сапіги В.П.,

суддів: Кухтея Р.В., Обрізка І.М.,

за участі секретаря судових засідань Богдан А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 вересня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Управління праці та соціального захисту населення Ужгородської міської ради про визнання бездіяльність неправомірною та зобов'язання нарахувати та виплатити допомоги,

ВСТАНОВИВ:

22.08.2016 ОСОБА_2 звернулася в суд з адміністративним позовом до Управління праці та соціального захисту населення Ужгородської міської ради (далі - Управління) з вимогами, які згодом зменшила, про визнання бездіяльності Управління щодо невиплати ОСОБА_2 та її дітям ОСОБА_3, ОСОБА_4 щомісячної адресної допомоги як внутрішнього переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг за період з 01.11.2014 по 01.04.2015 та з 02.04.2015 по 02.10.2015 неправомірною та зобов'язати Управління здійснити нарахування та виплату недоплаченої позивачу з дітьми ОСОБА_3 та ОСОБА_4 адресної допомоги як внутрішнього переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг за період з 01.11.2014 по 01.04.2015 та з 02.04.2015 по 02.10.2015 в сумі 14180,00 грн.

Постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22.09.2017 у задоволенні позову відмовлено з тих підстав, що відповідач довів правомірність своїх дій та рішень.

Не погоджуючись з прийнятим рішення суду першої інстанції, його оскаржила ОСОБА_2 Вважає, що зазначена постанова винесена з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, з недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, з неправильним застосуванням норм матеріального та порушенням процесуального права. Просить оскаржувану постанову скасувати та прийняти нову постанову, яким адміністративний позов задовольнити повністю.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що підставою для відмови в задоволенні адміністративного позову є відсутність реєстрації місця проживання позивача з дітьми на території, де виникли обставини, зазначені в ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», а також відсутність підтвердженого фактичного місця перебування позивача з дітьми на території м. Ужгорода, однак, з такими висновками суду першої інстанції не погоджується. Довідкою відповідача від 30.12.2014 № про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України підтверджено, що позивач перемістилася з тимчасово окупованої території та до цього постійно проживала в АДРЕСА_1 та взята на облік Управлінням з 01.11.2014. Судовим рішенням, яке набрало законної сили, встановлено, що ОСОБА_2 проживала на території, де виникли обставини, зазначені в ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», а тому мала право на отримання щомісячної адресної допомоги саме з моменту звернення за такою допомогою, а не після набрання рішенням суду законної сили. Вважає, що щомісячна грошова допомога на покриття витрат на комунальні послуги повинна була виплачуватися ОСОБА_2 та її дітям з моменту звернення до відповідача - 01.11.2014. Крім того вважає, що висновок суду першої інстанції про фактичне проживання ОСОБА_2 з дітьми в смт. Воловець є таким, що не відповідає дійсності, ОСОБА_2 фактично проживала з 01.11.2014 в м. Ужгороді і в силу вищевказаних положень законодавства мала право отримувати щомісячну адресну допомогу на покриття витрат за комунальні послуги як внутрішньо переміщена особа, яка має на утриманні двох неповнолітніх дітей.

Сторони, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи в судове засідання апеляційного суду не з'явились, що не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності. В силу вимог ч.1ст.41 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_2 знята з реєстрації за адресою АДРЕСА_1 у 2012 році, що підтверджено копією паспорта.

Позивач звернулася до відповідача із заявою про взяття на облік особи, особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, вказавши фактичне місце перебування - АДРЕСА_2.

Під час перевірки поданих копій документів Управлінням встановлено повідомлення недостовірних відомостей, зокрема, виявлено відсутність реєстрації місця проживання на території, де виникли обставини, зазначені в ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» та відсутність підтвердженого фактичного місця перебування та території міста Ужгорода, у зв'язку з чим в Управлінні були відсутні підстави для нарахування та виплати позивачу щомісячної адресної допомоги за спірний період.

Не погодившись з такою відмовою позивач звернувся до суду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що в Управління на момент звернення позивача були відсутні підстави для призначення їй щомісячної адресної допомоги за спірний період.

Суд апеляційної інстанції з таким висновком суду першої інстанції не погоджується з огляду на наступне.

Згідно з ч.1 ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Реалізація порушеного чи оспорюваного права відбувається шляхом пред'явлення позову у формі позовної заяви до суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно з ч.2 ст.99 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Під строком звернення до адміністративного суду розуміється строк, протягом якого особа має право звернутися з адміністративним позовом і розраховувати на одержання судового захисту. Дотримання цього строку є однією з умов для реалізації права на позов у публічно-правових відносинах, яка дисциплінує учасників цих відносин, запобігає зловживанням, сприяє стабільності діяльності суб'єктів владних повноважень щодо виконання своїх функцій. Відсутність цієї умови приводила б до постійного збереження стану невизначеності та неостаточності у відносинах.

З огляду на положення ч.1 ст.103 КАС України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

З адміністративним позовом ОСОБА_2 звернулася до суду 22 серпня 2016 року, що підтверджується штампом вхідної кореспонденції Ужгородського міського суду.

З матеріалів справи суд апеляційної інстанції встановив, що згідно відповіді Управління від 21.07.2016 № 32/35.0404 на адвокатський запит ОСОБА_5 від 19.07.2016 первинно ОСОБА_2 звернулася до Управління на отримання соціальної допомоги як внутрішньо переміщеної особи 20.11.2015.

В додаткових поясненнях до адміністративного позову від 07.10.2016 ОСОБА_2 пояснила, що факт її звернення до Управління про надання спірної допомоги підтверджено рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 29.10.2015 по справі № 308/11595-15-ц. Крім того, листом від 21.09.2015 № 1659/28-04-04 відповідач у відповідь на її адвокатський запит від 17.09.2015 № 3 повідомив, що у зв'язку з тим, що вона знята з реєстрації до моменту виникнення обставин, зазначених в ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» Управлінням направлений запит до Департаменту соціального захисту щодо можливості взяття ОСОБА_2 на облік та призначення щомісячної адресної допомоги. Позивач при тому вказує, що при її первинному зверненні до відповідача у грудні 2014 року просила взяти її на облік, про що була видана Довідка від 30.12.2014 № , та виплачувати їй гарантовані державною виплати як внутрішньо переміщеній особі.

На підтвердження вказаних обставин долучила копію листа відповідача від 21.09.2015 № 1659/28-04-04 за таким же змістом.

Тому суд апеляційної інстанції критично оцінює доводи ОСОБА_2 в адміністративному позові щодо того, що лише з відповіді Управління від 21.07.2016 № 32/35.0404 довідалася про те, що адресна допомога як внутрішньо переміщеній особі для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг виплачується їй тільки з 20.11.2015, а не за спірний період.

Стосовно наведених пояснень ОСОБА_2 колегія суддів вважає за необхідне вказати що аналіз термінів «дізналася» та «повинна була дізнатися», що містяться в ст.99 Кодексу адміністративного судочинства України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх прав, свобод чи інтересів, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права, що також випливає із загального правила, встановленого ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Такий висновок колегії суддів відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 16.11.2016 року (справа №6-2469цс16).

Таким чином, колегією суддів встановлено, що з 21.09.2015 позивачу було відомо про те, що їй не виплачується адресна допомога як внутрішньо переселеній особі. Вказане не оспорювалось сторонами в судовому засіданні.

Зважаючи на встановлені обставини суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що ОСОБА_2, починаючи з 21.09.2015, знала і мала можливість знати про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, в тому числі вжити своєчасних заходів щодо їх захисту в межах встановленого Кодексом адміністративного судочинства України строку звернення до адміністративного суду, але не скористалася такою за відсутності поважних причин.

Одночасно судом враховано, що в даному випадку достатнім є встановити сам факт, що особі було відомо про порушення її права. Натомість, звідки і за яких обставин особа довідалась про таке порушення не має значення для розгляду судом питання про застосування строку звернення до адміністративного суду.

Таким чином недоречним є покликання апелянта саме на лист відповідача від 21.07.2016 № 32/35.0404 та те, що саме з дня його отримання позивач дізналась про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.100 КАС України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала. Позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи.

Щодо визначення, власне, поважності причин пропуску строку звернення до суду, то суд апеляційної інстанції вважає за необхідним вказати, що законодавством не встановлено перелік випадків, які можуть розцінюватись судом як поважні причини пропуску строків, а тому, відповідно, вирішення цього питання знаходиться у виключній компетенції суду, до якого з адміністративним позовом звертається позивач.

Вирішення судом питання про наявність або відсутність підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними в конкретній справі залежить від вказаних у позовній заяві причин, підтверджених відповідними засобами доказування, та доданих до неї матеріалів.

При цьому суд апеляційної інстанції вважає за необхідне вказати, що колегією суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у постанові від 6 грудня 2016 року (справа п/800/9/16) зазначено, що у розумінні статті 100 КАС України поважними причинами пропуску строку звернення до адміністративного суду є наявність обставин, які створили об'єктивні перешкоди для звернення особи з адміністративним позовом і подолання яких для цієї особи було неможливим або ускладненим.

Таким чином, поважними причинами пропуску строку звернення до суду можуть бути визнані ті обставини, які є об'єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов'язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.

Разом з тим, суд першої інстанції звертає увагу на ту обставину, що у позовній заяві та додаткових поясненнях до адміністративного позову, а також в клопотанні про зменшення позовних вимог чи у спростуванні заперечень відповідача позивач не просила поновити строк звернення до суду з даним адміністративним позовом.

Тобто, звертаючись до суду 22.08.2016 з адміністративним позовом, ОСОБА_2 подала його з пропущенням встановленого законом шестимісячного строку звернення до адміністративного суду, не подала заяви про поновлення пропущеного строку.

Окрім цього колегія суддів вважає, за необхідне вказати, що приписи ст.102 КАС України (поновлення та продовження процесуальних строків) не поширюються на строки звернення до адміністративного суду, що передбачено частиною четвертою наведеної процесуальної норми.

На зазначені вище положення процесуального закону та обставини справи суд першої інстанції уваги не звернув, що призвело до постановлення незаконного рішення.

Оскільки колегія суддів не вбачає причини пропущення строку звернення до суду поважними, а також те, що позивач при зверненні до суду не навів доказів, які б обґрунтували поважність причин пропущення строку, то наявні підстави для залишення позовної заяви без розгляду на підставі статті 100 КАС України.

У зв'язку з викладеним, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції не дав належної оцінки вказаним обставинам та зібраним по справі доказам, не правильно застосував норми процесуального права, у зв'язку із чим, ухвалив рішення, яке підлягає скасуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 КАС України, постанова або ухвала суду першої інстанції скасовується в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається з підстав, встановлених відповідно статтями 155 і 157 цьогоКодексу.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 198, ч. 1 ст. 203 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції, вирішив скасувати постанову суду і залишити позовну заяву без розгляду у зв'язку із тим, що позовну заяву подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до адміністративного суду.

Керуючись ст.ст. 160, 196, 198, 203, 205, 206, 254 КАС України, суд апеляційної інстанції

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 вересня 2017 року у справі № 308/8628/16-а скасувати.

Адміністративний позовом ОСОБА_2 до Управління праці та соціального захисту населення Ужгородської міської ради про визнання бездіяльність неправомірною та зобов'язання нарахувати та виплатити допомоги залишити без розгляду.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В. П. Сапіга
судді Р. В. Кухтей
І. М. Обрізко

Повний текс виготовлено 06.12.2017.