Справа № 806/2962/17
Суддя: Шуляк Любов Анатоліївна
Дата ухвалення: 2017-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2017 року Житомир справа № 806/2962/17

категорія 12.2

Суддя Житомирського окружного адміністративного суду Шуляк Л.А., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Господарського суду Житомирської області, третя особа: Державна судова адміністрація України про зобов'язання вчинити певні дії,-

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить зобовязати Господарський суд Житомирської області зарахувати ОСОБА_1 до стажу роботи, що дає право на одержання надбавки до посадового окладу за вислугу років та додаткової відпустки, період роботи на посадах: з 20.12.1991 по 13.12.1993 - строкова військова служба в Збройних силах України; з 16.05.1997 по 03.11.1997 - судовий виконавець Мінського районного суду м. Києва; з 08.05.1998 по 01.05.2004 - служба в органах Служби безпеки України; з 06.08.2004 по 10.09.2004 - інспектор Бориспільської митниці; з 03.08.2009 по 25.10.2010 - спеціаліст І категорії, помічник судді Київського апеляційного господарського суду, відповідно до частини шостої статті 44 Закону України "Про статус суддів", в редакції від 03.08.2010 та пунктів 2, 3 Постанови Кабінету Міністрів України "Про порядок обчислення стажу державної служби" від 03.05.1994 №283, здійснити перерахунок відпустки та заробітної плати з 26.10.2010 та виплатити заробітну плату в повному обсязі з урахуванням усіх надбавок та інших виплат, які нараховуються залежно від розміру посадового окладу.

В обґрунтування позовних вимог вказав, що положеннями законодавства, що діяли на момент призначення позивача суддею та зарахування до штату суду, позивач мав право на зарахування до стажу судді, що дає право на одержання надбавки до посадового окладу за вислугу років та додаткової відпустки, періоду роботи на державній службі понад 9 років. Позивач зазначає, що при зарахуванні його на роботу до штату суду на посаду судді, вказаний стаж державної служби зараховано не було, передбачений законодавством належний розмір матеріального забезпечення позивач не отримував та був позбавлений права на додаткову відпустку, в порушення частини 6 статті 44 Закону України "Про статус суддів", яка діяла на момент призначення позивача суддею та зарахування до штату суду. Разом з тим, вказує на те, що стаття 131 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", надаючи визначення стажу роботи судді, не обмежує право позивача на визначення стажу роботи для цілей встановлення щомісячної доплати та додаткової відпустки суддів, здійснення перерахунку щомісячної доплати за вислугою років до посадового окладу та виплати її, здійснення перерахунку розміру щорічної відпустки з урахуванням вислуги років на момент зарахування позивача до штату суду, оскільки частиною 6 статті 44 Закону України "Про статус суддів" визначався спеціальний порядок обрахування стажу роботи, що дає право на одержання надбавок до посадового окладу на вислугу років та додаткові відпустки з урахуванням стажу роботи на державній службі.

Позивач в судове засідання не з'явився, подав заяву про розгляд справи без його участі.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився. До суду надіслав письмові заперечення (а.с.44-45), в яких просив розглядати справу без участі представника. В обґрунтування заперечень зазначив, що ОСОБА_1 неодноразово звертався до керівництва суду з листами щодо перерахунку стажу роботи, проте йому було відмовлено з огляду на ст.58 Конституції України. Звертає увагу, що у разі наявності суперечностей між нормами законів, що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше.

Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, подав заяву про розгляд справи без участі представника. Крім того, представником були подані пояснення по адміністративному позову, в яких вказав, що позов ОСОБА_1 є необґрунтованим та безпідставним, оскільки на час призначення позивача на посаду судді (11.10.2010) правовідносини щодо визначення стажу суддів регулювалися правовими нормами ст.131 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010, який набув чинності з 30.07.2010. Даною нормою не передбачено можливості включення до такого стажу стаж роботи на державній службі взагалі.

Зважаючи на відсутність перешкоди для розгляду справи у судовому засіданні та приймаючи до уваги відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, суд вважає за можливе розглянути справу у письмовому провадженні, відповідно до частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі наявних у ній доказів.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що Указом Президента України від 11 жовтня 2010 року №950/2010 "Про призначення суддів" ОСОБА_1 призначено на посаду судді Господарського суду Житомирської області (а.с.33-34).

Наказом голови суду від 26 жовтня 2010 року № 60-к позивача зараховано до штату суддів з 26 жовтня 2010 року з посадовим окладом згідно штатного розпису (а.с.35).

На момент призначення позивача на посаду судді він мав стаж державної служби 9 років 8 місяці 29 днів, що підтверджується відповідними записами в трудовій книжці (а.с.18-22).

03 січня 2012 року наказом голови Господарського суду Житомирської області № 3-к відповідно до ч.5 ст.129 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", керуючись п.11 Розділу ХІІ Перехідних положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів", Постановою Кабінету Міністрів України "Про порядок обчислення стажу служби" №283 від 03.05.1994 протоколом комісії по встановленню стажу роботи, що дає право на встановлення за вислугу років №3 від 03 січня 2012 року ОСОБА_1 з 01 січня 2012 року встановлено надбавку за вислугу років в розмірі 15 відсотків від посадового окладу, як такому, що має стаж, який дає право на отримання надбавки за вислугу років 01 рік 02 місяці 05 днів (а.с.37).

20 жовтня 2017 року позивач звернувся до голови Господарського суду Житомирської області з проханням зарахувати йому до стажу роботи, що дає право на одержання надбавки до посадового окладу за вислугу років та додаткової відпустки, період роботи на посадах: з 20.12.1991 по 13.12.1993 - строкова військова служба в Збройних силах України; з 16.05.1997 по 03.11.1997 - судовий виконавець Мінського районного суду м. Києва; з 08.05.1998 по 01.05.2004 - служба в органах Служби безпеки України; з 06.08.2004 по 10.09.2004 - інспектор Бориспільської митниці; з 03.08.2009 по 25.10.2010 - спеціаліст І категорії, помічник судді Київського апеляційного господарського суду, відповідно до частини шостої статті 44 Закону України "Про статус суддів", в редакції від 03.08.2010 та пунктів 2, 3 Постанови Кабінету Міністрів України "Про порядок обчислення стажу державної служби" від 03.05.1994 №283 (які були чинними на дату призначення на посаду судді), здійснити перерахунок відпустки та заробітної плати з 26.10.2010 та виплатити заробітну плату в повному обсязі з урахуванням усіх надбавок та інших виплат, які нараховуються залежно від розміру посадового окладу, в тому числі 3% річних та інфляційні витрати (а.с.38).

24 жовтня 2017 року позивач отримав відповідь на вказане звернення, якою було відмовлено йому в задоволенні з тих мотивів, що зарахувати позивачу вищезазначений стаж не вбачається можливості, оскільки статтею 131 Закону України від 07.07.2010 №2453-VІ "Про судоустрій і статус суддів", яка діяла на момент призначення ОСОБА_1 суддею, визначено вичерпний перелік посад, період роботи на яких зараховується до стажу роботи на посаді судді, зокрема, передбачено, що до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді: 1) судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України, судді Конституційного Суду України; 2) члена Вищої ради правосуддя, Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; 3) судді в судах та арбітрів у державному та відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу (а.с.39).

Не погодившись із такою відмовою відповідача, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Згідно з частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

07 липня 2010 року Верховною Радою України прийнято ОСОБА_2 України "Про судоустрій і статус суддів" №2453-VI (далі - ОСОБА_2 №2453-VI). ОСОБА_2 набрав чинності 30 липня 2010 року.

При цьому, пунктом 2 розділу XII "Прикінцеві положення" Закону №2453-VI передбачено, що ОСОБА_2 України "Про статус суддів" №2862-XII від 15.12.1992 визнано таким, що втратив чинність, крім статей 43 та 44, які втрачають чинність з 1 січня 2011 року.

Так, статтею 44 Закону України "Про статус суддів" №2862-XII від 15.12.1992 (далі - ОСОБА_2 № 2862-XII) було визначено матеріальне і побутове забезпечення суддів.

Також в пункті 1 розділу XII "Прикінцеві положення" Закону №2453-VI встановлено, що він набирає чинності з дня його опублікування, окрім статей 129 та 130 цього Закону, які вводитимуться в дію 01 січня 2011 року.

Статтею 129 Закону №2453-VI врегульовано питання виплати суддівської винагороди, статтею 130 - надання відпустки.

Таким чином, виплата суддівської винагороди та надання відпусток до 01.01.2011 здійснювались відповідно до ст.44 Закону № 2862-XII, в тому числі і тим, суддям, які були призначені на посаду після набрання чинності Законом №2453-VI, що свідчить про те, що законодавцем розповсюджено дію ст.44 Закону № 2862-XII і на суддів, призначених після набрання чинності Законом №2453-VI.

Відповідно до частини 6 статті 44 Закону № 2862-XII встановлено, що для суддів судів загальної юрисдикції до стажу роботи, що дає право на одержання надбавки до посадового окладу за вислугу років та додаткової відпустки, крім часу роботи на посадах суддів, зараховується час роботи на посадах слідчих, прокурорських працівників, а також інших працівників, яким законом передбачені такі ж пільги.

Разом з тим, відповідно до статті 131 Закону №2453-VI до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді:

1) судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України;

2) члена Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України;

3) судді у судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.

Як зазначалось, позивача призначено на посаду судді 11.10.2010, тобто у період дії ст.44 Закону №2862-XII та ст.131 Закону №2453-VI, якими врегульовано питання визначення стажу судді. При цьому, ст.44 Закону №2862-XII є нормою з найбільш сприятливим для особи тлумаченням визначення стажу судді, що додатково свідчить про необхідність її застосування.

Застосування правила про пріоритет норми з найбільш сприятливим для особи тлумаченням в публічному праві ґрунтується на ст.8 Конституції України, яка закріплює принцип верховенства права, а також ч.1 ст.8 КАС України, яка передбачає, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно зі ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" та ст.8 КАС України, застосування правила про пріоритет норми з найбільш сприятливим для особи тлумаченням може бути здійснене також шляхом використання практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Зокрема, остаточним рішенням ЄСПЛ від 14.10.2010 у справі "Щокін проти України" визнано порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, у зв'язку з тим, що: відповідне національне законодавство не було чітким та узгодженим і, таким чином, не відповідало вимозі "якості" закону.

Як зазначалось, ст.131 Закону №2453-VI та ст.44 Закону №2862-XII, регулювали однакове питання визначення стажу судді, проте не були узгоджені між собою, тобто національне законодавство не відповідало вимозі "якості" закону.

Слід взяти до уваги і рішення ЄСПЛ у справі "Серков проти України", яким визнано порушення прав особи, оскільки відповідне національне законодавство не було чітким та узгодженим і не відповідало вимозі "якості" закону, що мало наслідком його суперечливе тлумачення. Крім того, Європейським судом з прав людини у цій же справі зазначено, що порушення прав особи полягало і в не застосуванні підходу, який був би сприятливішим для заявника, коли у його справі законодавство припускало неоднозначне тлумачення.

Фактично Законом №2453-VI встановлено менш сприятливі умови матеріального забезпечення та соціального захисту суддів порівняно з тими умовами, що були законодавчо передбачені в період до набрання ним чинності, оскільки неврахування до стажу роботи судді часу роботи на інших посадах, передбачених ст.44 Закону №2862-XII, призводить до зменшення надбавки за вислугу років та додаткової відпустки, що означає порушення конституційного принципу рівності всіх перед законом (частина перша статті 24 Конституції України).

Рівність усіх перед законом, що випливає із частини першої статті 24 Конституції України, впливає на регулювання всіх суспільних відносин. Дотримання цього принципу означає, зокрема, й заборону без розумного виправдання запроваджувати різницю в правах осіб, які належать до однієї й тієї самої категорії (заборону відмінного поводження з особами, які знаходяться в однакових чи споріднених ситуаціях).

Рівність та недопустимість дискримінації особи є не тільки конституційними принципами національної правової системи України, а й фундаментальними цінностями світового співтовариства, на чому наголошено в міжнародних правових актах з питань захисту прав і свобод людини і громадянина, зокрема в Міжнародному пакті про громадянські і політичні права 1966 року (статті 14, 26), Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (стаття 14), Протоколі N 12 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (стаття 1), ратифікованих Україною, та в Загальній декларації прав людини 1948 року (статті 1, 2, 7).

У рішенні ЄСПЛ у справі "Пічкур проти України" від 07.11.2013, яке набрало статусу остаточного 07.02.2014, зазначається, що статтею 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

ЄСПЛ неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 рішення у справі "Ковач проти України", п.59 рішення у справі "Мельниченко проти України", п.50 рішення у справі "Чуйкіна проти України" тощо).

ЄСПЛ визнає, що тлумачення та застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов'язаний переконатись у тому, що спосіб, у який тлумачиться та застосовується національне законодавство, приводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики Суду (рішення у справі "Скордіно проти Італії ").

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що до стажу роботи позивача, що дає право на одержання надбавки до посадового окладу за вислугу років та додаткової відпустки, крім часу роботи на посадах суддів, у відповідності до ч.6 ст.44 Закону №2862-XII має зараховуватись час роботи на посадах слідчих, прокурорських працівників, а також інших працівників, яким законом передбачені такі ж пільги.

Перелік посад і органів, час роботи в яких зараховуються до стажу державної служби, визначено Постановою Кабінету Міністрів України "Про порядок обчислення стажу державної служби" від 03.05.1994 №283.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 02.08.1996 №912 "Про затвердження Типового положення про кадрову службу органу виконавчої влади" (в редакції, яка діяла на момент виникнення правовідносин) обчислення стажу державної служби належить до компетенції кадрової служби державного органу, з яким державний службовець перебуває (перебував) у трудових відносинах. Кадрова служба у кожному конкретному випадку на підставі чинного законодавства, вивчення записів трудової книжки, послужного списку, відповідних довідок чи архівних документів має самостійно прийняти рішення щодо зарахування (включення) окремих періодів роботи (служби) до стажу державної служби.

Обчислення стажу роботи судді проводиться з моменту зарахування його до штату суду (видання наказу голови суду).

Документом для визначення стажу державної служби є трудова книжка та інші документи, які відповідно до чинного законодавства підтверджують стаж роботи. Скарги, пов'язані з визначенням стажу роботи державних службовців, розглядаються згідно з чинним законодавством (п. 4 Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1994 № 283 (у редакції, чинній станом на 07.07.2010).

З витягу протоколу засідання комісії по встановленню стажу роботи, який дає право на одержання процентної надбавки за вислугу років господарського суду Житомирської області від 03.01.2012 №3 вбачається, що стаж роботи ОСОБА_1, який дає право на отримання процентної надбавки за вислугу років станом на 01 січня 2012 року становить 01 рік 02 місяці 05 днів (а.с.36). При цьому, враховано лише суддівський стаж.

Проте, відповідно до копії трудової книжки станом на дату зарахування позивача на посаду судді (26.10.2010) він мав наступний стаж державної служби: з 20.12.1991 по 13.12.1993 строкова військова служба в Збройних силах України; з 16.05.1997 по 03.11.1997 - судовий виконавець Мінського районного суду м. Києва; з 08.05.1998 по 01.05.2004 служба в органах Служби безпеки України; з 06.08.2004 по 10.09.2004 - інспектор Бориспільської митниці; з 03.08.2009 по 25.10.2010 - спеціаліст І категорії, помічник судді Київського апеляційного господарського суду (а.с.18-22).

Тобто, при зарахуванні на посаду судді Господарського суду Житомирської області (26.10.2010) позивач мав 9 років 8 місяців 29 днів стажу державної служби.

Враховуючи, що ОСОБА_1 був призначений на посаду судді (11.10.2010) в період дії статті 44 Закону №2862-XII (до 01.01.2011), Господарським судом Житомирської області безпідставно не враховано при визначенні йому стажу роботи положення частини 6 вказаної статті, чим було порушено його права на одержання надбавки до посадового окладу за вислугу років та додаткової відпустки, у відповідності до законодавства, яке діяло на дату призначення та зарахування його на посаду.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про зобов'язання відповідача вчинити певні дії.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Позивачем належним чином доведено, наявними у матеріалах справи доказами підтверджено, а відповідачем не спростовано протиправність дій щодо неналежного розрахунку стажу позивачу, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 86, 158-163, 167, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України,

постановив:

Позов задовольнити.

Зобовязати Господарський суд Житомирської області зарахувати ОСОБА_1 до стажу роботи, що дає право на одержання надбавки до посадового окладу за вислугу років та додаткової відпустки, період роботи на посадах: з 20.12.1991 по 13.12.1993 - строкова військова служба в Збройних силах України; з 16.05.1997 по 03.11.1997 - судовий виконавець Мінського районного суду м. Києва; з 08.05.1998 по 01.05.2004 - служба в органах Служби безпеки України; з 06.08.2004 по 10.09.2004 - інспектор Бориспільської митниці; з 03.08.2009 по 25.10.2010 - спеціаліст І категорії, помічник судді Київського апеляційного господарського суду, відповідно до частини шостої статті 44 Закону України "Про статус суддів" в редакції від 03.08.2010 та пунктів 2, 3 Постанови Кабінету Міністрів України "Про порядок обчислення стажу державної служби" від 03.05.1994 №283, здійснити перерахунок відпустки та заробітної плати з 26.10.2010 та виплатити заробітну плату в повному обсязі з урахуванням усіх надбавок та інших виплат, які нараховуються залежно від розміру посадового окладу.

Постанова набирає законної сили у строк та у порядку, що визначені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України, і може бути оскаржена до Житомирського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції у порядку, визначеному статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Л.А.Шуляк