Справа № 2а-2272/10/2470
Суддя: Сторчак В. Ю.
Дата ухвалення: 2011-09-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 2а-2272/10/2470
Головуючий у 1-й інстанції: Дембіцький П.Д.
Суддя-доповідач: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2011 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого-судді: Сторчака В. Ю.

суддів: Гонтарука В. М., Боровицького О. А.

при секретарі: Марчаку А.В.

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Контрольно-ревізійного управління в Чернівецькій області на постанову Чернівецького окружного адміністративного суду від 08 липня 2010 року у справі за адміністративним позовом Кіцманського районного відділу УМВС України в Чернівецькій області до Міжрайонного контрольно-ревізійного відділу у Кіцманському та Заставнівському районах, Контрольно-ревізійного управління в Чернівецькій області про визнання протиправними та скасування вимог , -

В С Т А Н О В И В :

До Чернівецького окружного адміністративного суду звернувся Кіцманський районний відділ УМВС України в Чернівецькій області з позовом до Міжрайонного контрольно-ревізійного відділу у Кіцманському та Заставнівському районах, Контрольно-ревізійного управління в Чернівецькій області про визнання протиправними та скасування вимоги від 05.05.2010 року за № 24-26-13/295 та розпорядження № 38 від 30 березня 2010 року про зупинення операцій на рахунках, відкритих в органах Державного казначейства.

Постановою Чернівецького окружного адміністративного суду від 08 липня 2011 року позов задоволено повністю.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив скасувати постанову Чернівецького окружного адміністративного суду від 08 липня 2011 року та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Представники позивача в судовому засіданні заперечили проти задоволення апеляційної скарги відповідача та просили апеляційну інстанцію постанову від 08 липня 2011 року залишити без змін.

Відповідач, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився.

Відповідно до ч.8 ст. 177 КАС України неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає апеляційному розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, представників позивача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та знайшло своє підтвердження при апеляційному розгляді справи, за результатами проведеної відповідачем ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності Заставнівського РВ УМВС України в Чернівецькій області за 2007-2008 роки та завершений період 2009 року № 64 від 22 березня 2010 року встановлено ряд фінансових порушень, які знайшли своє відображення в акті ревізії від 05.05.2010 року.

На підставі висновків акту ревізії 05.05.2010р. відповідач направив на адресу позивача лист-вимогу за № 24-26-13/295 про усунення виявлених ревізією недоліків та порушень, в тому числі з такими вимогами:

- розглянути матеріали ревізії на нараді з колективом та прийняти відповідне рішення, копію якого надати МКРВ в Кіцманському та Заставнівському районах до 25 травня 2010 року;

- звернути увагу працівників Відділу на виявлені в ході ревізії порушення та зобов'язати їх прийняти необхідні міри по недопущенню порушень, виявлених проведеною ревізією;

- посилити відповідальність працівників за суворим дотриманням вимог закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999 року № 996-ХІУ, Інструкції з інвентаризації матеріальних цінностей, розрахунків та інших статей балансу бюджетних установ, затвердженої наказом Головного управління Державного казначейства України від 30.10.1998 року № 90, (із змінами) та інших нормативних документів;

- забезпечити відшкодування покритих витрат за рахунок установи на утримання адмінарештованих в 2007-2008 роках в сумі 12297,85 грн. та забезпечити перерахування даної суми до Державного бюджету;

- перерахувати до Державного бюджету кошти, отримані незаконно від надання платних послуг, що не передбачені Переліком платних послуг, які можуть надаватися органами та підрозділами Міністерства внутрішніх справ, затвердженого постановою КМУ від 04.06.2007 року № 795 в сумі 19800 грн. та розірвати угоди укладені з порушенням законодавства.

- провести донарахування та виплатити працівникам індексацію грошових доходів громадян за 2007-2008 роки в сумі 13658,93 грн.;

- не допускати порушень Норм витрат палива та мастильних матеріалів на автомобільному транспорті, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 10.02.1998 року № 43. Стягнути з винних осіб збитки від нестачі в сумі 17100 грн. відповідно до вимог Порядку визначення розміру збитків від розкрадання, недостачі, знищення (псування) матеріальних цінностей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22.01.1996 року № 116, з яких в порядку, визначеному вказаною постановою, перерахувати в дохід Державного бюджету кошти в сумі 8550 грн.

- не допускати порушень п. 20 та п. 22 Порядку складання, розгляду, затвердження та основні вимоги до виконання кошторисів бюджетних установ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2002 року № 228 в частині погашення не бюджетної заборгованості.

Крім того, начальником КРУ в Чернівецькій області винесено розпорядження від 30 березня 2010 року № 38 про зупинення операцій з бюджетними коштами за реєстраційним рахунком КПКВ 1001050 "Забезпечення захисту прав і свобод громадян, суспільства і держави від протиправних посягань, охорона громадського порядку та проведення досліджень (експертиз) експертною службою МВС України" на строк до 28 квітня 2010 року.

Не погоджуючись з вищевказаними вимогами та розпорядженням відповідача, позивач звернувся до суду про їх скасування.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що висновок відповідача, про наявність порушення допущеного позивачем в спірних правовідносинах, є безпідставним та таким, що не грунтується на вимогах закону. Аналіз встановлених обставин і правовідносин та норм Закону, що їх регулюють дає підстави вважати обґрунтованими позовні вимоги позивача. Рішення відповідача (вимога та розпорядження) в оскаржуваній частині, прийняте в супереч вимогам ст. 19 Конституції України та ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів погоджується в вищевикладеним висновком суду першої інстанції та вважає, що останнім обгрунтовано скасовано лист-вимогу від 05.05.2010 року за № 24-26-13/295 та розпорядження № 38 від 30 березня 2010 року з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 9 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Що стосується скасування відмови від 05.05.2010 року за № 24-26-13/295 та висунутих в ньому вимог, колегія суддів прийшла до наступного висновку.

Так, в пункті 7 вимоги зобов"язано позивача не допускати порушень Норм витрат палива та мастильних матеріалів на автомобільному транспорті, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 10.02.1998р. №43. Стягнути з винних осіб збитки від нестачі в сумі 17100 грн. відповідно до вимог Порядку визначення розміру збитків від розкрадання, недостачі, знищення (псування) матеріальних цінностей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22.01.1996 №116, з яких в порядку, визначеному вказаною постановою, перерахувати в дохід Державного бюджету кошти в сумі 8550 грн. При цьому, апелянт стверджує, що при списанні паливо-мастильних матеріалів, позивачем не було дотримано норм списання палива встановлених наказом Мінтрансу України від 10.02.1998 №43. В свою чергу посилання позивача на наказ МВС України від 17.07.1996 №489 на думку апелянта є неправомірним, оскільки його було прийнято на підставі наказу Мінтрансу від 03.05.1995 №179, який втратив чинність.

Апеляційна інстанції вважає позицію відповідача хибною та такою, що не грунтується на вимогах чинного законодавства з наступних підстав.

На думку апелянта наказ МВС України від 17.07.1996 №489 не можна застосовувати, оскільки його було прийнято на підставі наказу Мінтрансу від 03.05.1995 №179, який втратив чинність.

Проте, таке твердження є невірним, оскільки в наказі МВС України №489 не йдеться, що його прийнято на підставі наказу Мінтрансу №179, а також не йдеться, що він діє до тих пір, доки буде діяти наказ Мінтрансу від 03.05.1995 №179.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, Наказ МВС України від 17.07.1996 №489 не скасовувався, не відмінявся і на час виникнення спірних правовідносин був дійсним, що також знайшло своє підтвердження в листі МВС України (як орган, що його видав), який долучений до матеріалів справи. Зокрема, в листі зазначається, що наказом МВС враховані особливості несення служби та витрати палива на автомобільному транспорті в міліції, які не враховані в жодному з наказів Мінтрансу.

В свою чергу наказ Мінтрансу України від 10.02.1998 №43, яким, на думку апелянта повинен був користуватись позивач, не зареєстрований у встановленому порядку в Міністерстві юстиції України і не набув статусу нормативно-правового акту та обов'язковості для інших Міністерств і відомств, а тому є обов'язковим тільки для організацій, що входять до структури Мінтрансу, а для інших міністерств та відомств може носити виключно рекомендаційний характер. З іншого боку накази Міністерства внутрішніх справ є обов'язковими для виконання органами внутрішніх справ України (стаття 4 Закону України "Про міліцію").

Таким чином, в даному випадку, позивач діяв відповідно до чинного законодавства, а суд першої інстанції оцінивши наявні докази, надавши правильну оцінку всім обставинам щодо вказаної вимоги відповідача 1, вірно застосував норми матеріального і процесуального права.

Що стосується вимоги провести донарахування та виплати особам рядового і начальницького складу індексації грошових доходів громадян за 2007-2008 роки в сумі 13658,93 грн., колегія суддів зазначає, що вказані вимоги стосуються дотримання позивачем трудового законодавства в частині повноти виплати заробітної плати. Разом з тим, як вірно встановлено судом першої інстанції, відповідно до статті 259 КЗпП України нагляд і контроль за додержанням законодавства про працю здійснюють спеціально уповноважені на те органи та інспекції, які не залежать у своїй діяльності від власника або уповноваженого ним органу.

Так, статтею 41 Кодексу України про адміністративні правопорушення встановлено відповідальність роботодавців за порушення вимог законодавства про працю. Відповідно до диспозиції цієї статті однією із форм порушення законодавства про працю є виплата заробітної плати не в повному обсязі. Відповідно до статті 259 КЗпП України, нагляд і контроль за додержанням законодавства про працю покладається на спеціально уповноважені на те органи та інспекції (у нашому випадку - Державна інспекція праці Міністерства праці та соціальної політики).

В той же час, відповідно до пункту 7 статті закону статті 10 Закону України "Про державну контрольно-ревізійну службу", контрольно-ревізійні органи мають право висувати вимоги тільки щодо усунення виявлених порушень з питань збереження та використання державної власності та фінансів.

Відповідач встановив, що позивачем не в повному обсязі виплачено своїм працівникам заробітну плату. Проте, відповідач не взяв до уваги, що цю суму також і не було нараховано, тобто зобов'язання її виплатити в саме тому розмірі (про який зазначає відповідач), а тим більше проводити індексацію заробітної плати в кошторисі райвідділ на себе не взяв. Також не було встановлено, що не нарахуванням та невиплатою вказаної заробітної плати позивач вийшов за межі кошторисних призначень.

Апелянт вважає, що він має право проводити ревізію з питань штатної дисципліни, оплати праці працівників та нарахувань на заробітну плату. При цьому, про право висувати такого роду вимоги апелянт не зазначає, і не підтверджує посиланням на жодний нормативно-правовий акт.

На підставі викладеного, враховуючи, що право проводити ревізію певних питань прямо не означає права висувати вимоги про усунення недоліків в цих питань, суд апеляційної інстанції вважає, що виявивши факти неповної оплати праці, представники контрольно-ревізійної служби могли діяти у інший спосіб, зокрема звернути увагу керівництва на це, надати пропозиції чи рекомендації щодо їх усунення чи недопущення таких випадків у майбутньому (як це зазначено у статті 2 вказаного Закону), або ж повідомити відповідні органи тощо. А висувати вимоги про усунення порушень трудового законодавства (обов'язкових) відповідачеві права не надано, а тому, вони діяли не у спосіб (порядок) встановлений законом.

Також позивача зобов"язано перерахувати до Державного бюджету незаконно отримані кошти від надання платних послуг, що не передбачені Переліком платних послуг, які можуть надаватися органами та підрозділами Міністерства внутрішніх справ, затвердженого постановою КМУ від 04.06.2007року №795 в сумі 19800 грн. та розірвати угоди, укладені з порушенням законодавства.

Тобто, відповідач прийшов до висновку, що позивачем протягом 2007-2009 років отримано платні за послуги на суму 19800,00 грн., яку, як він вважає, позивач зобов'язаний перерахувати до Державного Бюджету.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що виявлені ним договори суперечать вимогам статті 2 Закону України "Про міліцію", зазначеній вище постанові Кабінету Міністрів України від 04.06.2007 року №795, а також статті 3 Закону України "Про джерела фінансування органів виконавчої влади", а тому вони є неправомірними.

Проте, з аналізу статтей 204 ЦК та 215 ЦК України вбачається, що недійсність (нікчемність) договору повинна бути прямо встановлена законом.

Крім того, безпідставним є посилання апелянта на статтю 2 Закону України "Про міліцію" та Постанову Кабінету Міністрів України від 04.06.2007 року №795 в яких жодним чином не йдеться про недійсність (нікчемність) договорів про надання послуг не передбачених переліком.

Таким чином, відповідач прийшов до хибного висновку, що позивач незаконно отримав кошти від надання платних послуг, оскільки, в ці кошти є доходом Державного бюджету України.

Щодо пункту 4 вимоги - забезпечити відшкодування покритих витрат за рахунок установи на утримання адмінарешиованих в 2007-2008 роках в сумі 12297,85 грн. та забезпечити перерахування даної суми до Державного бюджету суд апеляційної інстанції прийшов до наступного висновку.

Апелянт в апеляційній скарзі вказує на те, що суд першої інстанції, приймаючи рішення не зазначив обгрунтувань та посилань на відповідний нормативний акт, а тому не повноз'ясувавв всі обставини справи та не дослідив нормативно-правові акти, що регулюють спірне питання.

Так, позивач в обгрунтування своїх доводів в суді першої інстанції вказував не та, що вказані суми не були стягнуті з неплатоспроможних осіб, відповідно до п.1.11 Положення про спеціальний приймальник для утримання осіб, підданих адміністративному арешту», затвердженого Наказом МВС України від 18.09.1992 №552. Зокрема, про встановлення факту неплатоспроможності цих осіб позивачем були складені відповідні висновки, які були погоджені також фінансовим управлінні Кіцманської райдержадміністрації, та копії яких є в матеріалах справи. Проте, дані доказі не були взяті до уваги ревізорами під час проведення ревізії з тих підстав, що до участі в цьому обстеженні не були залучені представники сільських, селищних, міських рад. Разом з тим, перевіряючими не взято до уваги, що пунктом 1.11 зазначеного Положення не передбачено таке залучення представників органів місцевого самоврядування.

Більше того, відповідно до пункту 1.3 зазначеного вище Положення, витрати по утриманню спеціальних приймальників повинні здійснюватись за рахунок місцевих бюджетів, а відтак, в даному випадку необхідно було погоджувати з районним фінансовими управліннями списання нестягнутих сум з неплатоспроможних осіб. Проте, як встановлено, в 2007, 2008 та 2009 роках фінансування на вказані цілі з місцевого бюджету не надходило. Утримання спецприймальника здійснювалось з Державного бюджету, а тому і немає необхідності погоджувати списання цих сум з районним фінансовим управлінням (яке не фінансувало таких витрат), що підтверджується відповідною довідкою фінансового управління, яка міститься в матеріалах справи.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що позивач правомірно, на підставі чинного законодавства не стягував з неплатоспроможних осіб оплату за утримання у спецприймальнику, а суд першої інстанції оцінивши наявні докази, надавши правильну оцінку всім обставинам щодо вказаної вимоги відповідача, вірно застосував норми матеріального і процесуального права.

Що стосується вимоги - розглянути матеріали ревізії на нараді з колективом Відділу та прийняти відповідне рішення, копію якого надати райвідділам в Кіцманському та Заставнівському районах до 25 травня 2010 року, апеляційна інстанції вважає, що така вимога є протиправною, оскільки з приписів ст.10 Закону № 2939 контрольно-ревізійні установи не наділені повноваженням зобов'язувати керівників підконтрольних установ проводити наради з колективом, розглядати на них матеріали ревізії та яке рішення необхідно прийняти на оперативній нараді.

На підставі викладеного судова колегія приходить до висновку, що відповідач, направляючи позивачу лист-вимогу від 05.05.2010 року за № 24-26-13/295, діяв не на підставі, не в межах повноважень та не у спосіб, що передбачені Конституцією і Законами України. Вимоги, висунуті відповідачем, колегія суддів вважає необгрунтованими та недоведеними належними доказами.

Також, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції відносно неправомірності прийнятого КРУ в Чернівецькій області розпорядження № 38 від 30.03.2010 року про зупинення операцій на рахунках позивача відкритих в органах Державного казначейства.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Статтями 118 та 121 Бюджетного кодексу України передбачено право відповідача приймати рішення про зупинення операцій з бюджетними коштами.

Приймаючи спірне розпорядження, відповідачем не дотримано принципу відповідності вчиненого порушення мірі обмеження, а також не враховано, що таке рішення може привезти до негативних наслідків у вигляді настання обставин, за яких позивач не в змозі виконувати належним чином функції по захисту законних прав та інтересів громадян та держави.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до статті 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно зясованих обставин у адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до пункту 2.10 Наказу № 346/1025/685/53 від 19.10.2006 "Про затвердження Порядку взаємодії органів державної контрольно-ревізійної служби, органів прокуратури, внутрішніх справ, Служби безпеки України", документування результатів ревізії здійснюється відповідно до законодавства з питань державного фінансового контролю. При цьому в акті ревізії обов'язково відображаються встановлені факти порушень законодавства (назва, дата, номер, стаття чи пункт нормативно - правового акта), розмір матеріальної шкоди (збитків), посадові (службові) особи, внаслідок дій або бездіяльності яких допущено порушення законодавства та завдано матеріальну шкоду (збитки).

З оскаржуваної постанови колегією апеляційної інстанції встановлено, що відповідачі, проігнорувавши вимоги суду першої інстанції, не надали суду матеріалів ревізії, письмових доказів, які б свідчили про встановлені факти порушень законодавства (назва, дата, номер, стаття чи пункт нормативно - правового акта), розмір матеріальної шкоди (збитків), посадові (службові) особи, внаслідок дій або бездіяльності яких допущено порушення законодавства та завдано матеріальну шкоду (збитки). Не надали інформацію та доказів щодо встановлення винних осіб, яких було притягнуто до адміністративної відповідальності.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що жодних заперечень проти позовних вимог позивача окрім листа (а.с.40), відповідачами не надано. Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

У відповідності до статті 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оцінивши докази, які є у справі за своїм переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права.

З врахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла до висновку про наявність підстав для залишення без змін постанови суду першої інстанції згідно статті 200 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Контрольно-ревізійного управління в Чернівецькій області залишити без задоволення, а постанову Чернівецького окружного адміністративного суду від 08 липня 2011 року без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно ст 212 КАС України.

Ухвала суду складена в повному обсязі 03 жовтня 2011 року.

Головуючий < Список > ОСОБА_1

Судді < Список > ОСОБА_4

< Список > ОСОБА_5 < Список >

Копія вірна

Секретар: