Справа № 805/3258/17-а
Суддя: Кочанова П.В.
Дата ухвалення: 2017-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 грудня 2017 р. Справа №805/3258/17-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов'янськ, вул. Добровольського, 1

час прийняття постанови:10:55

Суддя Донецького окружного адміністративного суду Кочанова П.В., при секретарі судового засідання Притулі С.С., розглянувши у судовому засіданні матеріали адміністративного позову Товариства з обмеженою відповідальністю "КОНТАКТ" до Головного управління Державної фіскальної служби у Донецькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № від 05.09.2017 року,-

за участю сторін:

від позивача - Цимбалюк В.Г., довіреність від 10.10.2017 року № 115

від відповідача - Голуб М.І., довіреність від 11.07.2017 року № 12783/10/05-99-10-02

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «КОНТАКТ» звернулось до Донецького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Донецькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № від 05.09.2017 року на суму 201 600,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Головним управлінням Державної фіскальної служби у Донецькій області на підставі висновків Акта документальної позапланової виїзної перевірки від 04 серпня 2017 року № 407/05-99-14-11/13499136 щодо дотримання повноти декларування та своєчасності сплати податку на додану вартість по взаємовідносинам з контрагентом-постачальником ТОВ «Лігаторг», винесено податкове повідомлення - рішення форми від 05.09.2017 року № , яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість за податковим зобов'язанням на суму 134 400,00 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями на суму 67 200,00 грн., на загальну суму 201 600,00 грн.

Вважає, що в його діях як платника податку не вбачається порушень діючого законодавства, а господарські операції не викликають сумніву в їх реальності та відповідності дійсному економічному змісту.

В зв'язку з чим просить суд визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 05.09.2017 року № на суму 201 600,00 грн.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 25 вересня 2017 року відкрито провадження в адміністративній справі № 805/3258/17-а та призначено до судового розгляду.

У судовому засіданні, призначеному на 06 грудня 2017 року представник позивача підтримав позовні вимоги та просив суд задовольнити їх у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні, призначеному на 06 грудня 2017 року заперечував проти заявлених позовних вимог та просив суд відмовити у їх задоволенні.

Крім цього, 18 жовтня 2017 року через відділ документообігу та архівної роботи суду відповідач надав заперечення на адміністративний позов, в яких зазначив, що проведеною документальною позаплановою виїзною перевіркою ТОВ «Контакт» встановлено порушення п.198.1, п. 198.2, п.198.3 ст.198 та п.201.10 ст.201 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року № 2755-VI (із змінами та доповненнями), що призвело до завищення податкового кредиту в деклараціях з податку на додану вартість за період, що перевірявся у загальній сумі 134 400 грн., у тому числі за грудень 2016 року у сумі 134 400,00 грн., в результаті включення до складу податкового кредиту сум податку на додану вартість по податковій накладній контрагента ТОВ «Лігаторг», складеній на постачання товарів, реальність здійснення в місці, розташованому на митній території України, операцій приймання передачі права власності які не підтверджено належним чином оформленими податковими накладними та іншими первинними документами, що свідчать про фактичного постачальника та фактичне місце постачання таких товарів, перевізника та в результаті не надання посадовими особами ТОВ «Контакт» документів, що підтверджують походження, відповідність вимогам до якості товарів, відповідності їх технічним умовам, вимогам до пакування і маркування, фактичне отримання, їх розвантаження, зберігання, а також використання таких товарів у власній господарській діяльності.

Заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши доводи, викладені в адміністративному позові, запереченні, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю «КОНТАКТ» зареєстроване в якості юридичної особи, включене до ЄДРПОУ за номером 13499136, що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію юридичної особи серії А00 №293239 (а.с. 6). Позивач є платником податку на додану вартість, та знаходиться на обліку платників податків в Державній податковій інспекції у м. Дружківці Головного управління ДФС у Донецькій області з 02.06.1994 року.

Відповідач, Головне управління державної фіскальної служби у Донецькій області (надалі - позивач, ГУ ДФС у Донецькій області) відповідно до пункту 1 Положення про Головне управління ДФС у Донецькій області, затвердженого наказом ДФС від 27 березня 2017 року № 202 (надалі - Положення) є територіальним органом Державної фіскальної служби України, який підпорядковується ДФС. Головне управління ДФС у Донецькій області є органом доходів і зборів та забезпечує реалізацію повноважень ДФС на території Донецької області.

Статус державної податкової служби в Україні, її функції та правові основи діяльності, порядок адміністрування податків та зборів, компетенція контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю визначені Податковим кодексом України.

Судом встановлено, що на підставі наказу Головного управління Державної фіскальної служби у Донецькій області від 19.07.2017 року № 740 «Про проведення документальної позапланової виїзної перевірки ТОВ «Контакт» ()» проведено документальну позапланову виїзну перевірку Позивача з питань дотримання повноти декларування та своєчасності сплати податку на додану вартість за період з 01.12.2016 року по 31.12.2016 року по взаємовідносинам з контрагентом-постачальником ТОВ «Лігаторг» (), про що складено відповідний Акт від 04 серпня 2017 року № 407/05-99-14-11/13499136, копія якого наявна в матеріалах справи (а.с. 10-зв.б.25) (надалі - Акт). Перевіркою встановлено порушення Позивачем вимог:

- ст.1,4, п. 1,2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 року № 996-XIV зі змінами і доповненнями в результаті документального оформлення відносин щодо придбання товарів, що підпадають під визначення пп.14.1.36, пп.14.1.191 п.14.1 ст.14, а) п.185.1 ст.185, пп.а)-в) п.186.1 ст.186 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року № 2755-VI із змінами та доповненнями, з контрагентами:

- п.198.1, п.198.2, п.198.3 ст.198 та п.201.10 ст.201 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року № 2755-VI із змінами та доповненнями ТОВ «Контакт» завищено податковий кредит всього у розмірі 134 400,00 грн., у тому числі за грудень 2016 року 134 400,00 грн., в результаті чого занижено податок на додану вартість в періоді, що перевіряється на загальну суму 134 400,00 грн., у тому числі в декларації за листопад 2016 року у сумі 134 400,00 грн.

Також судом встановлено, що Акт перевірки від 04 серпня 2017 року № 407/05-99-14-11/13499136 позивачем не підписаний.

На підставі зазначених порушень, Відповідачем прийнято податкове повідомлення - рішення від 05 вересня 2017 року № , яким збільшено на 201 600,00 грн. суму грошового зобов'язання за платежем Податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг), у тому числі за податковим зобов'язанням на 134 400,00 грн. та на 67 200,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (а.с. 7).

Не погоджуючись із прийнятим податковим повідомленням-рішенням, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Підпунктом 14.1.36 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України визначено, що господарська діяльність це - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Відповідно до підпункту 14.1.191 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України зазначено, що постачання товарів це будь-яка передача права на розпорядження товарами як власником, у тому числі продаж, обмін чи дарування такого товару, а також постачання товарів за рішенням суду.

Відповідно до підпункту 14.1.231 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України вбачається, що розумна економічна причина (ділова мета) - причина, яка може бути наявна лише за умови, що платник податків має намір одержати економічний ефект у результаті господарської діяльності.

Відповідно до частини першої статті 3 Господарського кодексу України під господарською діяльністю розуміється діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

Згідно з абзацом другим пункту 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за номером 168/704, господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів.

Між Позивачем, як Покупцем, та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лігаторг», як Постачальником, укладено Договір поставки № 0512/16-01 від 05 грудня 2016 року, копія якого наявна в матеріалах справи (а.с.46-49), відповідно до пункту 1 якого, Постачальник зобов'язується передати в обумовлені цим Договором строки Покупцеві Запчастини до верстату (далі-Товар), а Покупець зобов'язується прийняти вказаний Товар і сплатити за нього узгоджену суму. Товар поставляється в комплектності, асортименті, кількості, у строки, за ціною і з якісними характеристиками, узгодженими Сторонами в Договорі та Специфікації до договору, що є невід'ємною його частиною.

Як зазначено в пункті 2 Договору, Постачальник зобов'язаний передати у власність Покупцю Товар у строки та на умовах, обумовлених Договором та/або Специфікації до нього та має право вимагати від Покупця прийняття і оплати Товару за Договором. Покупець має право вимагати від Постачальника передачі Товару у строки та на умовах, викладених в Договорі та/або Специфікації до нього, крім того Покупець зобов'язаний прийняти та оплатити Товар згідно умов Договору та/або Специфікації до нього.

А пунктом 3 Договору передбачено, що Постачальник зобов'язаний засвідчити якість Товару, який поставляється, належними товаросупровідними документами та сертифікатом якості. Постачальник гарантує, що Товар не має дефектів матеріалу чи виробничих дефектів. На поставлений Товар діє гарантійний строк експлуатації, передбачений Специфікацією до Договору, технічними умовами, стандартами та іншою технічною документацією, яка встановлює вимоги до якості Товару і який обчислюється з дня введення Товару в експлуатацію. Також зазначено, що гарантійні зобов'язання на покупне обладнання в складі Товару встановлюється відповідно до гарантій заводу-виробника цього обладнання, але не можуть бути меншими ніж гарантійний строк на Товар, передбачений п.3.2 даного Договору.

А в пункті 4 зазначено, що поставка Товару здійснюється в асортименті, кількості, за цінами, з якісними характеристиками і в строки, погодженими Сторонами у Специфікації до даного Договору. Базисні умови поставки узгодженої партії Товару-FCA - відповідно до правил ІНКОТЕРМС 2000. В момент поставки Товару, Постачальник зобов'язується надати Покупцеві (його представнику) такі документи: рахунки-фактури на Товар, сертифікати (посвідчення) якості або їх копії, копії або оригінали накладних і відповідні товаросупровідні документи, податкову накладну, оформлену у відповідності до вимог чинного законодавства. Зобов'язання Постачальника вважаються виконаними з моменту передачі Товару у розпорядження Покупця або іншої особи, призначеної Покупцем, не розвантаженим на будь-якому транспортному засобі, який прибув в пункт призначення поставки, узгоджений Сторонами в Специфікації, якщо інше не передбачено базисом поставки.

Відповідно до пункту 5 даного Договору, розрахунки за Договором здійснюються в національній валюті України-гривні-шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Постачальника.

Вищенаведений договір є чинним, не був визнаний судом недійсним та був діючим на момент виниклих правовідносин.

Знаходження в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Товариства з обмеженою відповідальністю «Лігаторг» за юридичною адресою, станом на час вчинення правочину, підтверджується відповідним витягом (а.с.89-90).

На підтвердження виконання правочину-поставки товару за договором № 0512/16-01 від 05 грудня 2016 року позивачем надано наступні документи:

- специфікацію від 05 грудня 2016 року на суму 806 400,00 грн., в тому числі ПДВ - 134 400,00 грн.(а.с.50-51);

- рахунок на оплату від 13 грудня 2016 року № 1 на суму 806 400,00 грн. в тому числі ПДВ 134 400,00 грн.(а.с.52);

- Видаткову накладну від 13 грудня 2016 року № 1 на суму 806 400,00 грн. в тому числі ПДВ 134 400,00 грн.(а.с.9);

- Податкову накладну від 13.12.2016 року № 25 на суму 806 400,00 грн. в тому числі ПДВ - 134 400,00 грн.(а.с.71).

- Виписку банку з 01.12.2016 року - 31.12.2016 року, в якій зазначено, що 26.12.2016 року позивачем було перераховано контрагенту ТОВ «Лігаторг» суму 81 972,00 грн.(а.с.85-зв.б.87).

Отриманий товар позивачем використовувався у власній господарській діяльності, що підтверджується наступними документами:

- Наказ від 16 грудня 2016 року № 92 «Про проведення поточного ремонту основних засобів»,

- Дефектні відомості від 01 грудня 2016 року на списання запасних частин як етапа ремонту обладнання № 1, № 2, № 3, № 4, № 5

- Накладні-вимоги на відпустку (внутрішнє переміщення) матеріалів від 19 грудня 2016 року №1 на суму 111 000,00 грн., № 2 на суму 126 000,00 грн., № 3 на суму 237 000,00 грн., № 4 на суму 54 000,00 грн., № 5 на суму 144 000,00 грн.

- Акти приймання - здачі відремонтованих, реконструйованих та модернізованих об'єктів від 19 грудня 2016 року № 1, № 2, № 3, № 4, № 5 (а.с.53-68).

Крім того, позивачем до суду надано лист ТОВ «Лігаторг» від 01.08.2017 року № 216/07, в якому останній підтверджує факт поставки продукції до ТОВ «Континент» за адресою: м.Дружківка, вул.Нахімова,1 транспортом ТОВ «Лігаторг».

За наслідками господарської операції ТОВ «Лігаторг» видало позивачу податкову накладну, яка зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних, про що свідчить відповідний витяг, що міститься в матеріалах справи (а.с.70).

Відповідно до статті 44 Податкового кодексу України визначені вимоги до підтвердження даних, визначених у податковій звітності.

Так, відповідно до п.44.1 цієї статті, для цілей оподатковування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподатковування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів (документи, створені в письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження і дозвіл адміністрації (власника) на їхнє проведення); регістрів бухгалтерського обліку (носії спеціального формату (паперові, електронні) у вигляді відомостей, ордерів, книг, журналів, машинограм і т.п., призначені для хронологічного, систематичного або комбінованого нагромадження, групування й узагальнення інформації з первинних документів, прийнятих до обліку); фінансової звітності (бухгалтерська звітність, що містить інформацію про фінансове становище, результати діяльності та рух грошових коштів підприємства за звітний період); інших документів, зв'язаних з вирахуванням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених вищевказаними документами.

Згідно п.44.2 ст.44 Податкового кодексу України визначено, що платники податку, які відповідно до Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" застосовують міжнародні стандарти фінансової звітності, ведуть облік доходів і витрат та визначають об'єкт оподаткування з податку на прибуток за такими стандартами з урахуванням положень цього Кодексу. Такі платники податку при застосуванні положень цього Кодексу, в яких міститься посилання на положення (стандарти) бухгалтерського обліку, застосовують відповідні міжнародні стандарти фінансової звітності.

Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначає Закон України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Згідно ст. 1 цього Закону господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства, бухгалтерський облік - процес виявлення, вимірювання, реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про діяльність підприємства зовнішнім та внутрішнім користувачам для прийняття рішень; первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансове становище, результати діяльності та рух грошових коштів підприємства.

Відповідно до статті 4 вказаного Закону бухгалтерський облік та фінансова звітність ґрунтуються на основних принципах, серед яких превалювання сутності над формою - операції обліковуються відповідно до їх сутності, а не лише виходячи з юридичної форми.

Згідно частини 1 статті 9 цього Закону, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року № 88, визначає, що первинні і зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати обов'язкові реквізити, визначені п. 2.4 Положення: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства; зміст і обсяг господарської операції, одиницю її виміру; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дозволяють ідентифікувати особу, що брала участь у здійсненні господарської операції.

Форми облікових регістрів, порядок записів у них, обробка і використання необхідної інформації визначаються відповідними нормативними документами про порядок їх застосування.

Відповідно до п. 3.7 Положення інформація про господарські операції підприємства за звітний період (місяць, квартал, рік) з облікових регістрів переноситься в згрупованому вигляді в бухгалтерські звіти, порядок складання яких установлюється відповідними нормативно-правовими актами.

Згідно ч. 1 ст. 11 Закону «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» фінансова звітність підприємства складається на підставі даних бухгалтерського обліку і підписується керівником і бухгалтером підприємства.

Фінансова звітність підприємства (крім бюджетних установ і суб'єктів малого підприємництва) складається з: балансу, звіту про фінансові результати, звіту про рух грошових коштів, звіту про власний капітал і приміток до звітів.

Як встановлено судом, підтверджено матеріалами справи та не спростоване відповідачем, в підтвердження реальності господарських операцій та правомірності включення сум до складу податкового кредиту з ПДВ позивачем надані до матеріалів справи документи бухгалтерського та податкового обліку, а саме, договір, податкова накладна, акти приймання-здачі, накладні-вимоги, що є підтвердженням реальності господарських операцій та правомірності включення сум до складу податкового кредиту з ПДВ.

Надані позивачем документи на підтвердження здійснення господарської операцій за договором поставки із ТОВ «Лігаторг» відповідають наведеним вище вимогам до первинних документів згідно Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Щодо зауваження представника відповідача стосовно того, що за наслідками проведеної господарської операції не підтверджується передача права власності на придбані товари в місці їх постачання, яке розташоване на митній території України та враховуючи ланки ланцюгів постачання товару, встановлено нереальність придбання ідентифікованого товару, введення в обіг якого (первинний продаж) не підтверджується фактом (законним джерелом) реального походження цих товарів (відсутнє дійсне формування активу), суд зазначає наступне.

Як зазначено Вищим адміністративним судом України в інформаційному листі від 02.06.2011 р. N 742/11/13-11, оцінюватися при дослідженні факту здійснення господарської операції повинні відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовані дані податкового обліку.

Не є обов'язковою передумовою для визначення контролюючими органами грошових зобов'язань визнання недійсними (у тому числі нікчемними) правочинів, які укладалися за ланцюгом між попередніми посередниками, через ланцюг яких декларувався рух товарів чи послуг, нібито придбаних останнім у такому ланцюгу платником податку. При цьому відносини між учасниками попередніх ланцюгів постачань товарів та послуг не мають безпосереднього впливу на дослідження факту реальності господарської операції, вчиненої між останнім у ланцюгу постачань платником податків та його безпосереднім контрагентом.

Слід відмітити, що сторонами не заперечується та обставина, що на момент вчинення господарських правовідносин між позивачем та контрагентом, контрагент позивача та позивач, були внесені в Єдиний державний реєстр юридичних осіб та фізичних осіб підприємців та були зареєстровані платниками податку на додану вартість.

Крім того, пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначений перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок (ст. 228 ЦК України): правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочин, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок.

При кваліфікації правочину за статтею 228 Цивільного кодексу України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Відповідач не зазначив у акті перевірки та не надав суду доказів, які б з огляду на приведені вище положення Цивільного кодексу України та роз'яснення Пленуму Верховного Суду України свідчили про нікчемність правочину договору поставки укладеного позивачем із ТОВ «Лігаторг». Також, вказаний правочин не визнавався недійсним у судовому порядку.

Враховуючи викладене, суд вважає, що відповідач не довів обставин, які б свідчили про недійсність правочину укладеного між ТОВ «КОНТАКТ» та ТОВ «Лігаторг». Натомість, позивачем надано достатній об'єм документів, на підставі яких можливо зробити висновок про зв'язок витрат по придбанню товарно-матеріальних цінностей за вказаним договором із його господарською діяльністю та фактичне використання придбаних запчастин у його власній господарській діяльності.

Стосовно правомірності формування позивачем податкового кредиту податку на додану вартість суд зазначає наступне.

Відповідно п. 185.1 ст. 185 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування є операції платників податку з постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу.

Згідно з п.п. 14.1.181 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України, податковий кредит-сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобовязання звітного ( податкового) періоду, визначена згідно з розділом п'ять цього Кодексу.

Згідно вимог п.п.198.1, 198.2, 198.3 ст.198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.

Для операцій із ввезення на митну територію України товарів датою віднесення сум податку до податкового кредиту є дата сплати податку за податковими зобов'язаннями згідно з пунктом 187.8 статті 187 цього Кодексу, а для операцій з постачання послуг нерезидентом на митній території України - дата складення платником податкової накладної за такими операціями, за умови реєстрації такої податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Датою збільшення податкового кредиту орендаря (лізингоотримувача) для операцій фінансової оренди (лізингу) є дата фактичного отримання об'єкта фінансового лізингу таким орендарем.

Датою віднесення сум до податкового кредиту замовника з договорів (контрактів), визначених довгостроковими відповідно до пункту 187.9 статті 187 цього Кодексу, є дата фактичного отримання замовником результатів робіт (оформлених актами виконаних робіт) за такими договорами (контрактами).

Для товарів/послуг, постачання (придбання) яких контролюється приладами обліку, факт постачання (придбання) таких товарів/послуг засвідчується даними обліку.

Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до статті 201 Податкового Кодексу України передбачено, що на дату виникнення податкових зобов'язань платник податку зобов'язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

Згідно з пунктами 201.4, 201.7 ст.201 Податкового Кодексу України визначено, що податкова накладна складається в разі здійснення постачання товарів/послуг протягом періоду, за який складається така податкова накладна, постачання яких має безперервний або ритмічний характер: покупцям - платникам податку - можуть складати не пізніше останнього дня місяця, в якому здійснено такі постачання, зведені податкові накладні на кожного платника податку, з яким постачання мають такий характер протягом періоду, за який складається така податкова накладна, з урахуванням усього обсягу постачання товарів/послуг відповідному платнику протягом такого місяця; покупцям - особам, не зареєстрованим платниками податку, - можуть складати не пізніше останнього дня місяця, в якому здійснено такі постачання, зведену податкову накладну з урахуванням всього обсягу постачання товарів/послуг таким покупцям, з якими постачання мають такий характер, протягом такого місяця. У разі якщо станом на дату складення зазначених податкових накладних сума коштів, що надійшла на поточний рахунок продавця як оплата (передоплата) за товари/послуги, перевищує вартість поставлених товарів/послуг протягом місяця, таке перевищення вважається попередньою оплатою (авансом), на суму якої складається податкова накладна у загальному порядку не пізніше останнього дня такого місяця.

Для цілей цього пункту ритмічним характером постачання вважається постачання товарів/послуг одному покупцю два та більше разів на місяць. Податкова накладна може бути складена за щоденними підсумками операцій (якщо податкова накладна не була складена на ці операції) у разі: здійснення постачання товарів/послуг за готівку кінцевому споживачеві (який не є платником податку), розрахунки за які проводяться через касу/реєстратори розрахункових операцій або через банківську установу чи платіжний пристрій (безпосередньо на поточний рахунок постачальника); виписки транспортних квитків, готельних рахунків або рахунків, які виставляються платнику податку за послуги звязку, інші послуги, вартість яких визначається за показниками приладів обліку, що містять загальну суму платежу, суму податку та податковий номер постачальника (продавця), крім тих, форма яких встановлена міжнародними стандартами; надання платнику податку касових чеків, що містять суму поставлених товарів/послуг, загальну суму нарахованого податку (з визначенням фіскального та податкового номерів постачальника).

Податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).

У разі якщо частка товарів/послуг, послуг не містить відокремленої вартості, перелік (номенклатура) частково поставлених товарів/послуг зазначається в додатку до податкової накладної у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, та враховується при визначенні загальних податкових зобов'язань.

Пунктом 201.10 ст.201 Податкового кодексу України передбачено, що податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Виникнення у ТОВ "КОНТАКТ" права на формування податкового кредиту у грудні 2016р., за наслідками господарської операції з ТОВ «Лігаторг» підтверджено відповідною податковою накладниою. Податкову накладну позивач включив до Реєстру отриманих та виданих податкових накладних за грудень 2016 року. В акті перевірки немає жодного зауваження податкового органу щодо правильності оформлення податкової накладної.

Тобто, чинним законодавством України, зокрема, Податковим кодексом України, на сторону цивільно-правової угоди, яка є платником податків, не покладений обов'язок здійснювати контроль за дотриманням постачальником вимог законодавства щодо здійснення господарської діяльності, сплати податку до бюджету і в подальшому за можливі дії порушника; за будь-якими із сторін правочину не передбачено зобов'язання та не визначено права здійснення контролю показників податкової звітності однієї сторони правочину над показниками податкової звітності заявленими іншою стороною правочину, при цьому такий платник податків несе самостійну відповідальність за порушення правил ведення податкового обліку, яка стосується кожного окремого платника податків і не може автоматично поширюватися на інших осіб, у тому числі на його контрагентів.

Статтею 61 Конституції України закріплений індивідуальний характер юридичної відповідальності особи, тобто, до відповідальності повинен бути притягнений правопорушник та притягнення до відповідальності добросовісного платника податків суперечить конституційним нормам та нормам чинного законодавства.

Виходячи з практики Європейського Суду з прав людини у рішеннях,позицій Верховного Суду України, Вищого адміністративного суду України, викладених в Інформаційному листі від 20.07.2010 року № 1112/11/13-10 «Проблемні питання застосування законодавства у справах за участю органів державної податкової служби», наголошено на індивідуальному характері відповідальності особи та відсутності підстав для притягнення платника податків до відповідальності у зв'язку з порушенням податкової дисципліни його контрагентами.

Згідно ст.1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого Протоколу та Протоколів 2, 4, 7, 11 до Конвенції» ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року, Україна визнала джерелом права рішення Європейського суду з прав людини, а також юрисдикцію цього суду в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції. Рішення Європейського суду є частиною національного законодавства і є обов'язковим для правозастосування органами правосуддя.

Так, у рішеннях Європейського суду з прав людини у справах Інтерсплав проти України (2007 рік, заява №803/02, «Булвес» АД проти Болгарії (2009 рік, заява №1991/03) і Бізнес Супорт Центр проти Болгарії (2010 рік, заява №6689/03) визначено, що платника податку не може бути позбавлено права на бюджетне відшкодування ПДВ за відсутності доказів того, що було залучено до протиправної діяльності, пов'язаної з незаконним отриманням бюджетного відшкодування; при цьому платник ПДВ не повинен нести відповідальність за зловживання, вчинені його постачальниками, якщо платник ПДВ не знав про такі зловживання і не міг знати. Добросовісний платник не має зазнавати негативних наслідків через будь-які негаразди із його контрагентом.

Отже, формування податкового кредиту з ПДВ платником податків обумовлено фактичним здійсненням операцій з придбання товарів, робіт (послуг), для подальшого використання в оподатковуваних операціях в межах господарської діяльності платника податку, і реалізується за наявності в платника належно оформлених підтверджуючих проведення господарських операцій первинних документів та в обов'язковому порядку податкових накладних.

Факт здійснення господарських операцій з контрагентом підтверджується вищенаведеними первинними документами позивача. Суд зазначає, що податковий орган не ставив під сумнів достовірність первинних документів чи їх відповідність вимогам чинного законодавства, встановленим пунктом 201.1 статті 201 Податкового кодексу України, стосовно порядку оформлення та підстав їх видачі, про що відповідачем в акті перевірки не зазначається.

В діях позивача як платника податку не вбачається порушень діючого законодавства, а господарські операції не викликають сумніву в їх реальності та відповідності дійсному економічному змісту, що підтверджується наявністю належним чином оформлених документів.

Таким чином, суд дійшов висновку про необґрунтованість збільшення відповідачем податкових зобов'язань з податку на додану вартість і відповідно застосування штрафних (фінансових) санкцій спірним податковим повідомленням-рішенням.

Відповідно до положень ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Докази суду надають особи, які беруть участь у справі. Суд може запропонувати надати додаткові докази або витребувати додаткові докази за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, або з власної ініціативи.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно ч.1 ст.79 КАС України письмовими доказами є документи (утому числі електронні документи), акти, листи, телеграми, будь-які інші письмові записи, що містять в собі відомості про обставини, які мають значення для справи.

Статтею 86 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Разом із тим, обираючи спосіб захисту порушеного права як визнання зазначеного вище податкового повідомлення-рішення протиправним позивачем не було враховано, що статтею 55 Податкового кодексу України передбачено лише можливість скасування податкового повідомлення-рішення.

На підставі викладеного, зважаючи на всі наведені обставини в їх сукупності та з урахуванням того, що відповідачем в судовому засіданні не доведено, що оскаржувані податкові повідомлення рішення прийнято законно, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить із наступного.

Частиною 1 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено що, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки прийняте рішення ухвалено на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує Товариству з обмеженою відповідальністю «КОНТАКТ» судові витрати у сумі 3 024,00 грн.(три тисячі двадцять чотири гривні 00 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Донецькій області, сплаченого платіжним дорученням від 15.09.2017 року № 2690.

Керуючись статтями 104-107, 122-143, 151-154, 158, 162, 163, 167, 185-186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "КОНТАКТ" до Головного управління Державної фіскальної служби у Донецькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № від 05.09.2017 року - задовольнити частково.

Скасувати податкове повідомлення-рішення від 05.09.2017 року № на суму 201 600,00 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби у Донецькій області (код за ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "КОНТАКТ" (код за ) 3 024,00 грн. (три тисячі двадцять чотири гривні 00 копійок) суми судового збору, сплаченого Платіжним дорученням від 15.09.2017 року № 2690.

Вступна та резолютивна частини постанови прийняті у нарадчій кімнаті 06 грудня 2017 року та проголошені в присутності представників сторін в судовому засіданні.

Постанова у повному обсязі складена та підписана 11 грудня 2017 року.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 Кодексу адміністративного України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Кочанова П.В.