Справа № 815/3710/17
Суддя: Семенюк Г.В.
Дата ухвалення: 2017-12-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 грудня 2017 р. Справа № 815/3710/17

Категорія: 12.3 Головуючий в 1 інстанції: Катаєва Е. В.

Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючогосудді -Семенюк Г.В.
судді - Потапчук В.О.
судді - Шляхтицький О.І.
при секретаріПавлюк К.І.

за участю сторін:
Представник позивачаОСОБА_5 (довіреність)
ГУ МВСПарфьонов Д.В. (довіреність)

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Одеського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області на Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 16 серпня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_7 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області про визнання протиправними та скасування наказу, поновлення на посаді, -

встановиЛА:

Позивач, звернувся до Одеського окружного адміністративного суду у з позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області про визнання протиправними та скасування наказу, поновлення на посаді.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 16 серпня 2017 року позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області №22 о/с дск від 23.05.2017 року в частині звільнення капітана міліції ОСОБА_7 з посади оперуповноваженої 1-го відділу управління оперативно-технічних заходів ГУМВС в Одеській області і з органів внутрішніх справ у запас Збройних сил за п.64 «г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (через скорочення штатів) з 06.11.2015 року. Поновлено капітана міліції ОСОБА_7 на посаді оперуповноваженої 1-го відділу управління оперативно-технічних заходів Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області з 06.11.2015 року. Допущено негайне виконання постанови суду в частині поновлення капітана міліції ОСОБА_7 на посаді оперуповноваженої 1-го відділу управління оперативно-технічних заходів Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області з 06.11.2015 року.

Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області не погодившись з постановою суду першої інстанції, подало апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати постанову суду першої інстанції від 16 серпня 2017 року по справі № 815/3710/17 та прийняти нову постанову, якою відмовити позивачу в задоволені позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на те, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим, незаконним та прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Крім того, апелянт зазначає, що висновки суду першої інстанції суперечать обставинам справи.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення з наступних підстав:

Судом першої інстанції встановлено, що з 2005 року ОСОБА_7 проходила службу в органах внутрішніх справ, з 15.10.2012 року на посаді оперуповноваженого 1-го відділу управління оперативно-технічних заходів ГУ МВС України в Одеській області.

Відповідно до наказу ГУМВС № 201 о/с від 30.03.2015 року позивач з 02.04.2015 року по 01.04.2016 року перебувала у додатковій відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею п'ятирічного віку. ІНФОРМАЦІЯ_1 у позивача народилась донька ОСОБА_8, що підтверджується Свідоцтвом про народження НОМЕР_1.

Під час перебування позивача у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею п'ятирічного віку ГУМВС виданий наказ № 1039 о/с від 04.11.2015 року про її звільнення із займаної посади у запас Збройних сил за п.64 «г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (через скорочення штатів) з 06.11.2015 року.

Постановою суду від 09.06.2016 року наказ ГУМВС № 1039 о/с від 04.11.2015 року визнаний протиправним та скасований, позивача поновлено на посаді з 06.11.2015 року (справа №815/7184/15).

20.07.2016 року ГУМВС видало два накази:

- №71 о/с від 20.07.2016 року на виконання постанови суду від 09.06.2016 року, яким позивача поновлено на посаді з 06.11.2015 року;

- №72 о/с від 20.07.2016 року, яким позивача звільнено із займаної посади з тих самих підстав з 06.11.2015 року.

Постановою суду від 31.10.2016 року наказ ГУМВС №72 о/с від 20.07.2016 року визнаний протиправним та скасований, позивача поновлено на посаді з 06.11.2015 року (справа №815/4489/16).

02.12.2016 року ГУМВС видало два накази:

- №89 о/с дск від 02.12.2016 року, яким на виконання постанови суду від 31.10.2016 року позивача поновлено на посаді з 06.11.2015 року;

- №90 о/с дск від 02.12.2016 року, яким позивача звільнено із займаної посади з тих самих підстав з 06.11.2015 року.

Постановою суду від 11.04.2017 року наказ ГУМВС №90 о/с дск від 02.12.2016 року визнаний протиправним та скасований, позивача поновлено на посаді з 06.11.2015 року (справа №815/3/17).

23.05.2017 року ГУМВС видало два накази:

- №21 о/с дск від 23.05.2017 року, яким на виконання постанови суду від 11.04.2017 року позивача поновлено на посаді з 06.11.2015 року;

- №22 о/с дск від 23.05.2017 року, яким позивача звільнено із займаної посади з тих самих підстав з 06.11.2015 року.

Вказаний наказ ГУМВС №22 о/с дск від 23.05.2017 року позивач просить визнати протиправним та скасувати.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області №22 о/с дск від 23.05.2017 року в частині звільнення капітана міліції ОСОБА_7 з посади оперуповноваженої 1-го відділу управління оперативно-технічних заходів ГУМВС в Одеській області і з органів внутрішніх справ у запас Збройних сил за п.64 «г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (через скорочення штатів) з 06.11.2015 року є протиправним, а тому наявні підстави для задоволення позову. Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Статтею 72 КАС України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Постановами судів по справам №815/7184/15, №815/4489/16, №815/3/17 встановлено, що при звільненні позивача наказами ГУМВС № 1039 о/с від 04.11.2015 року, №72 о/с від 20.07.2016 року, №90 о/с дск від 02.12.2016 року відповідачем порушені вимоги ч.3 ст.184 КЗпП України, якою встановлена заборона звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей до трьох років (ч.6 тст.179 КЗпП України - до шести років), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням.

Також судами зазначено, що відповідач не сприяв в реалізації права позивача щодо проходження ним подальшої служби в органах поліції.

Накази про поновлення на посаді та звільнення з посади приймались відповідачем в один день. Про прийняття вказаних наказів позивач повідомлявся листами ГУМВС, що свідчить про відсутність з'ясування відповідачем бажання у позивача проходити службу в поліції, чи відсутність згоди позивача на проходження служби в поліції відповідно до пунктів 9,10 «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про Національну поліцію».

В постановах судів також зазначено, що п.9 Прикінцевих та перехідних положень розділу XI Закону України «Про Національну поліцію» закріплено право осіб, які проходили службу в органах внутрішніх справ станом на 06.11.2015 року, за їх згодою, бути прийнятими на службу до поліції, за умови відповідності працівників міліції вимогам, встановленим до поліцейських. Зазначене право працівників міліції на первинному етапі реалізується шляхом вчинення пропозиції відповідними керівними посадовими особами про прийняття на службу до поліції на певну посаду та у пропонований орган, та виявлення такими працівниками міліції бажання проходити службу в поліції шляхом написання відповідних заяв (рапортів). В порушення вказаної норми позивачу не було запропоновано жодної посади (рівнозначної, вищої чи нижчої) в органах поліції, та не було перевірено можливості її подальшого використання на службі.

Таким чином, судами встановлені обставини щодо порушення прав позивача, які жодним чином відповідач не намагався усунути при виконанні рішень судів, а також при виданні оскаржуваного позивачем наказу №22 о/с дск від 23.05.2017 року про її звільнення.

Розглядаючи дану справу суд першої інстанції дійшов вірного висновку про грубе порушення прав позивача та фактичне ухилення відповідача від виконання рішень суду, про що свідчить формальне видання наказів про поновлення позивача на посаді, та одразу в цій же день її звільнення, у тому числі оскаржуваним наказом, якій з встановлених судами обставин по справам №815/7184/15, №815/4489/16, №815/3/17 є протиправним та підлягає скасуванню.

Відповідно до ч.3 ст.184 КзПУ звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням.

Отже, заборона звільняти жінок названих категорій з ініціативи роботодавця є безумовною.

Єдиний випадок, в якому допускається звільнення названих жінок - це повна ліквідація підприємства, установи, організації. Однак, і тут законодавець законом встановив захист прав жінок вказаної категорії, а саме в такому разі роботодавець повинен обов'язково працевлаштувати жінку на іншому підприємстві.

Навіть у випадку повної ліквідації підприємства, установи, організації роботодавець повинен обов'язково працевлаштувати жінку на іншому підприємстві. При цьому законодавець не ставить в залежність виконання вказаного обв'язку від жодних обставин.

Між тим, у випадку щодо працевлаштування позивача необхідно врахувати не тільки те, що позивачу повинні були запропонувати відповідно до Прикінцевих та перехідних положень розділу XI Закону України «Про Національну поліцію» посади (рівнозначні, вищі чи нижчі) в органах поліції, а висновки Верховного Суду України, які відповідно до ст.244-2 КАС України є обов'язковими та мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні норм права.

В мотивувальній частині постанови № 21-484а14 від 28 жовтня 2014 року Верховний Суд України дійшов висновку, що встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

При цьому, у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено.

Колегія суддів звертає увагу, що позивачка є матір'ю дитини віком до трьох років і у період прийняття оскаржуваного наказу перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а тому, у відповідності до частини 3 статті 184 Кодексу законів про працю України, мала право на обов'язкове працевлаштування, що не було враховано відповідачем при її звільненні та призвело до порушення її конституційного права на працю, передбаченого статтею 43 Конституції України.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на те, що вжиття роботодавцем заходів для працевлаштування позивача в новоутвореній установі відповідно до Закону України «Про Національну поліцію» не є обов'язком роботодавця, оскільки такий обов'язок в даному випадку і не міг виникнути, адже позивач вже не перебував у трудових відносинах із ГУМВС через його повну ліквідацію.

Судом встановлено, що повної ліквідації не відбулось, оскільки працює ліквідаційна комісія. Крім того, відбулось створенням Національної поліції, яка виконує повноваження (завдання) установи, що ліквідується.

Проте відповідач, не здійснив жодних спроб усунення встановлених рішеннями судів порушень відносно позивача та допустив їх при виданні оскаржуваного наказу.

Про формальне виконання рішень судів, тобто не здійснення заходів на усунення встановлених рішеннями судів порушень відносно позивача свідчить також наступне.

Статтею 76 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року №606-XIV, якій діяв до 05.10.2016 року, було встановлено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується негайно. Виконання рішення вважається закінченим з дня видачі відповідного наказу або розпорядження власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, який прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника, після чого державний виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Згідно зі ст.65 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року №1404-VIII, який набрав чинності з 05.10.2016 року, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується невідкладно в порядку, визначеному статтею 63 цього Закону. Рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Зазначені норми Законів встановлюють обов'язок власника підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, який прийняв незаконне рішення про звільнення, видати наказ про поновлення працівника на посаді.

Новий Закон також вимагає внести відповідний запис до трудової книжки працівника, що є додатковою гарантією виконання рішення суду.

Внесення змін до трудової книжки встановлені п.2.10 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення від 29.07.93 №58, зокрема, визнається недійсним запис, зроблений відповідно до наказу, визнаного судом незаконним. Крім того, відповідно до зазначеної норми при наявності в трудовій книжці запису про звільнення або переведення на іншу роботу, надалі визнаної недійсною, на прохання працівника видається "Дублікат" трудової книжки без внесення до неї запису, визнаного недійсним.

Але насамперед видання наказу про поновлення працівника на службі та на відповідній посаді вимагає від роботодавця як наслідок видання такого наказу - допуск працівника до виконання посадових обов'язків або вирішення інших питань щодо подальшого проходження ним служби. Але відповідач нехтуючи права позивача не приймав відповідних заходів до фактичного поновлення трудових прав позивача.

Незаконність оскаржуваного наказу №22 о/с дск від 23.05.2017 року, відповідно до якого позивач звільнення з посади з 06.11.2015 року, полягає також у тому, що наказом №21 о/с дск від 23.05.2017 року виданого на виконання постанови суду від 11.04.2017 року позивач була поновлена на посаді з 06.11.2015 року. Тобто вказаним наказом відповідач поновив трудові відносини з позивачем з 06.11.2015 року та вона вважається такою, що перебувала у трудових відносинах з відповідачем з 06.11.2015 року по 23.05.2017 року. Відповідно позивач не могла бути звільнена з 06.11.2015 року навіть у випадку виданням формального наказу, а лише з 23.05.2017 року.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що відповідач вчиняючи протиправні дії щодо звільнення позивача із займаної посади у спосіб та при обставинах встановлених судом, грубо порушив право позивача на працю, гарантоване кожному громадянину України, ст. 43 Конституції України, а також ст. 23 Загальної декларації прав людини, де зазначено, що кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі та сприятливі умови праці та на захист від безробіття.

Відповідно до ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з ч. 2 ст. 8 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Під час неодноразового звільнення позивача із посади, відповідачем було порушено право позивача - працюючої жінки на охорону материнства, визначене ст.8 Європейської соціальної хартії, ратифікованої із заявами Законом України № 137-V від 14.09.2006 року. Так, відповідно до ч. 2 ст. 8 Європейської соціальної хартії з метою забезпечення ефективного здійснення права працюючих жінок на охорону материнства сторони зобов'язуються вважати незаконним, якщо роботодавець надсилає жінці попередження про звільнення з роботи у період від дати повідомлення нею свого роботодавця про вагітність до закінчення її відпустки по вагітності та пологам або якщо він робить попередження про звільнення у такий час, що воно втрачає чинність у цей період.

Суд вважає також необхідним зазначити, що формальне виконання рішень судів відповідачем шляхом видання наказів про поновлення на посаді позивача, без ознайомлення її з наказами, без допуску до виконання посадових обов'язків або вирішення інших питань щодо подальшого проходження служби позивачем, тобто без намагання поновити порушені права позивача, порушує принцип верховенства права. Статтею 8 КАС України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Верховенство права, один з основоположних принципів демократичного суспільства, притаманне всім статтям Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Згідно з преамбулою вказаного Закону він регулює відносини, що виникають у зв'язку з обов'язком держави виконати рішення Європейського суду з прав людини у справах проти України; з необхідністю усунення причин порушення Україною Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і протоколів до неї; з впровадженням в українське судочинство та адміністративну практику європейських стандартів прав людини; зі створенням передумов для зменшення числа заяв до Європейського суду з прав людини проти України.

Щодо обов'язковості виконання судових рішень у рішенні ЄС у справі «Горнсбі проти Греції (від 19.03.1997 року, заява №18357/91,п.40) визначено, що право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду однієї зі сторін. Важно уявити ситуацію, щоб п.1 ст.6 Конвенції докладно описував процедурні Гарантії , які надаються сторонам цивільного судового процесу - у провадженні, що є справедливим, відкритим і оперативним, - і не передбачав би при цьому гарантій виконання судових рішень; тлумачення ст.6 як такої, що стосується виключно права на звернення до суду ї проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуації несумісних із принципом верховенства права.

Статтею 69 КАС України передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Докази суду надають особи, які беруть участь у справі. Суд може запропонувати надати додаткові докази або витребувати додаткові докази за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, або з власної ініціативи.

Відповідно до ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В той же час, Головним управлінням Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області під час розгляду адміністративної справи не наведено об'єктивних доказів правомірності дій під час прийняття наказу №22 о/с дск від 23.05.2017 року в частині звільнення капітана міліції ОСОБА_7 з посади оперуповноваженої 1-го відділу управління оперативно-технічних заходів ГУМВС в Одеській області і з органів внутрішніх справ у запас Збройних сил за п.64 «г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (через скорочення штатів) з 06.11.2015 року.

Таким чином, приймаючи до уваги вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги ОСОБА_7 про визнання протиправними та скасування наказу, поновлення на посаді належним чином обґрунтовані, підтверджені наявними у справі матеріалами та підлягають задоволенню.

Інші доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, - залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 16 серпня 2017 року по справі № 815/3710/17, - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Ухвалу складено у повному обсязі - 06 грудня 2017 року.

Головуючийсуддя Г.В. Семенюк
суддя В.О. Потапчук
суддя О.І. Шляхтицький