Справа № 553/2127/17
Суддя: Рєзнікова С.С.
Дата ухвалення: 2017-12-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2017 р.Справа № 553/2127/17
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Рєзнікової С.С.

Суддів: Бегунца А.О. , Старостіна В.В.

за участю секретаря судового засідання Машури Г.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Ленінського районного суду м. Полтава від 10.10.2017р. по справі № 553/2127/17

за позовом ОСОБА_1

до Департаменту праці та соціального захисту населення Полтавської обласної державної адміністрації

про визнання бездіяльності протиправною та стягнення недоплаченої щорічної разової грошової допомоги, як учаснику бойових дій,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_1, (надалі - ОСОБА_1, позивач) звернувся до Ленінського районного суду м. Полтава з адміністративним позовом до Департаменту праці та соціального захисту населення Полтавської обласної державної адміністрації (надалі - відповідач), в якому просив суд:

- визнати бездіяльність відповідача, Головного управлінння праці та соцального захисту населення Полтавської обласної державної адміністрації щодо відмови позивачу в перерахунку щорічної одноразової грошової допомоги до 5 травня 2017 року у розмірі, встановленому ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (із змінами, внесеними згідно ЗУ № 1219-ІV (1219-15) від 02.10.2003 року, ВВР, 2004, №10, ст. 106 набуває чинності з 01.01.2004 року) протиправною;

- зобов'язати відповідача здійснити перерахунок та виплату позивачу щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2017 рік відповідно до ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни. Гарантії їх соціального захисту» (із змінами, внесеними згідно із Законом №1219 - ІV (1219-15) від 02.10.2003 року, ВВР, 2004, №10, ст.106 набуває чинності з 01.01.2004 року) у розмірі восьми мінімальних пенсій за віком, виходячи із розрахунку мінімальної пенсії за віком, визначеної ч.1 ст. 28 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» на момент проведення виплат, з урахуванням проведених виплат.

Постановою Ленінського районного суду м. Полтава від 10.10.2017р. в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи.

Відповідач в своїх запереченнях на апеляційну скаргу просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, справу розглядати за відсутності уповноваженого представника.

Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку ч. 1 ст. 41 КАС України.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що позивач має статус ветерана війни та є інвалідом ІІ групи.

Позивачу в строк до 5 травня була виплачена разова грошова допомога у сумі 3100,00 грн., розмір якої позивач вважає такою, що не відповідає вимогам чинного законодавства, тому був змушений звернутися до суду з вказаним позовом.

Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову суд першої інстанції виходив з того, що щорічна разова грошова допомога до 5 травня за 2017р. позивачу має бути виплачена у розмірі, встановленому Постановою Кабінету Міністрів України від 05.04.2017р. №223 «Деякі питання виплати у 2017 році разової грошової допомоги, тому заявлені вимоги ОСОБА_1 є безпідставними по своїй природі.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції та зазначає наступне.

Відповідно до ч.5 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», щорічно до 5 травня інвалідом війни передбачено проведення виплати разової грошової допомоги у розмірах: інвалідам І групи - десять мінімальних пенсій за віком; ІІ групи - вісім мінімальних пенсій за віком; ІІІ групи - сім мінімальних пенсій за віком.

Згідно з ч.1 ст. 17 ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», авансування витрат, пов'язаних з введенням в дію цього Закону, здійснюється за рахунок коштів Державного та місцевого бюджетів.

Відповідно до ч.2 ст. 4 Бюджетного кодексу України, бюджетна система України і Державний бюджет України встановлюються виключно цим кодексом та законом про Державний бюджет України, якщо іншими нормативно - правовими актами бюджетні кошти визначаються інакше, ніж у цьому кодексу, застосовуються відповідні норми цього кодексу.

Законом України від 28.12.2014 року № 79-VIII «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо форми міжбюджетних відносин», який набув чинності 01.01.2015р., розділ VІ Прикінцеві та Перехідні положення Бюджетного кодексу України доповнено п. 26, яким встановлено, що нормами і положеннями статтей 12,13,14,15 та 16 ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» застосовуються в порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Отже, з набуттям законної сили Законом України від 28.12.2014р. № 79-VIII «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин», Кабінету Міністрів України надано повноваження щодо визначення розміру щорічної разової грошової допомоги до 5 травня, встановленого ст. 13 ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Крім того, у рішенні Конституційного суду України від 03.10.1997р. у справі № 18/183-97, зазначено, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована одно предметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового ата, якщо інше не передбачено цим актом, автоматично скасовується одно предметний акт, який діяв у часі раніше.

Таким чином, з огляду на вище викладене вбачається, що за наявності декількох законів, норми яких по-різному регулюють конкретну сферу суспільних відносин, під час вирішення спорів у цих відносинах суди повинні застосовувати положення закону з урахуванням дії закону у часі за принципом пріоритету тієї норми, яка прийнята пізніше та лишається чинною на момент протікання правовідносин.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки Закон України від 28.12.2014р. № 79- VIII «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» прийнятий пізніше Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», то у даному випадку, підлягають застосуванню норми Закону України від 28.12.2014р. № 79- VIII «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин».

Так, на виконання зазначених вище приписів Бюджетного кодексу України, Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 05.04.2017р. №223 «Деякі питання виплати у 2017 році разової грошової допомоги, передбаченої ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» (надалі-постанова КМУ № 223 від 05.04.2017р.), якою визначено та затверджено чіткі розмірі грошової допомоги відповідним категоріям, зокрема інвалідам війни - отримувачам допомоги.

З матеріалів справи встановлено, що позивач отримав грошову допомогу, розмір якої визначено постановою КМУ № 223 від 05.04.2017р.

Колегія суддів звертає увагу, що Європейський суд з прав людини в рішенні від 09.10.1979р. у справі «Ейрі проти Ірландії» констатував, що здійснення соціально - економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12.10.2004р.

Крім того, Конституційний Суд України в рішенні від 25.01.2012р. № 3-рп/2012, зазначив, що одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування кожного на достатній життєвий рівень.

Отже, Конституційний суд України в вказаному рішенні виходить з того, що додержання конституційних принципів соціальної і правової держави, верховенства права обумовлює здійснення законодавчого регулювання суспільних відносин на засадах справедливості та розумності з урахуванням обов'язку держави забезпечувати відповідні умови життя кожному громадянину України.

Передбачені законом соціально - економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість її фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу ресурсів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідність запобігання с усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з ч.1 ст. 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Так, невід'ємною складовою здійснення правового регулювання відносин у сфері соціального забезпечення є визначення правового механізму та державних органів, на які покладається обов'язок виконання соціальної політики держави. Одним із таких органів є Кабінет Міністрів України, який відповідно до п.2 ч.1 ст. 20 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» забезпечує проведення державної соціальної політики, соціальний захист громадян та вживає заходів щодо підвищення реальних доходів населення.

Отже, суд першої інстанції належним чином оцінив надані докази і на підставі встановленого обґрунтовано відмовив в задоволенні адміністративного позову.

Відповідно до ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що постанова суду першої інстанції від 10.10.2017р. відповідає вимогам ст. 159 КАС України, а тому відсутні підстави для її скасування та задоволення апеляційних вимог позивача.

Відповідно до ч.1 ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновком суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків, щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 41, 160, 167, 195, 196, п.1 ч.1 ст. 198, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Ленінського районного суду м. Полтава від 10.10.2017р. по справі № 553/2127/17 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Рєзнікова С.С.
Судді Бегунц А.О. Старостін В.В.
Повний текст ухвали виготовлений 11.12.2017 р.