Справа № 161/7230/17
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2017-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2017 рокуЛьвів№ 876/11289/17

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого Шинкар Т.І.,

суддів Макарика В.Я.,

Ільчишин Н.В.,

секретаря судового засідання Чигер І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області на постанову Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 жовтня 2017 року у справі №161/7230/17 за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

10.05.2017 ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (далі - Управління), просив визнати протиправними дії відповідача щодо перерахунку з 15.12.2015 позивачу пенсії в розмірі 70% грошового забезпечення з обмеженням її максимального розміру у сумі 10740 грн. та десятьма прожитковими мінімумами, встановленими для осіб, що втратили працездатність; зобов'язати відповідача здійснити позивачу перерахунок та подальшу виплату пенсії у розмірі 83% відповідних сум грошового забезпечення відповідно до статей 13, 43, 63 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 №2262-ХІІ (в редакції, що була чинною на час призначення пенсії), без обмеження її максимального розміру, починаючи з 11.11.2016 та виплатити недораховану суму перерахунку із розміру грошового забезпечення 20271,72 грн.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05.10.2017 адміністративний позов ОСОБА_2 до Управління в частині вимог щодо визнання протиправними дій Управління щодо перерахунку з 15.12.2015 пенсії у розмірі 70% сум грошового забезпечення та обмеження максимальним розміром пенсії, що не перевищує 10740,00 грн. та десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, що втратили працездатність за період з 15.12.2015 по 10.11.2016 залишено без розгляду.

Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05.10.2017 позов задоволено частково: визнано протиправними дії Управління щодо перерахунку ОСОБА_2 пенсії у розмірі 70% сум грошового забезпечення та обмеження максимальним розміром пенсії, що не перевищує 10740,00 грн. за період 20.12.2016 по 31.12.2016; зобов'язано Управління здійснити ОСОБА_2 перерахунок та виплату пенсії у розмірі 83% відповідних сум грошового забезпечення, відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» з 11.11.2016, з врахуванням виплачених сум; зобов'язано Управління зняти обмеження максимального розміру пенсії за вислугу років ОСОБА_2 сумою 10740,00 грн. та виплатити пенсію за вислугу років без обмеження її максимального розміру за період з 20.12.2016 по 31.12.2016; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, Управління подало апеляційну скаргу, просить скасувати постанову Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05.10.2017 та прийняти нову, якою в позові відмовити в повному обсязі. Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що спір позивача з Управлінням пов'язаний з прийняттям Закону України від 27.03.2014 №1166, яким у Законі України від 09.04.1992 №2262 «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» у частині другій статті 13 цифри « 80» замінені цифрами « 70». Апелянт вважає, що не врахувавши вказаного, суд першої інстанції порушив конституційний принцип незворотності дії в часі законами. Тому, вважає, що у перерахунку пенсії з 15.12.2015, коли виник спір між позивачем та органом Пенсійного фонду України через Закон №1166, апелянт застосував чинну на час перерахунку пенсії норму Закону №1166 - 70%, застосувати норму 83%, яка з 15.12.2015 втратила чинність було і є протиправним.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання апеляційного суду не з'явилися, хоча належним чином повідомленні про місце та час розгляду справи, що відповідно до ч.4 ст.196 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) не перешкоджає судовому розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні в справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції з матеріалів справи, ОСОБА_2 перебуває на обліку в Управлінні з 01.12.2004 та отримує пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» в розмірі 83% відповідних сум грошового забезпечення.

На підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 23 квітня 2012 року № 355 «Про збільшення розмірів пенсій, призначених відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та з урахуванням положень Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи», з 01.07.2012 ОСОБА_2 проведено перерахунок пенсії відповідно до якого розмір пенсії обмежено 80 відсотками від грошового забезпечення.

У зв'язку з зменшенням розміру пенсії 26.11.2015 ОСОБА_2 звернувся із позовом до суду.

Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09.02.2016, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 07.12.2016, позов ОСОБА_2 задоволено частково: визнано протиправними дії Управління щодо перерахунку з 01.07.2012 ОСОБА_2 пенсії у розмірі 80% від грошового забезпечення, зобов'язано Управління здійснити перерахунок пенсії ОСОБА_2 у розмірі 83% від грошового забезпечення в розмірі 10016,55 гривень відповідно до статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 9 квітня 1992 року №2262-XII, виплатити недонараховану суму перерахунку з 21 квітня 2015 року та в подальшому виплачувати пенсію з розміру 83% відповідних сум грошового забезпечення.

З 15.12.2015 у зв'язку з збільшенням грошового забезпечення відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 30.09.2015 №763 ОСОБА_2 проведено перерахунок пенсії з розміру 70% відповідних сум грошового забезпечення з врахуванням Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27.03.2014 №1166, який набрав чинності з 01.04.2014, та із застосуванням обмеження її максимального розміру в сумі 10740 грн.

Вважаючи такі дії Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області протиправними, ОСОБА_2 звернувся із позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Зі змісту ч.3 ст.23 Загальної Декларації прав людини, п.4 ч.1 Європейської Соціальної хартії та ч.3 ст.46 Конституції України випливає, що кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, за роки важкої праці та шкідливих робіт, яка є основним джерелом існування для них самих та їхніх сімей. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Соціальний захист державою осіб, які мають право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, охоплює комплекс заходів, які здійснює держава в межах її соціально-економічних можливостей.

Частиною 2 ст.19 Конституції України та ч.3 ст.2 КАС України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв'язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб визначено Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 №2262-XII (далі - Закон №2262-XII).

Відповідно до пункту «а» статті 13 Закону №2262-XII, в редакції чинній на час призначення пенсії позивачу, пенсії за вислугу років особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, які мають вислугу 20 років і більше (пункт «а» статті 12) призначаються в таких розмірах: за вислугу 20 років - 50 процентів, а звільненим у відставку за віком або за станом здоров'я - 55 процентів відповідних сум грошового забезпечення (стаття 43); за кожний рік вислуги понад 20 років - 3 проценти відповідних сум грошового забезпечення.

Загальний розмір пенсії, обчислений відповідно до цієї статті, не повинен перевищувати 90 процентів відповідних сум грошового забезпечення.

З 01.04.2014 набрав чинності Закон України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27.03.2014 №1166, пунктом 23 Розділу ІІ якого у частині другій статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» цифри « 80» замінено цифрами « 70».

Таким чином, з 01.04.2014 змінився відсоток грошового забезпечення з якого розраховується розмір пенсії, яка обчислюється відповідно до ст.13 Закону №2262-XII.

Водночас, ні Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні», ні положеннями Закону №2262-XII не передбачено проведення після 01.04.2014 перерахунку раніше призначених пенсій, виходячи з нового (зменшеного) відсотку відповідних сум грошового забезпечення.

При цьому, суд апеляційної інстанції зауважує, що процедури призначення та перерахунку пенсії різні за змістом та механізмом їх проведення. Норми, які визначають механізм проведення перерахунку раніше призначених пенсій військовослужбовцям, встановлені ст.63 Закону №2262-XII.

Відповідно до ч.1 ст.63 Закону №2262-XII перерахунок раніше призначених пенсій військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом та членам їх сімей у зв'язку із введенням в дію цього Закону провадиться за документами, що є у пенсійній справі, а також додатковими документами, поданими пенсіонерами на час перерахунку.

Частиною 3 ст.63 Закону №2262-XII встановлено, що усі призначені за цим Законом пенсії підлягають перерахунку у зв'язку зі зміною розміру хоча б одного з видів грошового забезпечення відповідних категорій військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, або у зв'язку із введенням для зазначених категорій осіб нових щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавок, доплат, підвищень) та премій у розмірах, встановлених законодавством. Перерахунок пенсій здійснюється на момент виникнення права на перерахунок пенсій і провадиться у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, у строки, передбачені частиною другою статті 51 цього Закону. У разі якщо внаслідок перерахунку пенсій, передбаченого цією частиною, розміри пенсій звільненим зі служби військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, є нижчими, зберігаються розміри раніше призначених пенсій.

З матеріалів справи вбачається, що підставою для проведення з 15.12.2015 ОСОБА_2 перерахунку пенсії стало прийняття Постанови Кабінету Міністрів України від 30.09.2015 №763 «Про внесення змін до Постанови Кабінету міністрів України від 31.05.2012 №505» та направлення до Управління Генеральною прокуратурою України довідки про розмір грошового забезпечення для перерахунку пенсії, згідно з якою грошове забезпечення полковника юстиції ОСОБА_2, звільненого з органів військової прокуратури з посади військового прокурора Новоград-Волинського гарнізону Північного регіону України, станом на 15.12.2015 становить 17969,3 грн. (а.с.34).

Згідно з наявними в матеріалах справи Розрахунком на доплату (виплату, утримання) пенсії від 14.07.2016 (а.с.35) та Перерахунку пенсії за вислугу років ОСОБА_2 від 14.07.2017 (а.с.33), пенсію позивачу перераховано з 15.12.2015 з розміру 70% грошового забезпечення та з урахуванням максимального розміру пенсії (а.с.33,35)

Відтак, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що за наявності підстав для проведення перерахунку пенсії, передбачених ст.63 Закону №2262-XII, такий перерахунок слід проводити із застосуванням норми, що визначає розмір пенсії у відсотках відповідних сум грошового забезпечення, яка діяла на момент призначення пенсії, а тому внесені Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» зміни до статті 13 Закону №2262-XII щодо розміру відсотку сум грошового забезпечення з яких обчислюється пенсія стосуються порядку призначення пенсії військовослужбовцям у разі реалізації ними права на пенсійне забезпечення, відповідно до Закону №2262-XII, а не перерахунку вже призначеної пенсії.

Крім того, вирішуючи питання про застосування Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» в часі, суд апеляційної інстанції звертає увагу на статтю 22 Конституції України, якою закріплено, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Водночас, статтею 58 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов'язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).

Необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов'язана з ризиком для життя і здоров'я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей (Рішення № 5-рп/2002).

Порядок проходження служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях врегульовано спеціальними нормативно-правовими актами, які покладають на громадян, які перебувають на такій службі, додаткові обов'язки і відповідальність.

Отже, виходячи із висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій військовослужбовців та прирівняних до них осіб зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства.

Окрім того, у Рішенні від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005 Конституційний Суд зазначив, що утвердження та дотримання закріплених у нормативно-правових актах соціальних стандартів є конституційним обов'язком держави. Діяльність її правотворчих і правозастосовчих органів має здійснюватися за принципами справедливості, гуманізму, верховенства і прямої дії норм Конституції України (254к/96-ВР) а повноваження - у встановлених Основним Законом України межах і відповідно до законів.

Зазначені конституційні принципи, на яких базується здійснення прав і свобод людини і громадянина в Україні, включаючи і право на пенсійне забезпечення, передбачають за змістом статей 1, 3, 6 (частина друга), 8, 19 (частина друга), 22, 23, 24 (частина перша) Основного Закону України ( 254к/96-ВР ) правові гарантії, правову визначеність і пов'язану з ними передбачуваність законодавчої політики у сфері пенсійного забезпечення, необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано, тобто набуте право не може бути скасоване, звужене.

Зміст прав і свобод людини - це умови і засоби, які визначають матеріальні та духовні можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування і розвитку. Обсяг прав людини - це кількісні показники відповідних можливостей, які характеризують його множинність, величину, інтенсивність і ступінь прояву та виражені у певних одиницях виміру.

Звуження змісту прав і свобод означає зменшення ознак, змістовних характеристик можливостей людини, які відображаються відповідними правами та свободами, тобто якісних характеристик права. Звуження обсягу прав і свобод - це зменшення кола суб'єктів, розміру території, часу, розміру або кількості благ чи будь-яких інших кількісно вимірюваних показників використання прав і свобод, тобто їх кількісної характеристики.

Вказане дозволяє суду апеляційної інстанції дійти висновку, що здійснення відповідачем перерахунку пенсії позивача з розміру 70% відповідних сум грошового забезпечення не відповідає нормам чинного законодавства, розумінню змісту конституційного права на соціальний захист, яке гарантовано державою, істотно звужує обсяг встановлених законом прав, набутих позивачем на підставі чинного законодавства та нівелює законні очікування позивача, що набуте на підставі чинного законодавства право, не буде ані звужене, ані обмежене.

Водночас, щодо обмеження пенсії позивача максимальним розміром, то суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Частиною 5 ст.43 Закону №2262-XII, в редакції Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» №3668-VI від 08.07.2011, встановлено, що максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.

З 01.01.2016 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 №911-VIII, частину п'яту статті 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» доповнено реченням такого змісту: «Тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10740 гривень».

В подальшому у зв'язку з доповненням ст.43 Закону №2262-XII новими частинами згідно із Законом № 1080-VIII від 12.04.2016, вказана частина 5 статті 43 Закону №2262-XII змінила нумерацію на частину 7 статті 43 Закону №2262-XII.

Водночас, Рішенням Конституційного Суду України від 20.12.2016 року №7-рп/2016 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 9 квітня 1992 року №2262-XII зі змінами, а саме, серед іншого, зміни частини 7 статті 43, згідно з якими максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність; тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10 740 гривень.

Відповідно до статті 152 Конституції України, закони та інші правові акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності. Закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Отже, виплата пенсії за вислугу років відповідно до Закону №2262-XII без обмеження її максимального розміру можливе лише з 20 грудня 2016 року.

Водночас, з 01.01.2017 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 №1774-VIII у частині сьомій статті 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» слова і цифри «у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року» замінено словами і цифрами «по 31 грудня 2017 року».

Ця норма нечинною або неконституційною не визнавалась та підлягає застосуванню.

Отже, зважаючи на наведені законодавчі приписи, суд апеляційної інстанції вважає вірним висновок суду першої інстанції, що позовні вимоги про визнання неправомірними дій та зобов'язання перерахувати пенсію позивачу без обмеження сумою 10740,00 грн. підлягають задоволенню саме за період з 20.12.2016 по 31.12.2016.

Оскільки позивач не оскаржує постанову суду в частині відмови в позові, а тому в силу приписів ст.195 КАС України, така відмова не є предметом перегляду судом апеляційної інстанції.

Згідно з ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Згідно з ст.159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Так, у п.29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994р. Справа «Руїз Торіха проти Іспанії» (серія А, №303А) Суд повторює, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Відповідно до ст.200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись статтями 41, 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області залишити без задоволення, а постанову Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 жовтня 2017 року у справі №161/7230/17 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня складання у повному обсязі шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Т. І. Шинкар
судді В. Я. Макарик
Н. В. Ільчишин

Повний текст Ухвали складено 08.12.2017