Справа № 333/2340/17(2-а/333/132/17)
Суддя: Білак С.В.
Дата ухвалення: 2017-12-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Суддя-доповідач - Білак С. В.
Головуючий у 1 інстанції Кулик В.Б.
ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и
05 грудня 2017 року справа № 333/2340/17(2-а/333/132/17)
Приміщення суду за адресою: 49083, м. Дніпро, пр. Слобожанський, 29

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Білак С.В., суддів: Олефіренко Н.А. Шальєвої В.А. , розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Міністерства оборони України на постанову Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18 вересня 2017 року у справі №333/2340/17(2-а/333/132/17) за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Міністерства оборони України (далі відповідач), в якому просив визнати протиправними дії відповідача щодо відмови в призначені та виплаті йому одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності II групи, що настала внаслідок поранення, контузії, захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975 про затвердження «Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» та Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та їх сімей» та зобов`язати відповідача здійснити нарахування та провести виплату йому одноразової грошової допомоги зв`язку з встановленням інвалідності II групи у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на день встановлення інвалідності: 290 000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що він проходив службу у збройних силах на території Республіки Афганістан. 22.06.2016 року Запорізькою обласною медико-соціальною експертною комісією № 3 йому була встановлена друга група інвалідності внаслідок поранення, контузії та захворювання, що пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії, довічно. Позивач звернувся до Запорізького обласного військовогокомісаріату із заявою про призначення та виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з отриманням ІІ групи інвалідності, пов`язаної з проходженням військової служби, додавши всі необхідні документи, які були направлені до Міністерства оборони України. Департамент фінансів Міністерства оборони України від 15.10.2015 року, відповів, що відмовляє у призначенні одноразової грошової допомоги, з посиланням на відсутність у позивача такого права, оскільки він проходив військову службу в Збройних Силах Республіки Білорусь, з якою не укладалось міждержавних Угод про здійснення виплат одноразової грошової допомоги. Вважає, що відмова відповідача є безпідставною, оскільки отримані поранення та захворювання пов`язані із виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в Республіці Афганістан, де проводились бойові дії. Також, Угодою між державами-учасницями Співдружності Незалежних Держав про соціальні і правові гарантії військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їхніх сімей встановлено, що держави Співдружності своїм законодавством встановлюють і забезпечують всю повнотуполітичних, соціально-економічних та особистих прав і свобод військовослужбовцям,особам, звільненим з військової служби, та членам їхніх сімей відповідно до норм міжнародного права і положень цієї Угоди.

Постановою Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 18 вересня 2017 року адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправними дії Міністерства оборони України щодо відмови в призначені та виплаті позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку з настанням інвалідності II групи, внаслідок поранення, контузії, захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби в країнах де велися бойові дії, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975 про затвердження «Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» та Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та їх сімей».

Зобов`язано Міністерство оборони України призначити та провести виплату позивачу одноразової грошової допомогу зв`язку з встановленням інвалідності II групи, внаслідок поранення, контузії, захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби в країнах, де велись бойові дії, відповідно до Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх родини» та Постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975 «Про затвердження порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осібна день встановлення інвалідності.

Стягнуто з Міністерства оборони України на користь позивача судові витрати в розмірі 1 500 грн.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне застосування норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог позивачу відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що приймає документи та перевіряє їх наявність Комісія з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги, що створюється в Міністерстві оборони України. Заява позивача на розгляд комісії не надходила, тому рішення щодо призначення чи відмову в призначенні грошової допомоги уповноваженим на це органом не приймалось.

При розгляді справи в частині зобов`язання відповідача призначити та виплатити грошовому допомогу по інвалідності, суд лише вправі зобов`язати відповідний орган розглянути зазначене питання, а не приймати рішення про виплату такої допомоги, що не належить до компетенції суду. Вказана вимога є формою втручання в дискреційні повноваження відповідача та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

Зауважив, що з наданих позивачем документів неможливо зробити висновок про те, з якого приводу адвокат надавав правову допомогу з юридичних питань позивачу, чи стосується зазначена в акті про прийняття грошових коштів та у квитанції до приходного ордеру інформація до адміністративного позову ОСОБА_1 до Міністерства оборони України саме по даній адміністративній справі.

Особи, які беруть участь у справі, у судове засідання не прибули, належним чином були повідомлені про дату, час і місце судового засідання. Відповідно до п.2 ч.1 ст.197 КАС України, суд апеляційної інстанції розглядав справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, з 01.08.1966 року по 06.03.1993 року проходив військову службу в Збройних Силах і звільнений наказом Міністра оборони Республіки Білорусь від 06.03.1993 року №0245.

Із довідки Комунарського районного військового комісаріату від 22.02.2016 року №829 вбачається, що у період з 25.04.1980 року по 12.06.1981 року позивач проходив службу в Республіці Афганістан, де в той час проводились бойові дії та приймав участь у бойових діях.

Відповідно до частини 5статті 17 Конституції України, держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

В силу приписів статті 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», соціальний захист військовослужбовців діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згіднозі статтями 1-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими вКонституції Українита законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Відповідно до пункту 2 частини 1статті 3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», дія цьогоЗаконупоширюється на військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти.

Згідно з частиною 1статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Як свідчать матеріали справи, протоколом Центральної військово-лікарської комісії №2046 від 13.05.2016 року встановлено, що множинні вогнепальні осколкові поранення голови, правої руки, правої ноги, контузію головного мозку, пов`язанні з виконанням обовязків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.

Запорізькою обласною медико-соціальною експертною комісією №3 ОСОБА_1 встановлено ІІ групу інвалідності, довічно, яка настала внаслідок поранення, контузії головного мозку і захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, що підтверджується довідкою серії АВ № 0548494 від 22.06.2016 року.

Частиною 2 статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей`встановлено вичерпний перелік підстав, за наявності яких призначається і виплачується одноразова грошова допомога, а саме: 1) загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби; 2) смерті військовослужбовця, що настала в період проходження ним військової служби або внаслідок захворювання чи нещасного випадку, що мали місце в період проходження ним військової служби; 3) загибелі (смерті) військовозобов`язаного або резервіста, якого призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, що настала під час виконання обов`язків військової служби або служби у військовому резерві; 4) встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті; 5) встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала в період проходження ним військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням ним військової служби, або встановлення особі, звільненій з військової служби, інвалідності не пізніше ніж через три місяці після звільнення її з військової служби чи після закінчення тримісячного строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження зазначеної служби; 6) встановлення військовозобов`язаному або резервісту, якого призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовозобов`язаному або резервісту при виконанні обов`язків військової служби або служби у військовому резерві, або не пізніше ніж через три місяці після закінчення зборів, проходження служби у військовому резерві, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження цих зборів, служби у військовому резерві; 7) отримання військовослужбовцем поранення (контузії, травми або каліцтва) під час виконання ним обов`язків військової служби, що призвело до часткової втрати працездатності без встановлення йому інвалідності; 8) отримання військовослужбовцем строкової військової служби поранення (контузії, травми або каліцтва) у період проходження ним строкової військової служби, що призвело до часткової втрати працездатності без встановлення йому інвалідності; 9) отримання військовозобов`язаним або резервістом, якого призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, поранення (контузії, травми або каліцтва) при виконанні обов`язків військової служби або служби у військовому резерві, що призвело до часткової втрати працездатності без встановлення йому інвалідності.

Відповідно до п.1 ст.6 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженогопостановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975, одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі: 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності IІ групи, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обовязків військової служби або внаслідок захворювання, повязаного з виконанням ним обовязків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок зазначених причин.

Згідно з пунктом 3 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженогопостановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975, днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є: у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста - дата смерті, що зазначена у свідоцтві про смерть; у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

З матеріалів справи вбачається, що в січні 2017 року позивач звернувся до Запорізького обласного військового комісаріату із заявою, в якій просив виплатити одноразову грошову допомогу, у зв`язку з встановленням йому ІІ групи інвалідності, яка настала внаслідок поранення, контузії і захворювань, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби. До заяви позивачем були додані документи за переліком, встановленим пунктом 11 Порядку № 975.

Відповідно до абзацу 1 пункту 13 Порядку № 975, керівник уповноваженого органу подає у 15-денний строк з дня реєстрації всіх документів розпорядникові бюджетних коштів висновок щодо виплати одноразової грошової допомоги, до якого додаються документи, зазначені в пунктах 10 і 11 цього Порядку.

Абзацом 2 пункту 13 Порядку № 975 встановлено, що розпорядник бюджетних коштів приймає у місячний строк після надходження зазначених документів рішення про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги і надсилає його разом з документами уповноваженому органові для видання наказу про виплату такої допомоги особам, які звернулися за нею, або у разі відмови для письмового повідомлення заявника із зазначенням мотивів відмови.

Департамент фінансів Міністерства оборони України листом від 15.03.2017 року №248/3/6/926 повернув без реалізації документи для призначення та виплати одноразової грошової допомоги позивачу, зазначивши, що виплата одноразової грошової допомоги, відповідно достатті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» здійснюється військовослужбовцям Збройних Сил України, а також особам, на яких поширюється дія цього Закону. Позивач проходив службу в Збройних Силах Республіки Білорусь, з якою не укладалось міждержавних Угод про здійснення виплат одноразової грошової допомоги.

Отже, Міністерство оборони України листом від 15.03.2017 року фактично відмовило у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги позивачу, у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 проходив службу в Збройних Силах Республіки Білорусь.

З наведеними висновками Міністерства оборони України колегія суддів не погоджується, з огляду на наступне.

З військового квитка позивача вбачається, що у період з 01.08.1966 року по 06.03.1993 року ОСОБА_1 проходив службу в Збройних силах СРСР на посадах від курсанта військового училища до замісника командира АЕ по ІАС.

Статтями 1, 2 Угоди між державами-учасницями Співдружності Незалежних Держав про соціальні і правові гарантії військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їхніх сімей, яка набула чинності для України 14.02.1992 року, встановлено, що за військовослужбовцями, особами, які звільнились з військової служби і проживають натериторії держав-учасниць Співдружності, а також членами їхніх сімей зберігаютьсяправаі пільги,встановлені раніше законами та іншими нормативними актами колишнього Союзу РСР. Односторонні обмеження зазначених прав і пільг військовослужбовців, осіб,звільненихзвійськової служби, та членів їхніх сімей не допускаються.

Держави Співдружності своїм законодавством встановлюють і забезпечують всю повноту політичних, соціально-економічних та особистих прав і свобод військовослужбовцям, особам, звільненим з військової служби, та членам їхніх сімей відповідно до норм міжнародного права і положень цієї Угоди.

Статтею 4 зазначеної Угоди передбачено, що держави учасниці Співдружності беруть на себе зобов`язанняу 1992 році розробити і прийняти взаємопогоджені законодавчі акти про соціальний ахист військовослужбовців, осіб, звільненихз військової служби, та членів їхніх сімей.

Законом України від 07.06.2001 року № 2495-ІІІ ратифіковано Протокол до Угоди між державами учасницями Співдружності Незалежних Держав про соціальні та правові гарантії військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їхніх сімей від 14 лютого 1992 року.

Відповідно до статті 1 даного Протоколу, на громадян, які проходили військовуслужбу у військових частинах Збройних Сил, інших військах, військових формуваннях та органах колишнього СоюзуРСР та які переведені (зараховані) на військову службу в Збройні Сили, інші війська, інші військові формування та органи держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав, при їх переїзді напостійне місце проживання з однієї Держави Співдружності до іншої поширюються права та пільги, гарантії та компенсації, встановлені законодавством та іншими нормативними правовими актами для військовослужбовців Держави Співдружності, обраної для постійного проживання.

Наведеними вище міждержавними Угодами не встановлено порядок отримання одноразової грошової допомоги, проте, зазначеними актами гарантується кожному військовослужбовцю, який проходив військовуслужбу у військових частинах Збройних Сил,інших військах, військових формуваннях та органах колишнього СоюзуРСР, право на отримання пільг, гарантій та компенсацій на території тієї держави Співдружності, на якій він проживає.

У свою чергу, право на отримання одноразової грошової допомоги військовослужбовцю, якому встановлено інвалідність внаслідок виконання обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії закріплене устатті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та в порядку, визначеному Постановою Кабінету Міністрів України № 975 від 25.12.2013 року.

Під час розгляду справи судами встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач є громадянином України та проживає на території України, а тому має право, гарантоване Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», на отримання одноразової грошової допомоги, у зв`язку з інвалідністю, внаслідок поранення, контузії головного мозку та захворювань, які пов`язані із виконанням військового обов`язку у країнах, де велись бойові дії.

Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_1 , ОСОБА_1 є інвалідом 2 групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни-інвалідів війни.

Матеріалами справи підтверджено, що поранення, контузія та захворювання позивача пов`язані із виконанням ним обов`язків військової служби в Республіці Афганістан у період з 25.04.1980 року по 12.06.1981 року, а не під час проходженням військової служби у Республіці Білорусь.

Враховуючи те, що позивач отримав інвалідність внаслідок поранення, контузії та захворювань, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, колегія суддів погоджується з висновок суду першої інстанції, що позивач має право на отримання одноразової грошової допомоги згідно зі статтею 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей`та в порядку, визначеномуПостановою Кабінету Міністрів України № 975 від 25.12.2013 року.

Слід відзначити, що отримання одноразової грошової допомоги на підставістатті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» пов`язується не з фактом звільнення позивача зі служби, а з часом встановлення йому інвалідності, внаслідок захворювання, що мало місце в період проходження військової служби, незалежно від строку, що минув після звільнення з військової служби, а тому нова редакція (з 01 січня 2007 року) Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» поширюється на позивача.

Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України № 975 від 25.12.2013 року «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» визначено, що особам, які до набрання чинності Порядком, затвердженим цією постановою, мають право на отримання одноразової грошової допомоги, допомога, що не була призначена, призначається і виплачується в установленому законодавством порядку, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги.

З матеріалів справи вбачається, що моментом виникнення права позивача на отримання одноразової грошової допомоги є дата встановлення позивачу ІІ групи інвалідності внаслідок поранення, контузії та захворювань, пов`язаними з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії - 22.06.2016 року, тобто на момент встановлення позивачу інвалідності вже діяв Порядок № 975.

Згідно з частиною 1статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановленихстаттею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2статті 71 Кодексу адміністративного судочинства Українив адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Всупереч наведеним приписам, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень не надано до суду жодних доказів на підтвердження обґрунтованості відмови у призначені та виплаті позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності II групи, що настала внаслідок поранення, контузії, захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в частині визнання дій відповідача щодо відмови в призначені та виплаті позивачу одноразової грошової допомоги протиправними та зобов`язання Міністерства оборони України призначити та провести виплату такої допомоги.

Посилання апелянта на те, що при розгляді справи в частині зобов`язання відповідача призначити та виплатити грошовому допомогу по інвалідності, суд лише вправі зобов`язати відповідний орган розглянути зазначене питання, а не приймати рішення про виплату такої допомоги, що не належить до компетенції суду та вказана вимога є формою втручання в дискреційні повноваження відповідача та виходить за межі завдань адміністративного судочинства, колегія суддів вважає необґрунтованими та безпідставними з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно з п.2 ч.4 ст.105 КАС України адміністративний позов може містити вимоги про зобов`язання відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення або вчинити певні дії.

Отже, заявлені позивачем вимоги не суперечать нормам КАС України, а спрямовані на належний захист порушених прав.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку суд не втручається в дискреційні повноваження відповідача, оскільки не приймає рішення замість Міністерства оборони України, а лише перевіряє дії суб`єкта владних повноважень на відповідність вимогам чинного законодавства та зобов`язує відповідача вжити заходи з метою поновлення порушених прав ОСОБА_1 , що відповідає завданням адміністративного судочинства.

Що стосується висновків суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрати в розмірі 1500 грн., колегія суддів вважає їх помилковими, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з частиною першою статті 87 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 87 КАС України витрати на правову допомогу належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з частиною першою статті 90 КАС України витрати, пов`язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, передбачених законом.

Враховуючи викладене, фактично понесені стороною, на користь якої ухвалено судове рішення в адміністративній справі, витрати на правову допомогу у такій справі підлягають компенсації за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 16 КАС України для надання правової допомоги при вирішенні справ у судах в Україні діє адвокатура.

Згідно з абзацом першим частини першої статті 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Відповідно до частини четвертої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Зі змісту статті 30 вказаного Закону вбачається, що за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги адвокат отримує від клієнта гонорар у вигляді винагороди у формі фіксованого розміру або погодинної оплати, порядок обчислення, підстави для зміни розміру, порядок сплати та інші умови якої визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Враховуючи викладене, договір про надання правової допомоги є документом, який підтверджує домовленість між клієнтом та адвокатом щодо надання останнім послуг зі здійснення захисту, представництва тощо в обмін на визначений у такому договорі гонорар (фіксований розмір або погодинна оплата).

В свою чергу, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

З наданих до суду документів не вбачається вчинення адвокатом ОСОБА_2 жодних процесуальних дій під час супроводження даної справи.

Витрати за ознайомлення адвоката з матеріалами справи, на думку колегії суддів, не можна віднести до витрат на правову допомогу, які пов`язанні саме з розглядом цієї справи, оскільки з матеріалів справи не вбачається, що адвокат ОСОБА_2 витрачав час на ознайомлення з матеріалами даної адміністративної справи, окрім того визначений у розрахунку час на ознайомлення - 1 година, нічим не обґрунтований та не підтверджений.

Також, згідно матеріалів справи адвокат ОСОБА_2 не приймав учать у судовому засіданні суду першої інстанції та у судовому засіданні суду апеляційної інстанції.

За наведених обставин, вимоги позивача про стягнення на його користь витрат на правову допомогу є безпідставними та не підтверджені належними доказами, а тому задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про те, що при задоволенні позовних вимог про визнання протиправними дій відповідача щодо не призначення позивачу одноразової грошової допомоги та зобов`язання призначити та провести виплату йому цієї допомоги, судом першої інстанції було допущено неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права, отже суд першої інстанції прийшов до вірних висновків по суті заявлених позовних вимог.

Проте, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, не в повному обсязі дослідив наявні в матеріалах справи докази та прийшов до помилкових висновків, а тому постанову суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині розподілу судових витрат, в задоволенні цієї частини вимог слід відмовити, в іншій частині постанова суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 160, 167, 184, 195, 197, 198, 202, 205, 207, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України задовольнити частково.

Постанову Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18 вересня 2017 року у справі №333/2340/17(2-а/333/132/17) за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії в частині розподілу судових витрат - скасувати, в цій частині вимог позивачу - відмовити.

В іншій частині постанову Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18 вересня 2017 року у справі №333/2340/17(2-а/333/132/17) за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії залишити без змін.

Постанова набирає законної сили через п`ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь в справі, та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий суддя С.В. Білак

Судді Н.А.Олефіренко

В.А.Шальєва