Справа № 2-715/10/0230
Суддя: Голота Л. О.
Дата ухвалення: 2011-07-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 2-715/10/0230
Головуючий у 1-й інстанції: Трофімчук М.Ю.
Суддя-доповідач: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2011 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого-судді: Голоти Л. О.

суддів: Мельник-Томенко Ж. М., Совгири Д. І.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України у Шаргородському районі на рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 09 вересня 2010 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до Управління Пенсійного фонду України у Шаргородському районі про поновлення пропущеного строку та про стягнення недоотриманої щомісячної суми до пенсії відповідно до ст. 6 Закону України "Про статус і соціальний захист дітей війни" , -

В С Т А Н О В И В :

В вересні 2010 року позивачі звернулись в суд з позовом до управління Пенсійного фонду України у Шаргородському районі Вінницької області про зобовязання відповідача провести перерахунок та виплату пенсії з урахуванням надбавки, як дитині війни, в розмірі 30% мінімальної пенсії за віком, яка встановлена у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, починаючи з 01.01.2007 року по 31.07.2007 року.

Рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 09 вересня 2010 року позов задоволено частково, а саме: поновлено позивачам строк на звернення до суду з позовом про захист прав, свобод та інтересів як «дитини війни» за період з 01.01.2007 року до 01.09.2007 року; зобовязано управління Пенсійного фонду України в Шаргородському районі Вінницької області нарахувати та виплатити позивачам пенсію з урахуванням надбавки як дитині війни в розмірі 30% мінімальної пенсії за віком, яка встановлена в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, за період з 09.07.2007 року по 31.12.2007 року, з 22.05.2008 року по 31.12.2008 року, за 2009 рік та з 01.01.2010 року по 31.07.2010 року.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу в порядку цивільного судочинства до апеляційного суду Вінницької області, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

У звязку з ухваленням Конституційним Судом України рішення від 09 вересня 2010 року №19-рп/210, Верховною Радою України прийнятий Закон України «Про внесення змін до розділу ХІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо передачі справ, повязаних із соціальними виплатами» від 02 грудня 2010 року №2748-VI, відповідно до якого апеляційними судами у справах щодо таких спорів (в яких провадження було відкрито в порядку цивільного судочинства) провадження за правилами Цивільного процесуального кодексу України закривається й розглядається в порядку адміністративного судочинства.

Враховуючи вищенаведене, ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 06 січня 2011 року провадження у даній справі за правилами Цивільного процесуального кодексу України закрито, а апеляційна скарга разом із справою направлена до суду першої інстанції для надіслання її до адміністративного суду апеляційної інстанції.

Таким чином, ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 29 червня 2011 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою управління Пенсійного фонду України у Шаргородському районі Вінницької області на рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 09 вересня 2010 року у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до управління Пенсійного фонду України у Шаргородському районі Вінницької області про перерахунок пенсії.

Сторони в судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце судового засідання повідомлені завчасно і належним чином, а відтак судом апеляційної інстанції у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 197 КАС України розглянуто справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, встановлено судом першої інстанції та знайшло своє підтвердження при апеляційному розгляді справи, позивач має статус дитини війни та відповідно до ст. 6 Закону України Про соціальний захист дітей війни має право на отримання підвищення до пенсії в розмірі 30% мінімальної пенсії за віком.

Ст. 7 вказаного Закону передбачено, що фінансове забезпечення державних соціальних гарантій, передбачених цим Законом, здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

За чинним законодавством розмір мінімальної пенсії за віком визначається лише за правилами, передбаченими ч. 1 ст. 28 Закону України "Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування", іншого нормативно-правового акта, який би визначав цей розмір або встановлював інший розмір, немає.

З огляду на викладене колегія суддів не приймає до уваги положень ч. 3 ст. 28 Закону України "Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування", з якої випливає, що мінімальний розмір пенсії за віком, встановлений абз. 1 ч. 1 цієї статті, застосовується виключно для визначення розмірів пенсій призначених згідно з цим законом, оскільки наявність такої норми за відсутності іншого мінімального розміру пенсій за віком не є підставою для відмови в реалізації позивачем конституційної гарантії та права на отримання щомісячної державної соціальної 30 % доплати до пенсії, як дитині війни.

Відповідно до ч. 1 ст. 28 Закону України "Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування" мінімальний розмір пенсії за віком встановлюється, у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом.

Таким чином, новий мінімальний розмір пенсії за віком залежить від нового розміру прожиткового мінімуму.

Право позивачів на отримання підвищення до пенсії відповідно до вимог ст. 6 Закону України Про соціальний захист дітей війни не залежить від наявності чи відсутності грошових коштів та належного фінансування, таке право надане державою і закріплено Законом України Про соціальний захист дітей війни.

Оскільки таке право декларовано державою, то відповідно держава, через створені нею органи, в даному випадку органи Пенсійного фонду України, і несе обовязок по своєчасній та повній виплаті підвищення до пенсії саме у розмірах, які нею ж визначені та закріплені в Законі.

При цьому, враховуючи рішення Конституційного Суду України від 09 липня 2007 року №6-рп/2007 та від 22 травня 2008 року №10-рп/2008, якими визнано неконституційними відповідно: положення п.12 ст.71 Закону України «Про Державний бюджет на 2007 рік» щодо зупинення на 2007 рік дії ст. 6 ЗУ «Про соціальний захист дітей війни» та положення п.41 розділу 2 Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України», управління Пенсійного фонду України у Шаргородському районі Вінницької області повинно було нараховувати та виплачувати позивачам підвищення до пенсії, як дитині війни, у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком з 09 липня 2007 року по 31 грудня 2007 року та з 22 травня 2008 року по 31 грудня 2008 року, а також за весь 2009 рік та з 01січня 2010 року по 31 липня 2010 року.

Однак, з 01 січня 2007 року до 09 липня 2007 року та з 01 січня 2008 року до 22 травня 2008 року позивачі не мала права на отримання підвищення до пенсії у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком, так як норма, якою передбачено це право, була зупинена, а положення Законів України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» і «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України», що зупиняли дію ст.6 ЗУ «Про соціальний захист дітей війни», втрачають чинність і не підлягають застосуванню з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, що передбачено ч.2 ст. 152 Конституції України.

Як вбачається з матеріалів справи, нарахування доплати до пенсії позивачам в розмірі 30% від мінімальної пенсії за віком, відповідно до положень ст. 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" відповідачем не здійснено. Всупереч положенням вищенаведеної норми права позивачам щомісячне підвищення до пенсії виплачувалось відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 року №530.

З огляду на загальні засади пріоритетності законів над підзаконними актами, Закон України Про соціальний захист дітей війни має вищу юридичну силу в порівняні з Постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 року №530. Отже, відповідач не правомірно виплачував щомісячне підвищення до пенсії в меншому розмірі ніж це передбачено ст. 6 зазначеного Закону.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність у позивачів права на підвищення до пенсії в розмірі 30% мінімальної пенсії за віком.

Що стосується строків звернення позивачів до суду визначених ч.2 ст. 99 КАС України, то зважаючи на те, що позивачі звернулись до місцевого загального суду з позовною заявою в межах строку, визначеного Цивільним процесуальним кодексом України до 9 вересня 2010 року, яка була розглянута в порядку цивільного судочинства, а апеляційна скарга на рішення не була розглянута судом апеляційної інстанції у зв'язку з ухваленням Конституційним Судом України Рішення від 9 вересня 2010 року № 19-рп/2010 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвідомчості справ, пов'язаних із соціальними виплатами", колегія суддів вважає причини пропуску строку звернення до суду позивачів поважними й такими, що підлягають поновленню.

На підставі наведеного, враховуючи положення ст. 195 КАС України та беручи до уваги надане суду апеляційної інстанції право перегляду рішень суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, щодо задоволення заявлених вимог у спосіб, строках та межах визначених законом.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели до неправильного вирішення справи, тобто прийнята постанова відповідає матеріалам справи та вимогам закону і підстав для її скасування не вбачається.

Відповідно до ст..200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті рішення суду з одних лише формальних підстав.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 197, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України у Шаргородському районі, залишити без задоволення, а рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 09 вересня 2010 року, без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно ст 212 КАС України.

Головуючий /підпис/ ОСОБА_1

Судді /підпис/ ОСОБА_7

/підпис/ ОСОБА_8

З оригіналом згідно:

секретар