Справа № 815/4162/17
Суддя: Шляхтицький О.І.
Дата ухвалення: 2017-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 грудня 2017 р.м.ОдесаСправа № 815/4162/17

Категорія: 3.7 Головуючий в 1 інстанції: Катаєва Е. В.

Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду

у складі: судді доповідача - головуючого - Шляхтицького О.І.,

суддів: Потапчука В.О., Романішина В.Л.,

при секретарі - Ханділян Г.В.,

за участю: представника позивача Компанця М.Б.,

представника відповідача Кучеренка Г.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в режимі відеоконференції апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю СП «Comarsini-Grup» на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 13 вересня 2017 року у справі за адміністративним позовом товариства з обмеженою відповідальністю СП «Comarsini-Grup» до Управління Державної служби України з безпеки на транспорті в Одеській області про визнання протиправними та скасування постанов, -

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2017 року ТОВ СП «Comarsini-Grup» звернувся до суду з адміністративним позовом про скасування 26 постанов Управління Державної служби України з безпеки на транспорті в Одеській області про застосування адміністративно-господарських санкцій від 29.05.2017 року.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 14.08.2017 року, адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю СП «Comarsini- Grup» залишено без руху.

Залишаючи без руху адміністративний позов, суд першої інстанції зазначив, що позивачем наданий до суду документ про сплату судового збору у розмірі 1600 грн., проте позивач просить скасувати 26 постанов відповідача, тобто 26 актів індивідуальної дії.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 13 вересня 2017 року адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю СП «Comarsini- Grup» до Управління Державної служби України з безпеки на транспорті в Одеській області про визнання протиправними та скасування постанов - повернуто позивачу.

Не погоджуючись з постановленим по справі судовим рішенням, позивач в апеляційній скарзі зазначає, що ухвалу винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим просить скасувати ухвалу та направити справу до суду першої інстанції для розгляду по суті.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення.

Так, вирішуючи спірне питання, суд першої інстанції виходив з того, що в силу невиконання позивачем вимог, встановлених ухвалою суду, на підставі частини 3 статті 108 КАС України, адміністративний позов слід повернути позивачу.

Цей висновок колегія суддів вважає обґрунтованим виходячи з такого.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 14.08.2017 року позов залишений без руху, як такий, що не відповідає вимогам статті 106 КАС України.

Згідно статті 108 КАС України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтею 106 цього Кодексу, постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху, у якій зазначаються недоліки позовної заяви і встановлюється строк, достатній для усунення недоліків.

Відповідно до частини 3 статті 106 КАС України до позовної заяви додається також документ про сплату судового збору, крім випадків, коли його не належить сплачувати.

Копія ухвали Одеського окружного адміністративного суду від 14.08.2017 року направлена представнику позивача на електрону адресу 15.08.2017 року, а також отримана ним засобами поштового зв'язку 28.08.2017 року.

Серед недоліків позову суд в ухвалі Одеського окружного адміністративного суду від 14.08.2017 року, зокрема, зазначив, що позивачем наданий до суду документ про сплату судового збору у розмірі 1600 грн., проте позивач просить скасувати 26 постанов відповідача, тобто 26 актів індивідуальної дії.

Обґрунтовуючи постановлення такої ухвали, суд першої інстанції виходив із такого.

Правові засади справляння судового збору, платників, об'єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначає Закон України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року № 3674-VI ( далі -Закон № 3674-VI)

За змістом статті 1 Закону № 3674-VI визначено, що судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат Згідно зі статтею 4 Закону № 3674-VI юридичні особи сплачують за подання до адміністративного суду позову: - майнового характеру 1,5 відсотка ціни позову, але не менш 1 прожиткового мінімуму для працездатних осіб; - не майнового характеру 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Позивач фактично пред'явив 26 позовних вимог майнового характеру за 26 актами індивідуальної дії, але судовий збір сплачений за одну вимогу, тобто не сплачений у повному обсязі. Будь-яких пояснень, клопотань по даному питання позов не містив.

Згідно листа Вищого адміністративного суду від 18.01.2012 р. N 165/11/13-12 звернені до суду вимоги про скасування рішення відповідача - суб'єкта владних повноважень, безпосереднім наслідком яких є зміна складу майна позивача, є майновими.

Позивач подав до суду заяву про усунення недоліків адміністративного позову.

Щодо сплати судового збору позивач зазначав, що ним дійсно до суду наданий позов майнового характеру, але вважає, що розмір судового збору має бути розрахований виходячи із загальної ціни позову, а не від кількості прийнятих суб'єктом владних повноважень рішень. А відтак, оскільки позивачем оскаржено рішення про накладення штрафних санкцій на загальну суму 17680,00грн., розмір судового збору, що підлягає сплаті складає 265,2грн. (17680,00грн.х1,5%). Таким чином, позивач сплатив судовий збір у сумі 1600,00грн. у повному обсязі.

Позивач вважав, що зазначена в ухвалі суду пропозиція здійснити оплату судового збору у сумі 41600 грн. вказує на те, що судом обрано найменш сприятливий для позивача спосіб обрахунку розміру судового збору.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо неприйняття вказаних доводів з огляду на наступне.

Суд не обирає спосіб обрахунку розміру судового збору, ставки, порядок сплати встановлені Законом № 3674-VI.

Згідно статті 106 КАС України однією з вимог до позовної заяви позивача є виклад змісту позовних вимог згідно з частинами четвертою і п'ятою статті 105 КАС України.

Відповідно до частини 4 статті 105 КАС України адміністративний позов може містити вимоги про скасування або визнання нечинним рішення відповідача - суб'єкта владних повноважень повністю чи окремих його положень.

Отже, предметом розгляду справи адміністративної юрисдикції є рішення суб'єкта владних повноважень.

На підставі частини 3 статті 6 Закону України "Про судовий збір" визначено, що за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру.

У разі коли в позовній заяві об'єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

За правилами частини 1 статті 3 Закону України "Про судовий збір" встановлено, що судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством.

Як зазначав представник апелянта , з огляду на сутність та спосіб прийняття спірних правових актів індивідуальної дії, в адміністративному позові заявлена одна майнова вимога.

Натомість колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що позивачем заявлено окремо 27 майнових вимог.

Питання щодо обрахування судового збору внаслідок звернення до суду з декількох окремих позовним вимог вирішував Верховний суд України.

Так, зокрема, у постанові від 14.03.2017 року у справі № п/800/559/16 Верховний суд України проаналізувавши приписи частини 3 статі 6 Закону № 3674-VI) у разі, коли в позовній заяві об'єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну з них.

Колегія суддів не зважаючи на те що у справі, яка розглядається заявлені майнові вимоги, констатує, що правило сплати судового збору за кожну подану майнову вимогу застосовне у спірних правовідносинах.

Таким чином, в позовній заяві об'єднано дві і більше вимог майнового характеру, що є правом позивача, не звільняє його від сплати судового збору щодо оскарження кожного такого рішення, що є окремим предметом розгляду адміністративної справи.

Згідно статті 8 Закону України "Про судовий збір" враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі. Суд може зменшити розмір судовому збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

Вказане питання також регулюється частиною 1 статті 88 КАС України, відповідно до якої суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою зменшити розмір належних до оплати судових витрат чи звільнити від їх оплати повністю або частково, чи відстрочити або розстрочити сплату судових витрат на визначений строк.

З урахуванням вказаних положень законодавства та відсутності зі сторони позивача будь-яких клопотань щодо відстрочення або розстрочення сплати судових витрат на визначений строк, суд не приймає до уваги доводи позивача, що зазначення судом в ухвалі суду про сплату судового збору у повному обсязі є обмеженням права позивача на доступ до правосуддя.

При цьому суд вважає, що посилання позивача на практику ЄСПЛ є вибірковою без належної оцінки суті, зокрема рішення Європейського Суду "Креуз проти Польщі" (Kreuz v. Poland) заява № 28249/95 від 19.06.2001).

Так, як вбачається із змісту наведеного вище рішення сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права, та має переслідувати законну мету".

При цьому, ЄСПЛ виходить з того, що судовий збір має бути "розумним", тобто таким, що, з урахуванням фінансового положення заявника, може бути ним сплачений. Адже невиправдано великий їх розмір, який не враховує фінансове положення заявників, а розраховується на основі певного відсотка від суми, що є предметом розгляду справи, може бути розцінений як такий, що непропорційно обмежує право на доступ до правосуддя. Зокрема, така позиція була викладена у справі "Георгел і Георгета Стоїческу проти Румунії" ("GeorgeІ and Georgeta Stoicescu v. Romania", заява № 9718/03 від 26.07.201 Г).

Отже, суттєвим у даному випадку є фінансовий стан заявника.

Проте , як було наведено вище, чинне законодавство України дозволяє зменшити розмір судового збору з огляду на фінансовий стан заявника( частиною 1 статті 88 КАС України).

Окрім того, у даному рішенні ЄСПЛ зазначено (п.34), що заявник скаржився, на відсутність права "доступу до суду" через те, що був змушений відмовитися від подання свого позову до цивільного суду через неспроможність сплатити надмірно високі суми судового збору, яких від нього вимагали на підставі польського права за подання цього позову. Він стверджував про порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, яка у своїй відповідній

частині визначає: "Кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та

обов'язків... має право на справедливий ... розгляд ... судом".

Оцінюючи обставини справи ЄС зазначив, що Суд повторює, як він уже постановляв у багатьох випадках, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право подавати до

суду будь-який позов, що стосується його цивільних прав та обов'язків. Таким чином, це положення, яке містить у собі "право на суд", з якого випливає право доступу до суду, тобто право порушувати провадження у суді в цивільних справах, становить лише

один аспект; однак це є той аспект, який дійсно робить можливим використання подальших гарантій, закладених у пункті 1 статті 6 (п.52).

"Право на суд" не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому, що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку Держави. Гарантуючи сторонам право доступу до суду для визначення їхніх "цивільних прав та обов'язків", пункт 1 статті 6 залишає державі вільний вибір засобів, що використовуватимуться для досягнення цієї мети, але в той час, коли Договірні держави мають можливість відхилення від дотримання вимог Конвенції щодо цього, остаточне рішення з дотримання вимог Конвенції залишається за Судом див. Голдер проти Сполученого Королівства" і "Z та інші проти Сполученого Королівства", рішення суду,цитовані вище, там само; та, mutatis mutandis, "Ейрі проти Ірландії" (Airey v. Ireland), рішення від 9 жовтня 1979 року, серія A, N 32, с. 14-15, п. 26) (п.53).

Суд ухвалив, що в деяких справах, особливо в тих, де обмеження, про які йдеться, стосувалися умов прийнятності апеляції, або в тих, де інтереси правосуддя вимагали, щоб заявник у зв'язку зі своєю апеляцією надавав гарантію сплати судових витрат понесених іншою стороною, на "доступ особи до суду" можуть бути накладені різноманітні обмеження, включно з фінансовими.

Суд також погодився, що можуть бути справи, у яких майбутній позивач повинен мати попередній дозвіл до того, як йому дозволять процедуру подання позову (див. рішення суду від 28 травня 1985 року у справі "Ашингдейн проти Сполученого Королівства" (Ashingdane v. the United Kingdom), серія A, N 93, с. 25, п. 59).

Однак Суд мав переконатися в тому, що застосовані обмеження не зменшили для заявника можливості доступу до суду та не ускладнили йому цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права (п.54).

У цьому контексті Суд підкреслює, що обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним із пунктом 1 статті 6, якщо воно не переслідує законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та

законністю цілі, якої прагнуть досягти (п.55)

Суд далі нагадує, що, оцінюючи дотримання вищезазначених стандартів, його завданням є не заміняти собою компетентні внутрішні державні органи у визначенні найбільш доцільних способів регулювання доступу до правосуддя й не оцінювати факти, що зумовили прийняття судами саме цього, а не іншого рішення. Роль Суду полягає у перегляді на підставі положень Конвенції (п.56).

Враховуючи зазначений вище виклад принципів, встановлених прецедентним правом, Суд ще раз нагадує, що він ніколи не виключав можливості того, що інтереси справедливого здійснення правосуддя можуть виправдовувати накладення фінансових обмежень на доступ особи до суду (див. пункт 54 вище і, особливо, вищезазначене рішення, там само, пункт 61 і далі у справі "Толстой-Милославський проти Сполученого Королівства").

Більше того, Суд вважає, що положення пункту 1 статті 6 про виконання зобов'язання забезпечити ефективне право доступу до суду не означає просто відсутність втручання, але й може вимагати вчинення позитивних дій у різноманітних формах з боку держави; не означає воно й беззастережного права на отримання

безкоштовної правової допомоги з боку держави у цивільних спорах і так само це положення не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах (див., mutatis mutandis, рішення суду у справі "Ейрі проти Ірландії", цитоване вище, там само, п.25-26) (п.59).

Відповідно Суд постановляє, що вимога сплати зборів цивільними судами у зв'язку з поданням позовів, які вони мають розглянути, не може вважатися обмеженням права доступу до суду яке є саме по собі таким, що суперечить пункту 1 статті 6

Конвенції .

Однак Суд наголошує, що сума зборів, призначена у світлі конкретних обставин цієї справи, включаючи спроможність заявника її сплатити та стадію, на якій перебував розгляд справи на той момент, коли обмеження було накладено, є важливими чинниками при визначенні того, скористалася ця особа своїм правом доступу до суду чи ні та чи мала "розгляд судом" (див. "Толстой-Милославський проти Сполученого Королівства" та "Аїт-Мугуб проти Франції" рішення суду, цитовані вище, там само, пункт 63 і далі та пункт 57 відповідно) (п.60).

Отже, згідно з практикою Європейського Суду компетенцією внутрішніх державних органів є визначення найбільш доцільних способів регулювання доступу до правосуддя та ЄС не оцінює фактів, що зумовили прийняття судами саме цього, а не іншого рішення. Вимога сплати зборів цивільними судами у зв'язку з поданням позовів, які вони мають розглянути, не може вважатися обмеженням права доступу до суду яке є саме по собі таким, що суперечить пункту 1 статті 6 Конвенції.

Щодо балансу та розумної пропорційності між застосованими засобами та права на доступ до суду, з метою досягнення цього балансу розумної пропорційності між застосованими засобами та права на доступ до суду статтею 88 КАС України встановлений механізм звільнення, зменшення, відстрочки, розстрочки судових витрат. По даній справі позивачу судом було запропоновано виконати вимоги законодавства щодо сплати судового збору або використати інші засоби встановлені законодавством, зокрема, надати клопотання про відстрочку, розстрочку судового збору з наведеним відповідних мотивів.

Однак, позивач не скористався цим правом, а фактично зазначив у заяві до суду, що не згодний з вимогами суду щодо сплати судового збору, викладеними в ухвалі суду від 14.08.2017 року.

Проте така незгода з ухвалою суду не може бути викладена у заяві про усунення недоліків.

За таких обставин та приймаючи до уваги невиконання позивачем вимог, встановлених ухвалою суду, в силу частини 3 статті 108 КАС України, суд першої інстанції обґрунтовано повернув адміністративний позов позивачу.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому підстави для її задоволення відсутні.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні спірного питання не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200, п. 1 ч. 1 ст. 205, ст. 206 КАС України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю СП «Comarsini-Grup» - залишити без задоволення, а ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 13 вересня 2017 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складення судового рішення у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Дата складення у повному обсязі і підписання рішення суду - 06 грудня 2017 року.

Головуючий: О.І. Шляхтицький

Суддя: В.О. Потапчук

Суддя: В.Л. Романішин