Справа № 826/13831/17
Суддя: Васильченко І.П.
Дата ухвалення: 2017-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Васильченко І.П., розглянувши в порядку скороченого провадження позовну заяву

Всеукраїнської громадської організації «Комітет конституційно-правового контролю України»

до

Національного університету фізичного виховання та спорту України

про

визнання дій протиправними, зобов’язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Всеукраїнська громадська організація «Комітет конституційно-правового контролю України» звернулась до Окружного адміністративного суду м.Києва з позовом до Національного університету фізичного виховання та спорту України, в якому просить:

1. Визнати дії Національного університету фізичного виховання і спорту України, що полягають у відмові в задоволенні запиту на інформацію позивача та у ненаданні запитуваної інформації на запит на інформацію позивача протиправними.

2. Стягнути з відповідача компенсацію витрат на правову допомогу, які з вини відповідача поніс позивач у зв’язку із підготовкою даної позовної заяви, відповідно до договору про надання юридичних послуг (правових послуг, правової допомоги) від 10 травня 2017 року у розмірі 4 200,00 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем протиправно відмовлено позивачу у задоволенні його запиту на отримання публічної інформації.

Представник позивача зазначає, що запит на отримання інформації містив прохання про надання публічної інформації про ВНЗ, яка становить суспільний інтерес у вигляді належним чином засвідчених копій відповідних документів, а тому посилання відповідача на офіційний веб-сайт ВНЗ є неправомірним.

Представник відповідача надав суду заперечення на позов, в яких просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки вважає, що не є розпорядником інформації відповідно до Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Розглянувши адміністративний позов та додані до нього матеріали, всебічно і повно з’ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об’єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, встановив наступне.

11.04.2017 р. Всеукраїнська громадська організація «Комітет конституційно-правового контролю України» звернулась до Національного університету фізичного виховання і спорту України із запитом (вих. № 094/2-17 від 11.04.2017 р.) про надання інформації про ВНЗ, яка є предметом суспільного інтересу у вигляді належним чином засвідчених копій документів, а саме:

- статуту ВНЗ;

- свідоцтва про реєстрацію ВНЗ;

- ліцензії на провадження ВНЗ освітньої діяльності за відповідними спеціальностями та додатки до них;

- сертифікату про акредитацію освітньої програми ВНЗ;

- витягу ВНЗ із Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців;

- перелік структурних підрозділів та робочих органів ВНЗ з виказанням на їх адрес, телефонів, прізвищ керівників;

- правил прийому до ВНЗ у 2017 році;

- Положення про приймальну комісію ВНЗ у 2017 році;

- наказу про затвердження складу приймальної комісії ВНЗ у 2017 році;

- переліку та вартості платних освітніх та інших послуг, які надаються ВНЗ та його структурними підрозділами;

- плану роботи ВНЗ у сферах наукової, науково-технічної та інноваційної діяльності.

22.05.2017 р. позивач отримав лист-відповідь (вх. 101/2-17 від 22.05.2017 р.), в якому відповідач (вих. № 008-440 від 12.05.2017 р.) зазначив, що «відповідно до ч. 1 ст. 1 та п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про доступ до публічної інформації» зазначена в листі інформація є відкритою і знаходиться в повному обсязі на сайті Національного університету фізичного виховання і спорту України».

Позивач, вважаючи дії відповідача у ненаданні запитуваної публічної інформації протиправними, звернувся до Окружного адміністративного суду м.Києва з позовом щодо захисту своїх порушених прав та законних інтересів.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, інформації, що становить суспільний інтерес врегульовано Законом України «Про доступ до публічної інформації» від 13 січня 2011 року N 2939-VI (надалі – Закон N 2939-VI).

Відповідно до ст. 1 Закону N 2939-VI публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Згідно ч. 1 ст. 12 названого Закону суб'єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об'єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб'єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації - суб'єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань запитів на інформацію розпорядників інформації.

Матеріали справи підтверджують, що ВГО "Комітет конституційно-правового контролю України" є юридичною особою у формі громадської організації, ідентифікаційний код - 35416341, що підтверджується відомостями з ЄДР юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та Статутом позивача.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про громадські об'єднання» від 22 березня 2012 року N 4572-VI (надалі – Закон N 4572-VI) встановлено, що для здійснення своєї мети (цілей) громадське об'єднання має право, зокрема одержувати у порядку, визначеному законом, публічну інформацію, що знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації.

Пунктом 2.5.54 Статуту позивача визначено, що завданням ВГО "Комітет конституційно-правового контролю України" є здійснення громадського контролю за діяльністю середніх, вищих та спеціальних навчальних закладів, підпорядкованих їм підприємств, установ, організацій, інших юридичних осіб.

Таким чином, з урахуванням вищевикладених норм законодавства, суд приходить до висновку, що позивач наділений правом у порядку визначеному Законом N 2939-VI одержувати публічну інформацію, яка знаходиться у володінні відповідних розпорядників, тобто бути запитувачем інформації.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 13 Закону N 2939-VI розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються зокрема особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб'єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов'язаної з виконанням їхніх обов'язків.

Згідно абз. 11 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про вищу освіту" від 17 січня 2002 року №2984-III, який діяв на момент виникнення спірних правовідносин (надалі - Закон №2984-ІІІ), вищий навчальний заклад - освітній, освітньо-науковий заклад, який заснований і діє відповідно до законодавства про освіту, реалізує відповідно до наданої ліцензії освітньо-професійні програми вищої освіти за певними освітніми та освітньо-кваліфікаційними рівнями, забезпечує навчання, виховання та професійну підготовку осіб відповідно до їх покликання, інтересів, здібностей та нормативних вимог у галузі вищої освіти, а також здійснює наукову та науково-технічну діяльність.

Національний університет фізичного виховання та спорту України є державним вищим навчальним закладом.

Відповідно до абз. 12 ч. 1 ст. 1 Закону №2984-ІІІ вищий навчальний заклад державної форми власності - вищий навчальний заклад, заснований державою, що фінансується з державного бюджету і підпорядковується відповідному центральному органу виконавчої влади.

Частиною 1 ст. 21 Закону №2984-ІІІ визначено, що повноваження власника (власників) щодо управління вищим навчальним закладом визначаються в межах законів статутом вищого навчального закладу. Власник (власники) вищого навчального закладу: розробляє статут вищого навчального закладу; організовує ліцензування вищого навчального закладу; призначає керівника вищого навчального закладу на умовах контракту відповідно до цього Закону; здійснює контроль за фінансово-господарською діяльністю вищого навчального закладу; здійснює контроль за дотриманням умов, передбачених рішенням про заснування вищого навчального закладу; приймає рішення про реорганізацію або ліквідацію вищого навчального закладу; здійснює інші повноваження, передбачені законом.

Згідно абз. 1 ч. 2 ст. 21 Закону №2984-ІІІ власник (власники) здійснює (здійснюють) права, передбачені частиною першою цієї статті, щодо управління вищим навчальним закладом безпосередньо або через уповноважений ним орган (особу).

Частиною 1 ст. 32 названого Закону встановлено, що безпосереднє управління діяльністю вищого навчального закладу здійснює його керівник - ректор (президент), начальник, директор, тощо.

Отже, з урахуванням вимог вищезазначених норм законодавства Національний університет фізичного виховання та спорту в розумінні Закону N 2939-VI є розпорядником публічної інформації, яка відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях, що знаходиться у володінні Національного університету фізичного виховання і спорту України.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 3 Закону N 2939-VI закріплено право запитувача на доступ до публічної інформації, яке гарантується обов'язком розпорядників інформації надавати таку інформацію.

Відповідно до ст. 5 Закону N 2939-VI доступ до інформації забезпечується, серед іншого, шляхом наданням інформації за запитами на інформацію.

Згідно ч. 1 ст. 19 Закону N 2939-VI запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

Частиною 5 ст. 19 Закону N 2939-VI встановлено, що запит на інформацію має містити: 1) ім'я (найменування) запитувача, поштову адресу або адресу електронної пошти, а також номер засобу зв'язку, якщо такий є; 2) загальний опис інформації або вид, назву, реквізити чи зміст документа, щодо якого зроблено запит, якщо запитувачу це відомо; 3) підпис і дату за умови подання запиту в письмовій формі.

Відповідно до ст. 14 Закону N 2939-VI розпорядники інформації зобов'язані: 1) оприлюднювати інформацію про свою діяльність та прийняті рішення; 2) систематично вести облік документів, що знаходяться в їхньому володінні; 3) вести облік запитів на інформацію; 4) визначати спеціальні місця для роботи запитувачів з документами чи їх копіями, а також надавати право запитувачам робити виписки з них, фотографувати, копіювати, сканувати їх, записувати на будь-які носії інформації тощо; 5) мати спеціальні структурні підрозділи або призначати відповідальних осіб для забезпечення доступу запитувачів до інформації; 6) надавати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об'єктивність наданої інформації.

Згідно ч. 1 ст. 20 Закону N 2939-VI розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п'яти робочих днів з дня отримання запиту.

Частиною 1 ст. 22 Закону N 2939-VI визначено, що розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: 1) розпорядник інформації не володіє і не зобов'язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; 2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону; 3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов'язані з копіюванням або друком; 4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п'ятою статті 19 цього Закону.

Заперечуючи проти задоволення позовної заяви відповідач посилається на те, що запитувані документи, які зазначені в запиті, розміщені на офіційному інтернет-сайті університету, на підставі чого відповідач вважає, що він не відмовляв позивачу в наданні інформації та надав відповідь по суті.

Відповідно до ч. 2 ст. 22 Закону N 2939-VI відповідь розпорядника інформації про те, що інформація може бути одержана запитувачем із загальнодоступних джерел, або відповідь не по суті запиту вважається неправомірною відмовою в наданні інформації.

Таким чином, розпорядник інформації у відповіді на запит немає права обмежитись посиланням на те, що інформація, яка запитується розміщена на загальному доступі, під яким також слід розуміти мережу Інтернет, він повинен надати запитувану інформацію у протилежному випадку надання відповіді про можливість отримання інформації із загальнодоступного джерела, в розумінні згаданого Закону вважається неправомірною відмовою в наданні інформації.

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України "Про практику застосування адміністративними судами положень Закону України від 13 січня 2011 року №2939-VI "Про доступ до публічної інформації" в якій вказано, що повідомлення запитувача інформації про можливість ознайомитися із запитуваною інформацією на сайті розпорядника публічної інформації суперечить частині другій статті 22 Закону України "Про доступ до публічної інформації", відповідно до якої відповідь розпорядника інформації про те, що інформація може бути одержана запитувачем із загальнодоступних джерел, вважається протиправною відмовою в наданні інформації, оскільки офіційний сайт є загальнодоступним джерелом.

Таким чином, нормами чинного законодавства, прямо передбачено право витребування громадськими організаціями належним чином засвідчених копій документів-носіїв публічної інформації та зобов'язання відповідача, як розпорядника інформації, надавати публічну інформацію за запитами на інформацію.

Більш того, як підтверджується наявними матеріалами справи, вказаний запит позивача щодо надання публічної інформації про ВНЗ, який не було задоволено відповідачем, становить суспільний інтерес.

Так, відповідач не взяв до уваги положення ст.53 Конституції України, відповідно до якої: «Кожен має право на освіту. Повна загальна середня освіта є обов'язковою. Держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах; розвиток дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної, професійно-технічної, вищої і післядипломної освіти, різних форм навчання; надання державних стипендій та пільг учням і студентам. Громадяни мають право безоплатно здобути вищу освіту в державних і комунальних навчальних закладах на конкурсній основі. Громадянам, які належать до національних меншин, відповідно до закону гарантується право на навчання рідною мовою чи на вивчення рідної мови у державних і комунальних навчальних закладах або через національні культурні товариства.»

Таким чином, позивач запитував публічну інформацію у відповідача, саме про Національний університет фізичного виховання та спорту України та інформацію, що становить суспільний інтерес.

Враховуючи вищенаведене, дії відповідача, що полягають у ненаданні запитуваної публічної інформації, яка становить суспільний інтерес, в даному випадку порушують права Всеукраїнської громадської організації «Комітет конституційно-правового контролю України».

На підставі аналізу чинного законодавства та матеріалів справи суд дійшов висновку, що запит позивача від 11.04.2017 р. оформлений відповідно до вимог статті 19 Закону N 2939-VI, інформація, яка запитувалася належала до публічної інформації, відповідачем не доведено наявність підстав для відмови в задоволенні запиту, передбачених статтею 22 Закону N 2939-VI, як наслідок, у відповідача відсутні законні та правові підстави для відмови позивачу у наданні відповіді на вказаний запит.

Щодо позовних вимог позивача в частині стягнення з відповідача компенсації витрат на правову допомогу, які з вини відповідача поніс позивач у зв’язку із підготовкою даної позовної заяви, відповідно до договору про надання юридичних послуг (правових послуг, правової допомоги) від 10 травня 2017 року у розмірі 4 200,00 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України, витрати, пов'язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, передбачених законом. Частина третя зазначеної статті визначає, що граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Так, ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20 грудня 2011 року №4191-VI, визначено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Тобто, на підтвердження цих обставин суду повинні бути надані: договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо).

Позивачем долучено до матеріалів справи: договір про надання юридичних послуг (правових послуг, правової допомоги) б/н від 10.05.2017 року; акт передачі-прийому наданих правових послуг, правової допомоги від 18.08.2017 року; платіжне доручення № 54 від 22.08.2017 року на суму 4200,00 грн. (призначення платежу: переказ коштів за Договором про надання юридичних послуг від 10.05.2017 року); виписку позивача з рахунку про операції за 22.08.2017 року.

Згідно ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» у 2017 році установлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі з 01 січня по 31 грудня 2017 року в розмірі 3 200,00 гривень.

Тобто, розмір компенсації витрат на правову допомогу не повинен перевищувати 1 280,00 гривень за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді.

Як вбачається з умов договору від 10.05.2017 року загальна вартість послуг становить 4 200,00 грн., вартість однієї години роботи виконавця становить 600,00 грн.

Згідно акту прийому-передачі наданих правових послуг від 18.08.2017 року, загальна кількість годин обслуговування становить 7 годин.

В той же час, суд вважає, що підлягають відшкодуванню лише витрати на правову допомогу в частині підготовки позову, оскільки аналіз документів не є процесуальними заходами в розумінні закону.

Окрім того, матеріали справи не містять доказів підготовки інших процесуальних документів, окрім позову.

Таким чином, заважаючи на те, що витрати на правову допомогу не повинні перевищувати 1280,00 гривень за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, беручи до уваги те, що згідно акту прийому-передачі наданих правових послуг, правової допомоги від 18.08.2017 р. позивачу надано послуги щодо підготовки позову на що витрачено 2 години фахівця, враховуючи, що вартість однієї години згідно договору про надання правової допомоги від 10.05.2017 р. становить 600,00 грн., відповідно відшкодуванню підлягають витрати в сумі 600*2 год.=1 200,00 грн.

Частиною 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: 1) суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; 2) суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

В силу ч.1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Оскільки позивач, довів правомірність заявлених позовних вимог, а відповідач не надав допустимих доказів на підтвердження обґрунтувань щодо підстав відмови в позові, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог позивача.

Відповідно до ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати підлягають відшкодуванню повністю.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 69, 70, 71, 90, 94, 158-163, 1832 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Адміністративний позов Всеукраїнської громадської організації «Комітет конституційно-правового контролю України» задовольнити.

2. Визнати дії Національного університету фізичного виховання і спорту України, що полягають у відмові в задоволенні запиту на інформацію позивача та у ненаданні запитуваної інформації на запит на інформацію позивача протиправними.

3. Стягнути з Національного університету фізичного виховання і спорту України компенсацію витрат на правову допомогу, які з вини відповідача поніс позивач у зв’язку із підготовкою даної позовної заяви, відповідно до договору про надання юридичних послуг (правових послуг, правової допомоги) від 10 травня 2017 року у розмірі 1200,00 грн.

4. Судові витрати в сумі 1600,00 гривень присудити на користь Всеукраїнської громадської організації «Комітет конституційно-правового контролю України» за рахунок Національного університету фізичного виховання і спорту України.

Постанова набирає законної сили у порядку та в строк, передбачені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена за правилами, встановленими ч.8 ст.182-3, ст.ст.185-187 КАС України.

Суддя І.П. Васильченко