Справа № 826/11151/16
Суддя: Кармазін О.А.
Дата ухвалення: 2017-12-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

01 грудня 2017 року № 826/11151/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Кармазіна О.А., суддів: Катющенка В.П. та Скочок Т.О., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до Державної фіскальної служби України
про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а також витрат на лікування, відновлення здоров'я та моральної шкоди,-
В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернувся ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач/ОСОБА_1.) з позовом до Державної фіскальної служби України (далі по тексту - відповідач/ДФС України), в якому просить:

1) скасувати наказ №1530-о від 22.04.2016 року про звільнення ОСОБА_1 22.04.2016 року з посади заступника начальника другого відділу слідчого управління кримінальних розслідувань Головного слідчого управління фінансових розслідувань ДФС України;

2) поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника другого відділу слідчого управління кримінальних розслідувань Головного слідчого управління фінансових розслідувань ДФС України;

3) стягнути з ДФС України на користь ОСОБА_1 (І.Н.НОМЕР_1) середній заробіток за час вимушеного прогулу з 22 квітня 2016 року до моменту поновлення його на роботі;

4) допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі ОСОБА_1 (І.Н. НОМЕР_1) та стягнення з ДФС України на користь ОСОБА_1 (І.Н. НОМЕР_1) заробітної плати за 1 (один) місяць;

5) стягнути з ДФС України на користь ОСОБА_1 (І.Н. НОМЕР_1) витрати на лікування та відновлення здоров'я у розмірі 3629 (три тисячі шістсот двадцять дев'ять ) грн. 56 коп.;

6) стягнути з ДФС України на користь ОСОБА_1 (І.Н. НОМЕР_1) моральну шкоду у розмірі 5000 (п'ять тисяч) грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив про незаконність його звільнення зі служби на підставі підпункту "а" пункту 64 Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (за віком), оскільки ОСОБА_1 45 років виповнилось 22.04.2013 року, однак у відповідності до пункту 8 цього ж Положення він був залишений на службі на строк до п'яти років, сплив якого, як вважає позивач, закінчується лише 22.04.2018 року. До того ж, як зазначає позивач, оскаржуваний наказ прийнятий відповідачем під час перебування позивача на лікарняному, тобто з порушенням вимог ч. 3 ст. 40 КЗпП України.

Вимоги про стягнення витрат на лікування, відновлення здоров'я та моральної шкоди обґрунтовуються тим, що незаконне звільнення спричинило позивачу значні моральні страждання та погіршення стану здоров'я, внаслідок чого позивач був змушений проходити обстеження та лікування, нести матеріальні витрати у зв'язку з цим.

Позивач та його представники під час судового розгляду справи позовні вимоги підтримали та просили задовольнити з підстав, викладених в адміністративному позові.

Представник відповідача в ході розгляду справи проти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі, з підстав, викладених у письмових запереченнях. Зокрема, посилався на те, що наказом голови ДФС від 16.11.2015 року ОСОБА_1 було продовжено граничний строк служби в податковій міліції по 22.04.2016 року, а не по 22.04.2018 року, як стверджує позивач; також позивач був попереджений 21.01.2016 року про скорочення штатів та можливе наступне звільнення із займаної посади. Наведене, на думку відповідача, свідчить про звільнення позивача у відповідності із вимогами спеціального законодавства, яке не передбачає заборони звільнення у період тимчасової непрацездатності.

Виходячи з положень ч. 4 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі по тексту - КАС України), враховуючи відсутність заперечень з боку сторін, у судовому засіданні 22.11.2017 року судом ухвалено про продовження розгляду справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані матеріали, заслухавши пояснення присутніх представників сторін, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Підполковник податкової міліції ОСОБА_1 з 01.01.2014 року працював на посаді заступника начальника другого відділу слідчого управління кримінальних розслідувань Головного слідчого управління фінансових розслідувань ДФС України.

Наказом ДФС України від 16.11.2015 року №3628-0 відповідно до пунктів 7, 8 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ підполковнику податкової міліції ОСОБА_1 продовжено строк служби в податковій міліції до 22.04.2016 року на підставі протоколу №18 засідання атестаційної комісії по роботі з працівниками податкової міліції органів ДФС від 29.10.2015 року та рапорту ОСОБА_1

26.01.2016 року позивача попереджено про можливе звільнення із займаної посади та податкової міліції ДФС 21.03.2016 року згідно з підпунктом "г" пункту 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, у зв'язку із скороченням штату, відсутності можливості подальшого використання на службі. З вказаним попередженням відповідач особисто ознайомлений 26.01.2016 року.

На засіданні атестаційної комісії по роботі з працівниками податкової міліції органів державної фіскальної служби (протокол №2 від 16.03.2016 року), у зв'язку з відсутністю достатніх підстав та скороченням штатної чисельності було прийнято рішення надати керівництву ДФС пропозиції щодо звільнення із займаних посад та служби в податковій міліції 14 працівників Головного слідчого управління фінансових розслідувань. До числа цих співробітників в тому числі входив і підполковник податкової міліції ОСОБА_1 (із врахуванням наказу ДФС від 16.11.2015 року №3628-о).

Наказом ДФС України №1530-о від 22.04.2016 року "Про звільнення ОСОБА_1." звільнено з посади та податкової міліції ДФС у запас Збройний Сил України за пунктом 64 підпунктом "а" Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (за віком) підполковника податкової міліції ОСОБА_1 (М-048793), заступника начальника другого відділу слідчого управління кримінальних розслідувань Головного слідчого управління фінансових розслідувань ДФС України, 22.04.2016 року, з виплатою одноразової грошової допомоги у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, а також компенсації за невикористані чергові відпустки.

З вказаним наказом про звільнення, як стверджує позивач та не спростовано відповідачем, позивач ознайомився лише 01.07.2016 року.

Вирішуючи з урахування вищенаведеного спір по суті, суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 7 Положення "Про Державну фіскальну службу України", затвердженого Постановою КМ України від 21.05.2014 року №236, у складі ДФС та її територіальних органах діють підрозділи податкової міліції.

Згідно пункту 353.1 статті 353 Податкового кодексу України особи начальницького і рядового складу податкової міліції проходять службу у порядку, встановленому законодавством для осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ.

Пунктом 1 Постанови КМ України від 30.10.1998 року №1716 "Про проходження служби особами начальницького складу податкової міліції та обчислення їм вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги" встановлено, що особи начальницького складу податкової міліції проходять службу в порядку, встановленому Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою КМ України від 29.07.1991 року №114 (далі по тексту - Положення №114).

Так, пунктом 2 Положення №114 визначено, що особам, які перебувають на службі в органах внутрішніх справ, присвоюються такі спеціальні звання, зокрема, підполковник міліції, яке відноситься до старшого начальницького складу.

Пунктом 7 Положення №114 встановлений вік перебування на службі в органах внутрішніх справ для осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу залежно від присвоєних їм спеціальних звань, зокрема згідно з абзацом другим цього пункту особи середнього і старшого начальницького складу, за винятком полковників міліції та полковників внутрішньої служби, перебувають на службі в органах внутрішніх справ до 45 років.

За правилами пункту 8 Положення №114 особи середнього, старшого і вищого начальницького складу, які досягли встановленого для них пунктом 7 цього Положення віку, підлягають звільненню в запас з постановкою на військовий облік або у відставку.

При необхідності на службі в органах внутрішніх справ можуть бути залишені на строк до п'яти років, зокрема особи середнього і старшого начальницького складу до полковника міліції та полковника внутрішньої служби включно - начальниками, яким надано право призначати їх на посаду.

Особи середнього, старшого і вищого начальницького складу, залишені на службі в органах внутрішніх справ понад граничний вік перебування на службі, можуть бути звільнені в запас Збройних Сил або у відставку до закінчення строку, на який вони були залишені на службі.

Відповідно до підпункту "а" пункту 64 Положення №114 особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за віком - при досягненні віку, встановленого для них пунктом 7 цього Положення.

Згідно вимог пункту 70 Положення №114 звільнення осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу в запас і відставку провадиться до підполковника міліції - начальниками головних управлінь, управлінь МВС в Автономній Республіці Крим, областях, мм. Києві та Севастополі і рівними їм начальниками, яким таке право надано Міністром внутрішніх справ.

З аналізу наведених положень спеціального законодавства вбачається, що особи середнього, старшого і вищого начальницького складу органів внутрішніх справ (податкової міліції) можуть бути звільнені зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) на підставі підпункту "а" пункту 64 Положення за умови досягнення ними віку перебування на службі залежно від присвоєного їм спеціального звання, а саме особи старшого начальницького складу, за винятком полковників міліції (податкової міліції), по досягненню ними 45 років.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1, маючи спеціальне звання підполковника податкової міліції, досяг 45-річного віку 22.04.2013 року. Наказом ДФС України від 16.11.2015 року №3628-0 позивачу продовжено строк служби в податковій міліції до 22.04.2016 року.

В ході розгляду справи позивачем не надано будь-яких доказів, які б спростовували наведені обставини та свідчили про залишення позивача на службі до 22.04.2018 року, про що стверджує останній, судом же таких обставин не встановлено.

Таким чином, суд приходить до висновку, що звільняючи позивача зі служби з органів податкової міліції в 48-річному віці в останній день строку, на який він був залишений на службі, у відставку за віком відповідно до пп. "а" п. 64 Положення №114, з урахуванням п. 7 Положення №114, відповідач діяв в межах наданої компетенції відповідно до вимог законодавства та не порушив прав та законних інтересів позивача.

Стосовно ж посилання позивача на той факт, що з 07.04.2016 року по 30.06.2016 року включно він перебував на амбулаторному лікуванні та в силу положень ч. 3 ст. 40 КЗпП України не міг бути звільнений зі служби у вказаний період, колегія суддів виходить з наступного.

Так, питання звільнення зі служби під час тимчасової непрацездатності особи Положенням №114 не врегульовано, а тому в даній частині слід застосовувати норми трудового законодавства.

Відповідно до ч. 3 ст. 40 Кодексу законів про працю України від 10 грудня 1971 р. №322-VIII (далі - КЗпП України) не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за п. 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Аналогічні правила застосовуються й до випадків звільнення працівника з підстав, передбачених ч. 3 ст. 41 зазначеного Кодексу.

Разом із тим зміст поняття "розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу" розкрито законодавцем у п. 4 ст. 36 КЗпП України, до якого віднесено лише звільнення з підстав, передбачених ст. ст. 40, 41 цього Кодексу. Це виключає охоплення змістом терміну "розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу" будь-якого іншого звільнення, підстава якого не зазначена в ст. ст. 40, 41 КЗпП України або яке законодавець спеціально не визначив як розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" (із змінами і доповненнями) правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці стосуються як передбачених статтями 40, 41 КЗпП, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Таким чином, виходячи з нормативного тлумачення п. п. 4, 8 ст. 36, ч. 3 ст. 40, ч. 3 ст. 41 та ст.ст. 40, 41 КЗпП України, на припинення трудового договору з працівником із інших підстав, не у зв'язку зі звільненням працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, положення ч. 3 ст. 40 КЗпП України не поширюються.

Аналогічної правової позиції дотримується і Верховний Суд України (постанова від 23 січня 2013 р. у справі №6-127цс12).

Відповідно до оскаржуваного наказу №1530-о від 22.04.2016 року, як вже зазначено вище, позивача звільнено зі служби саме за віком, а не за власною ініціативою голови ДФС, у останній день строку, на який він був залишений на службі понад граничний вік перебування, а відтак, на переконання колегії суддів, саме по собі перебування позивача на лікарняному у цей час не перешкоджало його звільненню та таке звільнення не може свідчити про порушення встановлених законодавством гарантій від незаконного звільнення працівника, оскільки позивач мав бути обізнаний із строком, на який був залишений на службі. Іншого суду не доведено.

До того ж, суд не приймає до уваги посилання позивача на обставини порушення порядку оформлення протоколу №2 від 16.03.2016 року атестаційної комісії по роботі з працівниками податкової міліції органів державної фіскальної служби, а також не запрошення позивача на засідання цієї комісії, оскільки відповідач при прийнятті оскаржуваного наказу не пов'язував звільнення позивача з висновками вказаної атестаційної комісії.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що звільнення позивача проведено у відповідності з чинним законодавством України.

Враховуючи, що суд дійшов висновку про правомірність дій відповідача при звільненні позивача, не підлягають задоволенню й вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку (грошового забезпечення) за час вимушеного прогулу, витрат на лікування, відновлення здоров'я та моральної шкоди, оскільки дані вимоги є похідними від позовної вимоги про скасування наказу №1530-о від 22.04.2016 року.

Згідно частини першої статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною другою зазначеної статті передбачено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до частини першої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Керуючись вимогами статей 11, 69-71, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,-

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя О.А. Кармазін

Судді: В.П. Катющенко

Т.О. Скочок