Справа № 808/768/17
Суддя: Лазаренко Максим Сергійович
Дата ухвалення: 2017-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2017 року о 14 год. 41 хв.Справа № 808/768/17 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді Лазаренка М.С.,

за участю секретаря судового засідання Філоненко Ю.М.,

за участю:

представника позивача - Шаповалової І.Р.,

представника відповідача - Шульковської І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом Публічного акціонерного товариства «Запоріжтрансформатор»

до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Публічне акціонерне товариство «Запоріжтрансформатор» (далі - ПАТ «ЗТР»), звернулось до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби (далі - відповідач, Офіс ВПП), в якому позивач просив суд визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення № від 30.12.2016.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач дійшов необґрунтованих та безпідставних висновків про порушення позивачем вимог пп.«д» п.4 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» в частині проведення ПАТ «ЗТР» операцій з валютними цінностями без ліцензії НБУ. Зазначає, що списання валютних коштів в індійських рупіях на загальну суму 268,20 індійських рупій було здійснено саме на потреби визначені у пп.5.2 п.5 ліцензії НБУ №147 від 04.12.2015, оскільки безпосередньо пов'язані з утриманням відокремленого підрозділу, а саме вказані кошти були списані в якості податків за відокремлений підрозділ та в якості банківської комісії. Також, позивач вказав на ту обставину, що контролюючий орган не мав повноважень на застосування до ПАТ «ЗТР» санкцій передбачених п.2 ст.16 Декрету Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», оскільки такими повноваженнями наділено виключно Національний банк України, що підтверджується правовим висновком Верховного Суду України від 07.02.2012 у справі №21-904а10.

В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідач проти позову заперечив. В обґрунтування заперечень послався на те, що за результатами проведеної перевірки ПАТ «ЗТР» було встановлено, що позивачем порушено вимоги пп.«д» п.4 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» в частині проведення ПАТ «ЗТР» операцій з валютними цінностями без ліцензії НБУ, а саме встановлено списання валютних коштів в індійських рупіях на потреби не визначені у пп.5.2 п.5 ліцензії №147 від 04.12.2015 на загальну суму 268,20 індійських рупій. Зазначає, що у ліцензії №147 від 04.12.2015 НБУ було чітко визначено вичерпний перелік джерел надходження коштів на рахунок та їх списання з рахунку, проте, з рахунку №9 списано кошти на загальну суму 268,20 індійських рупій на потреби не визначені у ліцензії, а саме оплата в бюджет податку на послуги з продажу валюти та оплата банківської комісії. Також, вказує на те, що чинним законодавством України прямо передбачено право контролюючих органів застосовувати штрафні санкції за порушення валютного законодавства, а НБУ застосовує такі санкції виключно до банків, інших фінансових установ та національного оператора поштового зв'язку.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав позицію викладену у письмових запереченнях та просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно та повно встановивши обставини справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, їх достатність і взаємний зв'язок у сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного.

З матеріалів справи судом встановлено, що ПАТ «ЗТР» зареєстроване виконавчим комітетом Запорізької міської ради народних депутатів, свідоцтво про державну реєстрацію від 30.09.1994, на момент проведення перевірки перебував на обліку в СДПІ по роботі з ВПП у м. Запоріжжі ДПС (правонаступник - Офіс ВПП), відповідно до свідоцтва №100335281 від 11.05.2011 є платником податку на додану вартість.

Судом встановлено, що у період з 12.12.2016 по 15.12.2016 співробітниками СДПІ з обслуговування великих платників у м. Запоріжжя МГУ ДФС проведено документальну позапланову виїзну перевірку ПАТ «ЗТР» з питань дотримання вимог Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на розміщення резидентами (юридичними та фізичними особами) валютних цінностей на рахунках за межами України та умов індивідуальної ліцензії від 04.12.2015 №147, за період з 23.05.2016 по 15.12.2016, за результатами якої складено Акт перевірки від 16.12.2016 №115/28-04-41-02/00213428 (далі - Акт №115).

За результатами проведеної перевірки контролюючий орган дійшов висновку про порушення позивачем пп.«д» п.4 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», а саме встановлено проведення підприємством ПАТ «ЗТР» операцій з валютними цінностями без ліцензії НБУ, а саме: списання валютних коштів в індійських рупіях на потреби не визначені у пп.5.2 п.5 ліцензії №147 від 04.12.2015 на загальну суму 268,20 індійських рупій.

Не погодившись з висновками акту перевірки №115, позивач подав письмові заперечення на висновки акту перевірки до СДПІ з ОВП у м. Запоріжжі МГУ ДФС. За результатами розгляду заперечень позивача контролюючий орган вказав на те, що висновки акту перевірки у повному обсязі відповідають вимогам чинного законодавства України.

30 грудня 2016 року, на підставі висновків актів перевірок від 16.12.2016 №115/28-04-41-02/00213428, контролюючим органом прийнято податкове повідомлення - рішення №, яким до позивача застосовано штрафні санкції за порушення вимог валютного законодавства в розмірі 101,24 грн.

Не погодившись з прийнятими податковими повідомленнями - рішеннями, позивач оскаржив їх в адміністративному порядку до Офісу ВПП ДФС. Рішенням Офісу ВПП ДФС від 17.03.2017 №15361/10/28-10-10-4-33 скаргу ПАТ «ЗТР» на податкове повідомлення - рішення від 30.12.2016 № залишено без розгляду та повернуто скаржнику.

Вважаючи податкове повідомлення - рішення від 30.12.2016 № протиправним, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з приписів ч.1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) відповідно до яких завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно з ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Оскільки підставою для прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення стали висновки акту перевірки, для вирішення позовних вимог суд вважає необхідним дослідити обґрунтованість таких висновків, які базуються на твердженні контролюючого органу про проведення ПАТ «ЗТР» операцій з валютними цінностями без ліцензії НБУ, а саме: списання валютних коштів в індійських рупіях на потреби не визначені у пп.5.2 п.5 ліцензії №147 від 04.12.2015 на загальну суму 268,20 індійських рупій.

З матеріалів справи судом встановлено, що Національним банком України 04 грудня 2015 року ПАТ «ЗТР» видано індивідуальну ліцензію №147 на розміщення валютних цінностей на рахунках за межами України, строком дії до 30.11.2016.

Відповідно підпункту 5.2 пункту 5 індивідуальної ліцензії №147 з рахунку списуються кошти на розрахунки за межами України (за винятком придбання нерухомого майна) з нерезидентами України та працівниками структурного підрозділу власника ліцензії у Республіці Індія (далі - структурний підрозділ) з утримання структурного підрозділу у сумі, що не перевищує протягом строку дії ліцензії еквівалент 15000 (п'ятнадцять тисяч) доларів США в індійських рупіях за курсом Citibank (Республіка Індія) на дату відповідного списання.

Так, в Акті перевірки контролюючий орган дійшов висновку про те, що на порушення пп.5.2 п.5 Ліцензії від 04.12.2015 з рахунку № списано кошти на загальну суму 268,20 індійських рупій на потреби не визначені у пп.5.2 п.5 у тому числі:

оплата в бюджет податку на послуги з продажу валюти та податку за банківську комісію: 23.05.2016 у сумі 160,66 індійських рупій; 09.06.2016 у сумі 90,28 індійських рупій; 27.06.2016 у сумі 2,26 індійських рупій;

оплата банківської комісії: 27.06.2016 у сумі 15,00 індійських рупій.

Відповідно до ч.1 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом.

Згідно пп.«д» ч.4 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Індивідуальної ліцензії потребують такі операції: розміщення валютних цінностей на рахунках і у вкладах за межами України, за винятком: відкриття фізичними особами - резидентами рахунків у іноземній валюті на час їх перебування за кордоном; відкриття кореспондентських рахунків уповноваженими банками; відкриття рахунків у іноземній валюті резидентами, зазначеними в абзаці четвертому пункту 5 статті 1 цього Декрету; відкриття рахунків у іноземній валюті інвесторами - учасниками угод про розподіл продукції, в тому числі представництвами іноземних інвесторів за угодами про розподіл продукції.

Пунктом 2 частини 2 статті 16 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» до резидентів, нерезидентів, винних у порушенні правил валютного регулювання і валютного контролю, застосовуються такі міри відповідальності (фінансові санкції): за здійснення операцій з валютними цінностями, що потребують одержання ліцензії Національного банку України згідно з пунктом 4 статті 5 цього Декрету, без одержання індивідуальної ліцензії Національного банку України - штраф у сумі, еквівалентній сумі зазначених валютних цінностей, перерахованій у валюту України за обмінним курсом Національного банку України на день здійснення таких операцій.

Тобто, підставою для застосування до штрафних санкції за п.2 ч.2 ст.16 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» є порушення резидентами та нерезидентами правил валютного регулювання і валютного контролю в частині здійснення операцій з валютними цінностями без одержання індивідуальної ліцензії Національного банку України.

При цьому, обов'язковою складовою правопорушення, відповідальність за яке передбачене п.2 ч.2 ст.16 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», є наявність в діях резидента/нерезидента вини.

В даному випадку позивачем у встановленому законодавством порядку було отримано індивідуальну ліцензію НБУ на списання коштів на розрахунки за межами України з нерезидентами України та працівниками структурного підрозділу власника ліцензії - ПАТ «ЗТР» у Республіці Індія.

В частині 1 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» надано визначення поняттю «нерезидента», так нерезидентом України є, серед іншого, юридичні особи, суб'єкти підприємницької діяльності, що не мають статусу юридичної особи (філії, представництва тощо), з місцезнаходженням за межами України, які створені й діють відповідно до законодавства іноземної держави, у тому числі юридичні особи та інші суб'єкти підприємницької діяльності з участю юридичних осіб та інших суб'єктів підприємницької діяльності України.

В ході судового розгляду справи встановлено, що відповідно до Фінансового Акту від 1994 року (Finance Act, 1994) при зарахуванні коштів, отриманих представництвом ПАТ «ЗТР» в Республіці Індія від ПАТ «ЗТР», Citibank NA (Республіка Індія) здійснювало обов'язковий продаж валютних надходжень в доларах США та зараховувало на рахунок № індійські рупії. При цьому, встановлено, що банком здійснюється списання з рахунку податку з продажу валюти, а також здійснюється списання податку з комісій, які списує на свою користь Citibank NA.

З пояснень представника позивача встановлено, що відповідні податки сплачуються у державний бюджет Республіки Індія.

Враховуючи викладене, судом встановлено, що списання коштів щодо оплати в бюджет податку на послуги з продажу валюти та податку за банківську комісію та оплати банківської комісії, здійснюється уповноваженим банком - Citibank NA (Республіка Індія) самостійно, відповідно до вимог міжнародного права - Фінансового Акту від 1994 року, а тому позивач об'єктивно не має змоги впливати на вказані обставини, що свідчить про відсутність вини ПАТ «ЗТР» по перерахуванню таких коштів.

Також, суд звертає увагу і на ту обставину, що такі витрати не можут вважатись такими, що не пов'язані з утриманням відокремленого підрозділу, оскільки такі витрати є обов'язковими в країні в якому розташований такий відокремлений підрозділ.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов про необґрунтованість висновків контролюючого органу в частині порушення ПАТ «ЗТР» пп.5.2 п.5 Ліцензії щодо списання валютних коштів в індійських рупіях на потреби на загальну суму 268,20 індійських рупій.

Щодо наявності у контролюючого органу підстав для застосування штрафних санкції на підставі п.2 ч.2 ст.16 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», суд зазначає наступне.

Відповідно до Указу Президента України від 27.06.1999 «Про врегулювання порядку одержання резидентами кредитів, позик в іноземній валюті від нерезидентів та застосування штрафних санкцій за порушення валютного законодавства» з метою врегулювання порядку одержання резидентами кредитів, позик в іноземній валюті від нерезидентів та відповідно до пункту 4 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України постановлено, що договори, які передбачають виконання резидентами боргових зобов'язань перед нерезидентами за запозиченими у них кредитами, позиками в іноземній валюті (далі - договори), підлягають реєстрації Національним банком України.

Відповідно до ч. 2 Указу встановлено, що у разі одержання резидентами кредитів, позик в іноземній валюті від нерезидентів без реєстрації договорів до резидентів застосовуються фінансові санкції - штрафи у сумі, еквівалентній одному відсотку розміру одержаного кредиту чи позики і перерахованій у національну валюту України за офіційним обмінним курсом Національного банку України на день одержання кредиту, позики, з подальшою обов'язковою реєстрацією зазначених договорів. Суми штрафів спрямовуються до Державного бюджету України.

Санкції, передбачені статтею 2 цього Указу та пунктом 2 статті 16 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року №15 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», застосовуються Національним банком України до банків та інших фінансово-кредитних установ, органами державної податкової служби - до інших резидентів і нерезидентів України. Оскарження рішень про застосування фінансових санкцій здійснюється в судовому порядку (частина 3 Указу).

Санкції - штрафи, зазначені у частині першій цієї статті, сплачуються не пізніше п'яти днів з дня вручення резиденту, нерезиденту рішення про накладення штрафу. У разі несплати штрафу у зазначений строк сума штрафу списується з рахунків резидента, нерезидента відповідно до законодавства.

Відповідальність (фінансові санкції), яка застосовується до резидентів, нерезидентів, винних у порушенні правил валютного регулювання і валютного контролю, встановлена п. 2 ст. 16 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Пунктом 3 Указу Президента України від 27 червня 1999 року №734/99 «Про врегулювання порядку одержання резидентами кредитів, позик в іноземній валюті від нерезидентів та застосування штрафних санкцій за порушення валютного законодавства» визначено, що санкції, передбачені п. 2 ст. 16 Декрету, застосовуються Національним банком України до банків та інших фінансово-кредитних установ, контролюючими органами - до інших резидентів і нерезидентів України. Оскарження рішень про застосування фінансових санкцій здійснюється в судовому порядку.

Разом з тим, у листі ДФС від 10.11.2014 №9929/7/99-99-10-02-02-17 «Щодо повноважень ДФС застосовувати окремі санкції» зазначено, що відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 07.02.2012 року у справі №21-904а10, єдиним повноважним органом на застосування міри відповідальності (фінансові санкції) до резидентів та нерезидентів, винних за порушення валютного законодавства, є Національний банк України. Положення Указу не підлягають застосуванню, оскільки суперечать обмеженням, встановленим п.4 Перехідних положень Конституції України, та необґрунтовано створюють протиріччя у правовому регулюванні відносин.

Викладене також, відображено у рішеннях Вищого адміністративного суду України від 03.04.2013 №К/9991/53796/12, від 30.05.2013 №К-23650/10, від 24.09.2014 №К/9991/20411/11.

Також, суд вважає за необхідне звернути увагу і на ту обставину, що рішенням ДФС України від 10.03.2017 №4890/6/99-99-11-01-02-25 контролюючим органом в адміністративному порядку було прийнято рішення про скасування податкового повідомлення - рішення від 21.10.2016 №, прийняте стосовно ПАТ «ЗТР», за аналогічних обставин та з подібних правовідносин (а.с.43-47).

Відповідно до ч.1 ст.11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Враховуючи вищевикладене, судом встановлено, що при прийнятті оскаржуваного податкового повідомлення-рішення відповідач діяв необґрунтовано, тобто без врахування всіх обставин, які мають значення при прийнятті рішень, у зв'язку з чим суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ПАТ «ЗТР» в повному обсязі.

Відповідно до ч.1 ст.94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 7-12, 14, 71, 86, 158-163, 254 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити у повному обсязі.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби № від 30.12.2016.

Присудити на користь Публічного акціонерного товариства «Запоріжтрансформатор» судовий збір в розмірі 1600,00 грн. (одна тисяча шістсот гривень 00 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлені строки. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Запорізький окружний адміністративний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 КАС України - з дня отримання такої постанови, апеляційної скарги, з подачею її копії відповідно до кількості осіб, які беруть участь у справі.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя М.С. Лазаренко