Справа № 808/2646/17
Суддя: Бойченко Юлія Петрівна
Дата ухвалення: 2017-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2017 року 09:54Справа № 808/2646/17 м.Запоріжжя

Запорізький окружний адміністративний суд у складі судді Бойченко Ю.П., за участю секретаря судового засідання Печерикіної А.О та представників

позивача: Загрія Р.О.

відповідача: Хижняка В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Оріс-Нива»

до Головного управління ДФС у Запорізькій області

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

06 вересня 2017 року до Запорізького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Оріс-Нива» (далі іменується - позивач або ТОВ «Оріс-Нива») до Головного управління ДФС у Запорізькій області (далі іменується - відповідач або ГУ ДФС у Запорізькій області), в якому позивач просить суд визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення № від 13.05.2017 року про збільшення суми грошового зобов'язання за платежем: податок на додану вартість, № від 13.05.2017 року про застосування штрафних (фінансових) санкцій (штрафу) за платежем податок на додану вартість, № від 13.05.2017 року про збільшення суми грошового зобов'язання за платежем: податок на доходи фізичних осіб, № від 13.05.2017 року про збільшення суми грошового зобов'язання за платежем: податок на доходи фізичних осіб, прийняті відповідачем.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що висновки перевірки та рішення податкового органу є необґрунтованими, та прийнятими всупереч чинному законодавству України. На думку позивача, податкові повідомлення-рішення від 13.05.2017 року №, №, №, №, винесені на підставі Акту перевірки №061/08-01-14-01/31429645 від 24.02.2017 року є безпідставними та підлягають скасуванню.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача проти заявлених позовних вимог заперечив, з підстав визначених у письмових запереченнях (т. 8, а.с. 147), зокрема зазначив, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення прийняті із додержанням вимог податкового законодавства на підставі Акту перевірки № № 061/08-01-14-01/31429645 від 24.02.2017 «Про результати документальної планової виїзної перевірки ТОВ «Оріс-Нива», код за з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2014 року по 31.12.2016 року, та з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати єдиного внеску за період х 01.01.2011 року по 31.12.2016 року», через що вважає позовні вимоги необґрунтованими та просить суд у задоволенні адміністративного позову відмовити у повному обсязі.

У судовому засіданні 04.12.2017 року на підставі ст. 160 КАС України, судом проголошено вступну та резолютивну частину постанови.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини.

Згідно із п.п. 20.1.4 п.20.1 ст. 20, п.п. 75.1.2. п. 75.1. ст. 75, п.77.1. ст. 77 Податкового кодексу України, Наказу ГУ ДФС у Запорізькій області № 67 від 20.01.2017 року, та відповідно до затвердженого плану-графіка проведення планових документальних перевірок суб'єктів господарювання на І квартал 2017 року, Головним управлінням ДФС у Запорізькій області проведена документальна планова виїзна перевірка Товариства з обмеженою відповідальністю «Оріс-Нива» () з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2014 р. по 31.12.2016 р., а з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати єдиного внеску за період з 01.01.2011 р. по 31.12.2016 р.

За результатами перевірки складено акт №061/08-01-14-01/31429645 від 24.02.2017 року.

На підставі акту перевірки ГУ ДФС у Запорізькій області винесено наступні податкові повідомлення - рішення:

- № від 13.05.2017 року про збільшення грошового зобов'язання за платежем податок на додану вартість на суму 1 080 503,75 грн., з яких 864 403,00 грн. - за податковим зобов'язанням, 216 100,75 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями;

- № від 13.05.2017 року про застосування штрафних (фінансових) санкцій (штрафу) за платежем податок на додану вартість на суму 8 869 342,50 грн., - за штрафними (фінансовими) санкціями;

- № від 13.05.2017 року про збільшення суми грошового зобов'язання за платежем: податок на доходи фізичних осіб на суму 106 971,65 грн., з яких 85 577,32 грн. - за податковим зобов'язанням, 21 394,33 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями;

- № від 13.05.2017 року про збільшення суми грошового зобов'язання за платежем: податок на доходи фізичних осіб на суму 10 697,16 грн., з яких 8 557,73 грн. - за податковим зобов'язанням, 2 139,43 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями.

У порядку визначеному пунктом 56.2. статті 56 Податкового кодексу України позивачем подано скаргу до Державної фіскальної служби України на податкові повідомлення-рішення ГУ ДФС у Запорізькій області від 13.05.2017 року №, №, №, №.

Рішенням про результати розгляду скарги № 13638/6/99-99-11-01-01-25 від 20.07.2017 року Державна фіскальна служба України залишила без змін податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Запорізькій області від 13.05.2017 року №, №, №, №, а скаргу - без задоволення.

Висновками акту перевірки № 061/08-01-14-01/31429645 від 24.02.2017 року встановлено порушення позивачем вимог:

1) п.п.14.1.36 п.14.1 ст.14, п.185.1 п. 187.1 ст. 187, п. 201.4 ст. 201, абз. в) п.п. 209.15.2 ст. 209 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено суму податку на додану вартість, яка підлягає нарахуванню та сплаті на загальну суму 107736,00 грн. в тому числі за: липень 2014 р. - 35315,00 грн., вересень 2014 р. - 3490,00 грн., січень 2015 р. - 4105,00 грн., березень 2015 р. - 3515,00 грн., липень 2015 р. - 28500,00 грн., серпень 2015 р. - 14380,00 грн., вересень 2015 р. - 20,00 грн., жовтень 2015 р. - 2119,00 грн., листопад 2015 р. - 12973,00 грн., січень 2015 р. - 918,00 грн. та лютий 2015 р. - 2401,00 грн.

2) п.п.14.1.36 п.п. 14.1.181 п.14.1 ст.14, п.198.3, ст.198, п. 200.1 ст. 200, п.201.10 ст.201 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено суму податку на додану вартість на загальну суму 756 667,00 грн., в тому числі за: листопад 2016 р. - 538 207,00 грн., грудень 2016 р. - 218 460,00 грн.;

3) п. 209.2 ст. 209 Податкового кодексу України - нецільове використання ТОВ «Оріс-Нива» грошових коштів у розмірі 8 869 342,50 грн., які підприємством були закумульовані на спеціальному рахунку;

4) п.п. 164.2.5 п. 164.2 ст. 164, п.п. 170.1.1 п. 170.1 ст. 170 Податкового кодексу України, а саме заниження нарахованої орендної плати на загальну суму 579 515,49 грн. внаслідок не застосування коефіцієнту 1,249, що призвело до заниження податку на доходи фізичних осіб з нарахованої орендної плати за 2015 рік, на суму 85577,32 грн. та військового збору з нарахованої орендної плати за 2015 рік на суму 8577,73 грн.;

5) надання ТОВ «Оріс-Нива» позик фізичним особам-підприємцям на загальну суму 8497000,00 грн., що залишилися не повернутими після проведення державної реєстрації припинення даних ФОПів;

6) взаємовідносини ТОВ «Оріс-Нива» з підприємствами, що мають ознаки фіктивності на загальну суму 10 962 506,55 грн. в тому числі ПДВ 348 792,77 грн.

- ТОВ "Петроліум Оіл Груп" на суму 205 166,30 грн., в тому числі ПДВ 34 194,39 грн.

- ТОВ "Петрол Плюс" на суму 593 573,25 грн., в тому числі ПДВ 98 928,88 грн.

- ТОВ "Експо Оіл Плюс" на суму 1 294 017,00 грн., в тому числі ПДВ 215 669,50 грн.

- ТОВ "ТПК Гратіс" на суму 8 869 750,00 грн. без ПДВ;

7) перерахування ТОВ «Оріс-Нива» грошових коштів у розмірі 5 043 450,00 грн. на поточні рахунки фізичних осіб-підприємців, період діяльності яких не перевищує трьох місяців з дня реєстрації;

8) внесення ТОВ «Оріс-Нива» грошових коштів та майна на загальну суму 56 915 640,00 грн. до статутних фондів інших суб'єктів господарювання.

Не погоджуючись з податковими повідомленнями-рішеннями від 13.05.2017 №, №, №, №, ТОВ «Оріс-Нива» звернулось до суду.

З матеріалів справи та пояснень представників сторін судом встановлено, що на формування грошових зобов'язань за оскаржуваними податковими повідомленнями-рішеннями вплинути наступні висновки акту перевірки, викладені вище:

- № від 13.05.2017 - висновки акту перевірки, викладені в пунктах 1 та 2;

- № від 13.05.2017 - висновки акту перевірки, викладені в пункті 3;

- № та № від 13.05.2017 - висновки акту перевірки, викладені в пункті 4.

Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступних висновків.

Висновки акту перевірки щодо недодержання позивачем вимог податкового законодавства, а саме: пп.14.1.36 та пп. 14.1.181 п.14.1 ст.14, п.185.1 ст. 185, п. 187.1 ст. 187, п. 198.3 ст. 198, п. 200.1 ст. 200, п. 201.4 та п. 201.10 ст. 201, абз. в) пп. 209.15.2 п. 209.15 ст. 209 Податкового кодексу України, які стали підставою для прийняття податкового повідомлення-рішення № від 13.05.2017, були зроблені відповідачем за наслідком аналізу взаємовідносин позивача з ТОВ «Філпром», ТОВ «Рандес Про» та ТОВ «Траст Актив».

Щодо взаємовідносин позивача з ТОВ «Філпром», контролюючим органом було зазначено, що останній не є сільськогосподарським підприємством, оскільки є платником податку на прибуток та податку на додану вартість і сплачує такі податки до бюджету в загальному порядку, а отже позивач повинен був нарахувати податкові зобов'язання з ПДВ (загальна декларація) по операціях з цим контрагентом за послуги з технологічної обробки ґрунту на загальну суму 107 736 грн.

Проте суд вважає такі доводи контролюючого органу та його висновки, що ґрунтуються на них, невірним тлумаченням норм податкового законодавства України.

Як встановлено приписами підпункту 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 ПК України, господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Так, судом встановлено, що позивач в період, що перевірявся, був сільськогосподарським підприємством та був зареєстрований як суб'єкт спеціального режиму оподаткування податком на додану вартість.

Також, судом встановлено, що між позивачем та ТОВ «Філпром» укладено договір №60/1008/01 про виконання сільськогосподарських робіт від 08.10.2013 року. Відповідно до якого ТОВ «Філпром» є замовником, а позивач є виконавцем сільськогосподарських робіт.

Відповідно до пункту 1.1 договору № 60/1008/01 про виконання сільськогосподарських робіт від 08.10.2013 року предметом договору є послуги позивача по проведенню сільськогосподарських робіт на земельних угіддях ТОВ «Філпром», які виконуються технікою позивача на основі технології обробки та збирання сільськогосподарських культур на площах, вказаних замовником (які знаходяться на території земель Балабинської селищної ради Запорізького району Запорізької області, площею 69,8 Га), для отримання врожаю пшениці озимої. На підтвердження надання сільськогосподарських послуг між сторонами складено акт надання послуг № 9 від 29.07.2014 року, № 10 від 31.07.2014 року, № 813001 від 30.09.2014 року.

05.11.2013 між позивачем та ТОВ «Філпром» укладено договір №60/1105/01 про виконання сільськогосподарських робіт. Відповідно до якого ТОВ «Філпром» є замовником, а позивач є виконавцем сільськогосподарських робіт.

Відповідно до пункту 1.1 договору № 60/1105/01 про виконання сільськогосподарських робіт від 05.11.2013 року предметом договору є послуги виконавця по проведенню сільськогосподарських робіт на земельних угіддях Замовника, які виконуються технікою виконавця на основі технології обробки та збирання сільськогосподарських культур на площах, вказаних замовником (які знаходяться на території земель Балабинської селищної ради Запорізького району Запорізької області, площею 34,7 Га), для отримання врожаю. На підтвердження надання сільськогосподарських послуг між сторонами складено акти надання послуг № 11 від 31.07.2014 року, № 12 від 30.07.2014 року.

25.09.2014 між позивачем та ТОВ «Філпром» укладено договір №60/0925/01 з урахуванням додаткової угоди від 20.07.2015 року про виконання сільськогосподарських робіт. Відповідно до якого ТОВ «Філпром» є замовником, а позивач є виконавцем сільськогосподарських робіт.

Відповідно до пункту 1.1 договору № 60/0925/01 про виконання сільськогосподарських робіт від 25.09.2014 року предметом договору є послуги виконавця по проведенню сільськогосподарських робіт на земельних угіддях Замовника, які виконуються технікою виконавця на основі технології обробки та збирання сільськогосподарських культур на площах, вказаних замовником (які знаходяться на території земель Балабинської селищної ради Запорізького району Запорізької області, площею 69,8 Га), для отримання врожаю соняшника. На підтвердження надання сільськогосподарських послуг між сторонами складено акт надання послуг № ОН-0000011 від 31.07.2015 року.

29.09.2014 між позивачем та ТОВ «Філпром» укладено договір № 60/0929/01 з урахуванням додаткової угоди від 20.07.2015 року про виконання сільськогосподарських робіт. Відповідно до якого ТОВ «Філпром» є замовником, а позивач є виконавцем сільськогосподарських робіт.

Відповідно до пункту 1.1 договору № 60/0929/01 про виконання сільськогосподарських робіт від 29.09.2014 року предметом договору є послуги виконавця по проведенню сільськогосподарських робіт на земельних угіддях Замовника, які виконуються технікою виконавця на основі технології обробки та збирання сільськогосподарських культур на площах, вказаних замовником (які знаходяться на території земель Балабинської селищної ради Запорізького району Запорізької області, площею 34,7 Га), для отримання врожаю пшениці озимої. На підтвердження надання сільськогосподарських послуг між сторонами складено акти надання послуг № ОН-0000002 від 31.01.2015 року, № ОН-0000005 від 09.03.2015 року, № ОН-0000010 від 22.07.2015 року, № ОН-0000015 від 29.10.2015 року.

Згідно із абз. в) п.п. 209.15.2 ст. 209 Податкового кодексу України діяльність у сфері сільського господарства є надання послуг іншим сільгосптоваровиробникам (юридичним особам) та/або фізичним особам з використанням сільськогосподарської техніки, крім надання її у фінансову оренду (лізинг).

Сільськогосподарським вважається підприємство, основною діяльністю якого є постачання вироблених (наданих) ним сільськогосподарських товарів (послуг) на власних або орендованих основних фондах, а також на давальницьких умовах, в якій питома вага вартості сільськогосподарських товарів/послуг становить не менш як 75 відсотків вартості всіх товарів/послуг, поставлених протягом попередніх 12 послідовних звітних податкових періодів сукупно. (п. 209.6 ст. 209 Податкового кодексу України)

Пунктом 209.2 статті 209 Податкового кодексу України встановлено, що згідно із спеціальним режимом оподаткування сума податку на додану вартість, нарахована сільськогосподарським підприємством на вартість поставлених ним сільськогосподарських товарів/послуг, не підлягає сплаті до бюджету та повністю залишається в розпорядженні такого сільськогосподарського підприємства для відшкодування суми податку, сплаченої (нарахованої) постачальнику на вартість виробничих факторів, за рахунок яких сформовано податковий кредит, а за наявності залишку такої суми податку - для інших виробничих цілей.

Зазначені суми податку на додану вартість акумулюються сільськогосподарськими підприємствами на спеціальних рахунках, відкритих в установах банків та/або в органах, які здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів у порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

За визначенням наведеним в пп. 14.1.235 п. 14.1 ст. 14 ПК України сільськогосподарський товаровиробник - це юридична особа незалежно від організаційно-правової форми, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції та/або розведенням, вирощуванням та виловом риби у внутрішніх водоймах (озерах, ставках та водосховищах) та її переробкою на власних чи орендованих потужностях, у тому числі власновиробленої сировини на давальницьких умовах, та здійснює операції з її постачання.

Відповідно до п. 209.1. ст. 209 Податкового кодексу України резидент, який провадить підприємницьку діяльність у сфері сільського і лісового господарства та рибальства та відповідає критеріям, встановленим у пункті 209.6 цієї статті (далі - сільськогосподарське підприємство), може обрати спеціальний режим оподаткування.

Отже, суб'єкт господарювання, який проводить підприємницьку діяльність у сфері сільського господарювання, може бути зареєстрований суб'єктом спеціального режиму оподаткування ПДВ лише за його добровільним бажанням, не реєстрація його суб'єктом спеціального режиму оподаткування ПДВ ніяким чином не позбавляє його статусу сільськогосподарського підприємства.

На підставі зазначених вище обставин суд доходить висновку, що подані позивачем документи (виписка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців ТОВ «Філпром», договором оренди земельної ділянки №1 від 21.07.2004р., звіт про основні економічні показники роботи сільськогосподарських підприємства за 2014 та 2015 рік (форма № 50-сг, затверджена наказом Держстату від 27.11.2015р. №346), звітом про фінансові результати за період 2015 рік), підтверджують, що ТОВ «Філпром» є сільськогосподарським підприємством та повністю відповідає вимогам встановленим п. 209.6. ст. 209 Податкового кодексу України, що підтверджується документами, наданими відповідачу під час перевірки. Відтак, висновки відповідача, викладені в п. 1 висновків акту перевірки, спростовуються матеріалами справи та не відповідають вимогам чинного податкового законодавства.

Щодо взаємовідносин позивача з ТОВ «Рандес Про» та ТОВ «Траст Актив», контролюючим органом було зазначено, що позивачем безпідставно віднесено до складу податкового кредиту суми ПДВ з придбання товарів (послуг) на загальну суму 756 667,00 грн., оскільки в актах виконаних робіт не міститься зміст та обсяг виконаної господарської операції, тому їх не можливо визнати первинними, та не відстежується економічний ефект для позивача.

Судом встановлено, що між позивачем та ТОВ «Траст Актив» укладено договір №101116 про надання послуг з дослідження кон'юнктури ринку від 10.11.2016 року.

Відповідно до п.1.1 Договору № 101116 про надання послуг з дослідження кон'юнктури ринку від 10.11.2016 року, в порядку на умовах, визначених цим договором, замовник доручає виконавцеві, а виконавець зобов'язується надати замовнику за плату послуги з дослідження кон'юнктури ринку технічних культур. На підтвердження надання послуги виконавцем було надано звіт дослідження кон'юнктури ринку технічних культур та складено акт надання послуг № ТА-30121 від 30.12.2016 року.

21.11.2016 між позивачем та ТОВ «Рандес Про» укладено договір № 2111/1-01 про надання послуг з дослідження кон'юнктури ринку.

Відповідно до п.1.1 Договору № 2111/1-01 від 21.11.2016 року про надання послуг з дослідження кон'юнктури ринку, в порядку на умовах, визначених цим договором, замовник доручає виконавцеві, а виконавець зобов'язується надати замовнику за плату послуги з дослідження кон'юнктури ринку зернових культур в Європі. На підтвердження надання послуги виконавцем було надано звіт дослідження кон'юнктури ринку зернових культур в Європі та складено акт надання послуг № РП-5291116 від 29.11.2016 року.

21.11.2016 між позивачем та ТОВ «Рандес Про» укладено договір № 2111/1-02 про надання послуг з дослідження кон'юнктури ринку.

Відповідно до п.1.1 Договору № 2111/1-02 від 21.11.2016 року про надання послуг з дослідження кон'юнктури ринку, в порядку на умовах, визначених цим договором, замовник доручає виконавцеві, а виконавець зобов'язується надати замовнику за плату послуги з дослідження кон'юнктури ринку зернових культур в Україні. На підтвердження надання послуги виконавцем було надано звіт дослідження кон'юнктури ринку зернових культур в Україні та складено акт надання послуг № РП-5291117 від 09.12.2016 року.

21.11.2016 між позивачем та ТОВ «Рандес Про» укладено договір № 2111/1-03 про надання послуг з дослідження кон'юнктури ринку.

Відповідно до п.1.1 Договору № 2111/1-03 від 21.11.2016 року про надання послуг з дослідження кон'юнктури ринку, в порядку на умовах, визначених цим договором, замовник доручає виконавцеві, а виконавець зобов'язується надати замовнику за плату послуги з дослідження кон'юнктури ринку зернових культур на світовому ринку. На підтвердження надання послуги виконавцем було надано звіт дослідження кон'юнктури ринку зернових культур на світовому ринку та складено акт надання послуг № РП-5291118 від 12.12.2016 року.

Відповідно до підпункту 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 ПК України, податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V Кодексу.

Пунктом 198.1 статті 198 ПК України встановлено, що право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Згідно з пунктом 198.3 статті 198 ПК України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

- придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Приписами вказаної статті встановлено, що право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

При цьому, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту відповідно до пункту 198.2 статті 198 ПК України вважається дата тієї події, що відбулася раніше:

- дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;

- дата отримання платником податку товарів/послуг.

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу (пункт 198.6 статті 198 ПК України).

Отже, аналіз вищевказаних норм податкового законодавства свідчить про те, що право платника податку на податковий кредит виникає в періоді, в якому відбулося придбання товарів (робіт/послуг) або зроблена попередня оплата, але це право повинно бути підтверджене належним чином оформленою податковою накладною.

Відповідно до пункту 201.1 статті 201 ПК України Платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) податкову накладну, складену в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи, та зареєстровану в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Згідно із пунктом 201.10 статті 201 ПК України при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов'язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою. Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Пунктом 201.4 статті 201 ПК України встановлено, що податкова накладна складається у день виникнення податкових зобов'язань продавця.

Відповідно до пункту 201.8 статті 201 ПК України, право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому статтею 183 цього Кодексу.

Таким чином, виходячи із приписів вищевказаних норм ПК України, податкова накладна є документом, який підтверджує фактичну сплату покупцем податку на додану вартість у ціні товару, та надає право на формування податкового кредиту платника податків-покупця. І лише придбання товарів (послуг, робіт), які не призначаються для їх використання в господарській діяльності платника податку, відсутність податкової накладної та складання податкової накладної особою, що не зареєстрована як платник ПДВ, позбавляють платника податку права на включення до податкового кредиту сплачених (нарахованих) сум податків у звітному періоді у зв'язку з придбанням товарів (робіт, послуг), вартість яких відноситься до складу валових витрат.

Статтею 3 Закону України № 996-ХІV від 16.07.1999 «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (зі змінами та доповненнями) (далі іменується - Закон України № 996-ХІV) передбачено, що бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України № 996-ХІV, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Статтею 1 Закону України № 996-ХІV визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Необхідність підтвердження господарських операцій первинними документами визначена також підпунктом 1.2 пункту 1, підпунктом 2.1 пункту 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88 і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 05.06.1995 за № 168/704 (далі іменується - Положення), первинні документи - це письмові свідоцтва, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації на їх проведення.

Відповідно до частини другої статті 9 вказаного Закону та підпункту 2.4 пункту 2 Положення, первинні документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях та повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Згідно з пунктам 2.15 та 2.16 вищевказаного Положення забороняється приймати до виконання первинні документи на операції, що суперечать законодавчим та нормативним актам.

Таким чином, для надання юридичної сили і доказовості, первинні документи повинні бути складені відповідно до вимог чинного законодавства та не порушувати публічний порядок.

Складені позивачем та ТОВ «Рандес Про» та ТОВ «Траст Актив» акти про надання послуг № ТА-30121 від 30.12.2016 року, № РП-5291116 від 29.11.2016 року, № РП-5291117 від 09.12.2016 року, №РП-5291118 від 12.12.2016 року не мають дефектів форми, змісту або походження, котрі в силу ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», спричиняють втрату первинними документами юридичної сили і доказовості, що спростовує доводи відповідача про порушення позивачем стандартів бухгалтерського обліку. На підтвердження реальності господарських операцій з цима контрагентами позивачем надані суду звіти зазначених контрагентів, складені на виконання вищенаведених договорів.

Частиною 1 та ч. 2 ст. 3 Господарського кодексу України, під господарською діяльністю розуміється діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб'єкти підприємництва - підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватися і без мети одержання прибутку (некомерційна господарська діяльність).

Згідно із ст. 42 Господарського кодексу України підприємництво як вид господарської діяльності - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

В свою чергу, поняття «економічного ефекту» у чинному законодавстві України не міститься.

Суд не приймає до уваги посилання відповідача в акті перевірки на недоліки звітів, складених ТОВ «Транс Актив» та ТОВ «Рандес Про», оскільки, виходячи зі змісту ст. 42 ГК України позивач здійснював в даному випадку господарську діяльність на власний ризик, а законодавством України (зокрема Господарським кодексом України) заборонене незаконне втручання у господарську діяльність суб'єктів господарювання.

Так само суд не приймає до уваги твердження відповідача в акті перевірки про неможливість виконання ТОВ «Транс Актив» та ТОВ «Рандес Про» взятих на себе перед позивачем зобов'язань за зазначеними вище договорами, через відсутність необхідної (на думку відповідача) кількості трудових ресурсів на виконання цих зобов'язань, оскільки в матеріалах справи містяться звіти зазначених контрагентів по кожному з цих договорів. А відтак, ТОВ «Транс Актив» та ТОВ «Рандес Про», незважаючи на недостатню (на думку відповідача) кількість співробітників, виконали ці договірні зобов'язання і їх виконання прийняте позивачем, що підтверджується матеріалами справи.

Відтак, судом встановлено, що висновки відповідача про порушення позивачем вимог пп.14.1.36 та пп. 14.1.181 п.14.1 ст.14, п.185.1 ст. 185, п. 187.1 ст. 187, п. 198.3 ст. 198, п. 200.1 ст. 200, п. 201.4 та п. 201.10 ст. 201, абз. в) пп. 209.15.2 п. 209.15 ст. 209 Податкового кодексу України, які стали підставою для прийняття податкового повідомлення-рішення № від 13.05.2017, не відповідають фактичним обставинам справи, а тому це податкове повідомлення-рішення є протиправним та підлягає скасуванню.

З пояснень представника відповідача та заперечень відповідача на позов, судом встановлено, що висновки акту перевірки щодо недодержання позивачем вимог п. 209.2 ст. 209 Податкового кодексу України, які стали підставою для прийняття податкового повідомлення-рішення № від 13.05.2017, були зроблені відповідачем за наслідком аналізу взаємовідносин позивача з ТОВ «ТПК Гратіс». По взаємовідносинам позивача із ТОВ «Петрол Оіл Груп», ТОВ «Петрол Плюс» та ТОВ «Експо Оіл Плюс», які так само як ТОВ «ТПК Гратіс» зазначені як підприємства, що мають ознаки «фіктивності» (розділ 3.9.2 акту перевірки - стор. 79-102 цього акту), відповідачем позивачу грошові зобов'язання не нараховувались.

Щодо взаємовідносин позивача з ТОВ «ТПК Гратіс» контролюючим органом було зазначено, що позивач безпідставно за рахунок сум ПДВ, які не були сплачені до бюджету, а закумульовані на спеціальному рахунку, тобто за кошти спеціального призначення придбало аміачну селітру: чим порушила вимоги п. 209.2 ст. 209 Податкового кодексу України (нецільове використання), та ТОВ «ТПК Гратіс» має ознаки фіктивності.

Суд зазначає, що на підставі пп. 4 п. 2 розділу XIX ПК України стаття 209 цього Кодексу втратила чинність з 1 січня 2017 року.

Відповідно до п. 209.2 ст. 209 Податкового кодексу України (в редакції цього Кодексу, яка існувала в період, який перевірявся) згідно із спеціальним режимом оподаткування сума податку на додану вартість, нарахована сільськогосподарським підприємством на вартість поставлених ним сільськогосподарських товарів/послуг, не підлягає сплаті до бюджету та повністю залишається в розпорядженні такого сільськогосподарського підприємства для відшкодування суми податку, сплаченої (нарахованої) постачальнику на вартість виробничих факторів, за рахунок яких сформовано податковий кредит, а за наявності залишку такої суми податку - для інших виробничих цілей.

Абзацом 2 підпункту 209.2.3 пункту 209.2 статті 209 ПК України було визначено, що суми податку на додану вартість, що підлягають перерахуванню на спеціальні рахунки, відкриті в установах банків та/або в органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, не підлягають сплаті до бюджету та повністю залишаються в розпорядженні такого сільськогосподарського підприємства для використання у виробництві сільськогосподарських товарів/послуг. Зазначені суми коштів акумулюються сільськогосподарськими підприємствами на таких рахунках у порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Згідно із п. 4 Порядку акумулювання сільськогосподарськими підприємствами сум податку на додану вартість на спеціальних рахунках, відкритих у банках та/або органах, які здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, затвердженого Постановою КМУ № 11 від 12.01.2011 року, сума податку на додану вартість, що акумулюється на спеціальному рахунку, не підлягає вилученню до державного бюджету і використовується сільськогосподарським підприємством відповідно до пункту 209.2 статті 209 Кодексу, а починаючи з 1 січня 2018 р. перераховується на поточний рахунок сільськогосподарського підприємства.

У випадку надмірного або помилкового перерахування коштів на спеціальний рахунок, зазначені кошти поверненню платнику податку не підлягають, а враховуються таким платником в рахунок майбутніх перерахувань на спеціальний рахунок та можуть бути використані ним для відшкодування суми податку, сплаченої (нарахованої) постачальнику на вартість виробничих факторів, за рахунок яких сформовано податковий кредит, а за наявності залишку такої суми податку - для інших виробничих цілей.

Згідно із абз. а) п.п. 209.15.1. п. 209.15. ст. 209 Податкового кодексу України до виробничих факторів, належать товари/послуги, які придбаваються сільськогосподарським підприємством для їх використання у виробництві сільськогосподарської продукції, а також основні фонди, які придбаваються (споруджуються) з метою їх використання у виробництві сільськогосподарської продукції.

У судовому засіданні представник відповідача зазначив, що нецільове використання позивачем суми коштів акумульовані на спеціальному рахунку пов'язані виключно з тим, що ТОВ «ТПК Гратіс» має ознаки фіктивності. Зокрема, це зазначено на стор. 102 акту перевірки.

Статтею 3 Закону України № 996-ХІV від 16.07.1999 «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (зі змінами та доповненнями) (далі іменується - Закон України № 996-ХІV) передбачено, що бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України № 996-ХІV, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Статтею 1 Закону України № 996-ХІV визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Необхідність підтвердження господарських операцій первинними документами визначена також підпунктом 1.2 пункту 1, підпунктом 2.1 пункту 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88 і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 05.06.1995 за № 168/704 (далі іменується - Положення), первинні документи - це письмові свідоцтва, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації на їх проведення.

Відповідно до частини другої статті 9 вказаного Закону та підпункту 2.4 пункту 2 Положення, первинні документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях та повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Згідно з пунктам 2.15 та 2.16 вищевказаного Положення забороняється приймати до виконання первинні документи на операції, що суперечать законодавчим та нормативним актам.

Таким чином, для надання юридичної сили і доказовості, первинні документи повинні бути складені відповідно до вимог чинного законодавства та не порушувати публічний порядок.

Крім того, будь-які документи (у тому числі договори, акти, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.

Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

З урахуванням викладеного, для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Згідно зі статтею 1 Закону України № 996-ХІV, господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Як встановлено судом, між позивачем та ТОВ «ТПК Гратіс» укладено договір поставки мінеральних добрив № 12 від 03.12.2015 року, згідно з яким Постачальник зобов'язаний поставити, а покупець прийняти та сплатити за товар.

Факт придбання позивачем у ТОВ «ТПК Гратіс» аміачної селітри підтверджується видатковими накладними від № 248 від 03.12.2015 року, № 255 від 16.12.2015 року.

Поставка аміачної селітри підтверджується товарно-транспортними накладними № 0312/1 від 03.12.2015 року, № 0312/2 від 03.12.2015 року, № 0412/1 від 04.12.2015 року, № 0412/2 від 04.12.2015 року, № 0712/1 від 07.12.2015 року, № 0712/2 від 07.12.2015 року, № 0812/1 від 08.12.2015 року, № 0812/2 від 08.12.2015 року, № 0912/1 від 09.12.2015 року, № 0912/2 від 09.12.2015 року, № 1012/1 від 10.12.2015 року, № 1012/2 від 10.12.2015 року, № 1112/1 від 11.12.2015 року, № 1112/2 від 11.12.2015 року, № 1412/1 від 14.12.2015 року, № 1412/2 від 14.12.2015 року, № 1512/1 від 15.12.2015 року, № 1512/2 від 15.12.2015 року, № 1612/1 від 16.12.2015 року. № 1612/2 від 16.12.2015 року, № 1712/1 від 17.12.2015 року, № 1712/2 від 17.12.2015 року, № 1812/1 від 18.12.2015 року, № 1812/2 від 18.12.2015 року, № 1812/3 від 18.12.2015 року, № 1912/1 від 19.12.2015 року, № 1912/2 від 19.12.2015 року, № 2112/4 від 21.12.2015 року, № 2112/5 від 21.12.2015 року, № 2212/1 від 22.12.2015 року, № 2212/2 від 22.12.2015 року, № 2312/2 від 23.12.2015 року, № 2312/3 від 23.12.2015 року, № 2412/1 від 24.12.2015 року, № 2412/2 від 24.12.2015 року, ТТН № 2512/1 від 25.12.2015 року.

Поставлена аміачна селітра була використана позивачем у виробництві сільськогосподарській продукції, що підтверджується актами використання мінеральних добрив від 03.12.2015 року, від 04.12.2015 року, від 07.12.2015 року, від 08.12.2015 року, від 09.12.2015 року, від 10.12.2015 року, від 11.12.2015 року, від 14.12.2015 року, від 15.12.2015 року, від 16.12.2015 року, від 17.12.2015 року, від 18.12.2015 року, від 21.12.2015 року, від 22.12.2015 року, від 23.12.2015 року, від 24.12.2015 року, від 25.12.2015 року, від 28.12.2015 року.

Факт оплати позивачем поставки зазначених мінеральних добрів у повному обсязі визнається сторонами. Зокрема, відомості про здійснені позивачем платежі на користь ТОВ «ТПК Гратіс» за договором поставки мінеральних добрив № 12 від 03.12.2015 року викладені на стор. 43, 99 акту перевірки.

Суд зауважує, що відповідачем в акті перевірки зазначено, що поставка аміачної селітри здійснена на суму 8 869 750,00 грн. без ПДВ. Проте у висновках акту перевірки зазначена сума 8869342,50 грн. Різниця між сумою поставки та сумою нарахованих відповідачем штрафних (фінансових) санкцій становить 407,50 грн., що становить розмір останнього платежу здійсненого позивачем на користь ТОВ «ТПК Гратіс» за договором поставки мінеральних добрив № 12 від 03.12.2015 року (платіжне доручення №686 від 22.01.2016). Не включення зазначеної суми до оскаржуваного податкового повідомлення-рішення № дає підстави для ствердження про визнання відповідачем факту поставки мінеральних добрів від зазначеного контрагента, але не на суму визначену у видаткових документах.

Суд зазначає, що відповідачем не надано до матеріалів справи належних та допустимих доказів (як і взагалі будь-яких доказів) на підтвердження своїх висновків про нереальність господарських операцій позивача із ТОВ «ТПК Гратіс» за договором поставки мінеральних добрив № 12 від 03.12.2015 року.

Посилання відповідача в акті перевірки на ненадання до перевірки карток складського обліку щодо прийняття позивачем зазначених мінеральних добрив, не надання в повному обсязі шляхових листів щодо транспортування позивачем цих мінеральних добрив до себе на пункт вивантаження, ненадання пояснень з приводу такого транспортування, недостатності (на думку відповідача) списання позивачем палива на перевезення цього товару, недостатність (на думку відповідача) часу для здійснення позивачем транспортування цього товару на свій пункт вивантаження та відсутність в штатному розпису водія ОСОБА_1 на переконання суду не є беззаперечним доказом нереальності поставки мінеральних добрив ТОВ «ТПК Гратіс» позивачу. Крім того, зазначені відомості можуть засвідчити лише факт використання придбаного товару в господарській діяльності позивача, але в жодному випадку не факт поставки такого товару. Такий висновок вбачається зі змісту п. 4.6.2 договору поставки мінеральних добрив №12 від 03.12.2015, відповідно до якого, якщо під час приймання товару від покупця не надійшло претензій, то товар вважається переданим Постачальником і прийнятим покупцем: за кількістю - відповідно до кількості (одиниць виміру), вказаної у накладній; за якістю - відповідно до якості, вказаної в документі про якість, що відповідає умовам EXW за правилами Інкотермс 2010 року, на яких, в даному випадку здійснена поставка.

На підставі зазначених вище обставин суд доходить висновку, що подані позивачем документи, підтверджують реальність господарських операцій у спірних правовідносинах.

Крім того, суд зауважує, що податкове законодавство не ставить у залежність податковий облік (стан) певного платника податку від іншої особи, зокрема, від фактичної сплати контрагентом податку до бюджету, а відтак, якщо останній не виконав свого зобов'язання щодо сплати податку або мінімізував свої податкові зобов'язання, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи, проте вказана обставина не є підставою для позбавлення платника податку - покупця права на отримання податкової вигоди у разі, якщо такий платник має всі документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту.

З урахуванням викладеного, факт порушення контрагентом - постачальником своїх податкових зобов'язань може бути підставою для висновку про необґрунтованість заявлених платником податку вимог про надання податкової вигоди - відшкодування ПДВ з державного бюджету, якщо податковий орган доведе, що платник податку діяв без належної обачності й обережності і йому мало бути відомо про порушення, які допускали його контрагенти, або що одержати податкову вигоду можна лише тоді, коли на одному з етапів придбання товару, який експортується (сировини, з якої він може бути виготовлений), ПДВ до державного бюджету не сплачується, а експортер вживає заходів до відшкодування податку з бюджету, тобто що без участі експортера податкова вигода не може бути одержана; або що діяльність платника податку, його взаємозалежних або афілійованих осіб спрямована на здійснення операцій, пов'язаних з наданням податкової вигоди, переважно з контрагентами, які не виконують своїх податкових зобов'язань, зокрема у випадках, коли такі операції здійснюються через посередників.

Зазначена позиція узгоджується з практикою Європейського Суду з прав людини, яку суди України застосовують як джерело права, відповідно до положень статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

Європейський Суд у своєму рішенні від 09.01.2007 року зазначає, у справі «Інтерсплав проти України» та від 22.01.2009 «Булвес» АД проти Болгарії, які згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права, вказано на те, що коли Держави-члени Конвенції володіють будь-якою інформацією про зловживання у системі відшкодування ПДВ, що здійснюються конкретною компанією, вони можуть вжити відповідних заходів з метою запобігання або усунення таких зловживань. Суд вважає, що коли національна влада за відсутності будь-яких вказівок на пряму участь фізичної або юридичної особи у зловживаннях, пов'язаних зі сплатою ПДВ, що нараховується при низці операцій з поставок, або будь-яких вказівок на обізнаність про таке порушення, все таки карає одержувача оподатковуваної ПДВ поставки, який повністю виконав свої зобов'язання, за дії чи бездіяльність постачальника, який знаходився поза контролем одержувача і по відношенню до якого не було засобів відстеження і забезпечення його старанності, то влада виходить за розумні межі і порушує справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами загальних інтересів і вимогами захисту права власності.

Наявні в справі документи не містять жодних доказів наявності між позивачем та його контрагентами узгоджених спільних зловмисних дій, спрямованих на порушення існуючого в державі суспільного ладу або моральних засад з метою проведення безтоварних операцій та отримання незаконної податкової вигоди.

Натомість, податковий орган в обґрунтування своєї позиції посилається на певні ознаки фіктивності контрагента, проте аналіз акту документальної позапланової виїзної перевірки свідчить, що основною підставою для даних висновків було посилання на окремі матеріали кримінальних проваджень та припущення про фіктивність діяльності ТОВ «ТПК Гратіс».

Слід зазначити, що приписами Цивільного кодексу України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом не дійсним (стаття 204).

Так, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (стаття 215); нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (стаття 236); недійний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю (стаття 216).

Частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 Цивільного кодексу України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З наведених вище підстав суд дійшов висновку про протиправність податкового повідомлення-рішення № від 13.05.2017, а відтак, про необхідність його скасування.

Висновки акту перевірки щодо недодержання позивачем пп. 164.2.5 п.164.2 ст.164 та пп. 170.1.1 п. 170.1 ст. 170 Податкового кодексу України, які стали підставою для прийняття податкових повідомлень-рішень № та № від 13.05.2017, були зроблені відповідачем за наслідком аналізу взаємовідносин позивача з фізичними особами - орендодавцями земельних ділянок. В обґрунтування цього висновку відповідач в акті перевірки зазначає про необхідність застосування індексації орендної плати за землю до нарахованих (виплачених) позивачем за договорами оренди землі доходів фізичних осіб - орендодавців таких земельних ділянок.

За приписами пп. 164.2.5 п. 164.2 ст. 164 ПК України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається, крім іншого, дохід від надання майна в лізинг, оренду або суборенду (строкове володіння та/або користування), визначений у порядку, встановленому пунктом 170.1 статті 170 цього Кодексу.

Підпунктом 170.1.1 пункту 170.1 статті 170 Податкового кодексу України визначено, що податковим агентом платника податку - орендодавця щодо його доходу від надання в оренду земельної ділянки сільськогосподарського призначення, земельної частки (паю), майнового паю є орендар.

При цьому об'єкт оподаткування визначається виходячи з розміру орендної плати, зазначеної в договорі оренди, але не менше ніж мінімальна сума орендного платежу, встановлена законодавством з питань оренди землі.

Відповідно до пп. 170.1.4 п. 170.1 ст. 170 ПК України доходи, зазначені у підпунктах 170.1.1-170.1.3 цього пункту, оподатковуються податковим агентом під час їх нарахування (виплати) за ставкою, визначеною пунктом 167.1 статті 167 цього Кодексу.

Згідно із визначенням, наведеним в пп. 14.1.54 п. 14.1 ст. 14 ПК України дохід з джерелом їх походження з України - це будь-який дохід, отриманий резидентами або нерезидентами, у тому числі від будь-яких видів їх діяльності на території України (включаючи виплату (нарахування) винагороди іноземними роботодавцями), її континентальному шельфі, у виключній (морській) економічній зоні, у тому числі, але не виключно, доходи у вигляді:

а) процентів, дивідендів, роялті та будь-яких інших пасивних (інвестиційних) доходів, сплачених резидентами України;

б) доходів від надання резидентам або нерезидентам в оренду (користування) майна, розташованого в Україні, включаючи рухомий склад транспорту, приписаного до розташованих в Україні портів;

в) доходів від продажу рухомого та нерухомого майна, доходів від відчуження корпоративних прав, цінних паперів, у тому числі акцій українських емітентів;

г) доходів, отриманих у вигляді внесків та премій на страхування і перестрахування ризиків на території України;

ґ) доходів страховиків - резидентів від страхування ризиків страхувальників - резидентів за межами України;

д) інших доходів від діяльності, у тому числі пов'язаних з повною або частковою переуступкою прав та обов'язків за угодами про розподіл продукції на митній території України або на територіях, що перебувають під контролем контролюючих органів (у зонах митного контролю, на спеціалізованих ліцензійних митних складах тощо);

е) спадщини, подарунків, виграшів, призів;

є) заробітної плати, інших виплат та винагород, виплачених відповідно до умов трудового та цивільно-правового договору;

ж) доходів від зайняття підприємницькою та незалежною професійною діяльністю.

Отже, податкове законодавство встановлює залежність суми податку, яка підлягає утриманню з фізичної особи - орендодавця, від розміру нарахованого (виплаченого) такій особі. В даному випадку відповідач не надав суду жодного доказу нарахування (виплати) відповідачем орендодавцям земельних ділянок орендної плати з урахуванням індексації.

Щодо індексації орендної плати за землю.

Статтею 1 Закону України "Про оренду землі" визначено, що оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння та користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Статтею 2 Закону України "Про оренду землі" встановлено, що відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, Законом України "Про оренду землі", Законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Згідно із ст. 3 Закону України "Про оренду землі", об'єктами оренди є земельні ділянки, що перебувають у власності громадян, юридичних осіб, комунальній або державній власності.

Відповідно до ст. 4 Закону України "Про оренду землі" орендодавцями земельних ділянок є громадяни та юридичні особи, у власності яких перебувають земельні ділянки, або уповноважені ними особи. Орендодавцями земельних ділянок, що перебувають: у комунальній власності - є сільські, селищні, міські ради в межах повноважень, визначених законом; державній власності - органи виконавчої влади, які відповідно до закону передають земельні ділянки у власність або користування, тощо.

Згідно із ст. 5 Закону України "Про оренду землі" орендарями земельних ділянок є юридичні або фізичні особи, яким на підставі договору оренди належить право володіння та користування земельною ділянкою.

Згідно із загальними положеннями цивільного законодавства про договір договором є вільна домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Укладаючи договір, його сторони не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами (ст. ст. 6, 627 Цивільного кодексу України).

Статтею 13 Закону України "Про оренду землі" визначено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння та користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Зміст ч. 2 ст. 759 Цивільного кодексу України вказує на те, що законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору оренди. Так, відповідно до вимог ст. 15 Закону України "Про оренду землі" однією з істотних умов договору оренди є орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

Водночас цією ж нормою передбачено, що за згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови.

Відповідно до ст. 21 Закону України "Про оренду землі" передбачено, що орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі.

Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди.

Договорами оренди землі, укладеними між ТОВ "Оріс-Нива" (Орендар) та фізичними особами (Орендодавцями), які були досліджені судом, встановлено, що орендна плата за землю не підлягає індексації, що в силу вимог ч. 3 ст. 21 Закону України «Про оренду землі» допускається, тобто не є порушенням.

Відповідачем в акті перевірки, представником відповідача під час судового розгляду та в письмових запереченнях не наведена жодна норма права, яка встановлює обов'язок позивача нараховувати (виплачувати) фізичним особам - орендодавцям орендну плату у іншому ніж визначено відповідними договорами оренди землі розмірі.

З врахуванням викладеного суд доходить висновку про протиправність податкових повідомлень-рішень № та № від 13.05.2017, а відтак про необхідність їх скасування.

Крім того, позивачем надано висновок експертного дослідження № 129/05-17 від 25.05.2017 року судового експерта Бондарчук Тетяною Вікторівною про проведення дослідженню документів бухгалтерського, податкового обліку і звітності підприємства ТОВ «Оріс-Нива» за період з 01.01.2014 р. по 31.12.2016 року. Висновки експертного дослідження № 129/05-17 від 25.05.2017 року повністю спростовують висновки акту перевірки № 061/08-0114-01/31429645 від 24.02.2017 року.

Окремо суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Пунктом 5 розділу 3 Порядку оформлення результатів документальних перевірок дотримання законодавства України з питань державної митної справи, податкового, валютного та іншого законодавства платниками податків - юридичними особами та їх відокремленими підрозділами, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України № 727 від 20.08.2015 року, висновок акта (довідки) документальної перевірки складається таким чином: зазначається опис виявлених перевіркою порушень законодавства з питань державної митної справи, податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, з посиланням на підпункти, пункти, статті законодавчих актів або загальний висновок щодо відсутності таких порушень; інформація щодо виявлених порушень податкового та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, відображається у національній валюті України у розрізі податків та зборів, єдиного внеску з розбивкою за роками та податковими (звітними) періодами у межах періоду, що перевіряється.

Висновки акту перевірки № 061/08-01-14-01/31429645 від 24.02.2017 року в частині:

надання ТОВ «Оріс-Нива» позик фізичним особам-підприємцям на загальну суму 8497000,00 грн., що залишилися не повернутими після проведення державної реєстрації припинення даних ФОПів;

взаємовідносин ТОВ «Оріс-Нива» з підприємствами, що мають ознаки фіктивності:

- ТОВ «Петроліум Оіл Груп» на суму 205 166,30 грн в тому числі ПДВ 34 194,39 грн.

- ТОВ «Петрол Плюс» на суму 593 573,25 грн. в тому числі ПДВ 98 928,88 грн.

- ТОВ «Експо Оіл Плюс» на суму 1 294 017,00 грн. в тому числі ПДВ 215 669,50 грн.;

перерахування ТОВ «Оріс-Нива» грошових коштів у розмірі 5 043 450,00 грн. на поточні рахунки фізичних осіб-підприємців, період діяльності яких не перевищує трьох місяців з дня реєстрації;

та

внесення ТОВ «Оріс-Нива» грошових коштів та майна на загальну суму 56 915 640,00 грн. до статутних фондів інших суб'єктів господарювання, складені з порушенням пункту 5 розділу 3 Порядку оформлення результатів документальних перевірок дотримання законодавства України з питань державної митної справи, податкового, валютного та іншого законодавства платниками податків - юридичними особами та їх відокремленими підрозділами, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України № 727 від 20.08.2015 року, відсутні посилання на підпункти, пункти, статті законодавчих актів, які порушено позивачем, не відображено у національній валюті України суму грошового зобов'язання у розрізі податків та зборів.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно з частиною 3 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5)добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини 1 статті 11 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 1 статті 71 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення від 13.05.2017 року №, №, №, № є протиправними та такими, що підлягають скасуванню.

Відповідно до ч.1 ст.94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 69, 70, 71, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Оріс-Нива» задовольнити.

2.Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Запорізькій області від 13 травня 2017 року №, від 13 травня 2017 року №, від 13 травня 2017 року № та від 13 травня 2017 року №.

3. Судові витрати в сумі 151012 (сто п'ятдесят одна тисяча дванадцять) гривень 73 копійки присудити на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Оріс-Нива» за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Запорізькій області.

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Ю.П.Бойченко