Справа № 462/1523/17
Суддя: Боровков Д. О.
Дата ухвалення: 2017-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

справа № 462/1523/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2017 року Залізничний районний суд м. Львова в складі

головуючого судді Боровкова Д.О.

при секретарі Журавльовій А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Львові справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у м. Львові Департаменту патрульної поліції про скасування постанови в справі про адміністративне правопорушення,

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серія АР № 667452 від 22 березня 2017 року, винесену відносно нього інспектором взводу № 1 роти № 2 батальйону № 1 Управління патрульної поліції у м. Львові ДПП лейтенантом поліції ОСОБА_2 за ч. 1 ст. 126 КпАП України. Свої вимоги мотивує тим, що оскаржуваною постановою його було визнано винним та притягнуто до адміністративної відповідальності у виді штрафу в розмірі 425 гр., за те, що 22.03.2017 року він, керуючи транспортним засобом «Мітцубісі Лансер», д.н.з., ВС 2959 СІ, у м. Львові на перехресті вулиць Княгині Ольги-Наукова при повороті праворуч не подав сигналу світловим покажчиком повороту праворуч та не мав при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом, а також реєстраційного документу на транспортний засіб, чим порушив пункти 2.1.а та 2.1.б ПДР України. Проте, вважає, що ніякого адміністративного правопорушення він не вчиняв, а оскаржувана постанова є незаконною, оскільки поліцейський не мав право вимагати від нього предявлення посвідчення водія на право керування транспортним засобом та реєстраційного документа на транспортний засіб. У звязку з наведеним, просить позов задовольнити.

У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, дали аналогічні пояснення вищенаведеному, додатково пояснивши, що позивача було затримано інспекторами УПП у м. Львові ДПП з метою встановлення його особи, після чого його було доставлено у Франківський ВП ГУНП у Львівській області, де інспектором взводу № 1 роти № 2 батальйону № 1 Управління патрульної поліції у м. Львові ДПП лейтенантом поліції ОСОБА_2 була винесена оскаржувана постанова, при цьому йому не дали можливість реалізувати право на захист, передбачене чинним законодавством, зокрема, на його вимогу, що він бажає скористатися юридичною допомогою адвоката інспектор Тиркус Б.В. ніяким чином не зреагував.

Представник відповідача в судове засідання не з'явилася, проте подав до суду письмові заперечення, в яких проти позову заперечив, просить у задоволенні такого відмовити, оскільки оскаржувана постанова є законною /а.с.14-18/, а також, надав відеозаписи, які були зроблені за допомогою відеофіксуючої апаратури, розміщеної на форменому одязі працівників УПП у м. Львові ДПП, а тому згідно ст.128 КАС України, суд вважає, що справу слід розглядати у його відсутності, оскільки в матеріалах справи є достатньо належних доказів про права, обовязки та взаємовідносини сторін..

Заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, відеозаписи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Судом встановлено, що постановою про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серія АР № 667452 від 22 березня 2017 року, винесеною відносно позивача ОСОБА_1 інспектором взводу № 1 роти № 2 батальйону № 1 Управління патрульної поліції у м. Львові ДПП лейтенантом поліції ОСОБА_2, позивача було визнано винним та притягнуто до адміністративної відповідальності у виді штрафу в розмірі 425 гр. за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КУпАП, за те, що 22.03.2017 року позивач, керуючи транспортним засобом «Мітцубісі Лансер», д.н.з., ВС 2959 СІ, у м. Львові на перехресті вулиць Княгині Ольги-Наукова при повороті праворуч не подав сигналу світловим покажчиком повороту праворуч та не мав при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом, а також реєстраційного документу на транспортний засіб, чим порушив пункти 2.1.а та 2.1.б ПДР України /а.с.5/.

Згідно з ч. 1 ст. 126 КУпАП керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред'явила для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційного документа на транспортний засіб, а також поліса (договору) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката "Зелена картка"), - тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти пяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» було розяснено, що зміст постанови повинен відповідати вимогам, встановленим статтями 283, 284 КУпАП. В ній, зокрема, необхідно зазначити докази, на яких базується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Як убачається з відеозаписів, які були зроблені за допомогою відеофіксуючої апаратури, розміщеної на форменому одязі працівників УПП у м. Львові ДПП, та які були надані представником відповідача на вимогу суду, 22.03.2017 року позивач, керуючи транспортним засобом «Мітцубісі Лансер», д.н.з., ВС 2959 СІ, у м. Львові був зупинений інспекторами УПП у м. Львові ДПП за те, що на перехресті вулиць Княгині Ольги-Наукова при повороті праворуч не подав сигналу світловим покажчиком повороту праворуч, і в подальшому на вимогу поліцейського позивач категорично відмовився надавати посвідчення водія на право керування транспортним засобом та реєстраційний документ на транспортний засіб.

Відповідно до п. 2 ст. 32 Закону України «Про національну поліцію» поліцейський має право вимагати в особи предявлення нею документів, що посвідчують особу, та/або документів, що підтверджують відповідне право особи, у таких випадках якщо існує достатньо підстав вважати, що особа вчинила або має намір вчинити правопорушення.

За таких обставин, суд критично ставиться до твердження позивача, що у поліцейських не було підстав вимагати в нього надати їм посвідчення водія на право керування транспортним засобом та реєстраційний документ на транспортний засіб, оскільки зазначена вимога поліцейських ґрунтувалась на вимогах Закону України «Про національну поліцію», а відтак була законною.

Разом з тим, як убачається з пояснення позивача його було затримано інспекторами УПП у м. Львові ДПП з метою встановлення його особи, після чого його було доставлено у Франківський ВП ГУНП у Львівській області, де інспектором взводу № 1 роти № 2 батальйону № 1 Управління патрульної поліції у м. Львові ДПП лейтенантом поліції ОСОБА_2 була винесена оскаржувана постанова, при цьому йому не дали можливість реалізувати право на захист, передбачене чинним законодавством, зокрема, на його вимогу, що він бажає скористатися юридичною допомогою адвоката інспектор Тиркус Б.В. ніяким чином не зреагував, хоча нічого не заважало останньому надати йому можливість задзвонити до адвоката, який би прибув на розгляд справи про притягнення його до адміністративної відповідальності.

Згідно зі ст. 278 КУпАП, посадова особа при підготовці до розгляду справи про адміністративне правопорушення вирішує такі питання: 1) чи належить до його компетенції розгляд даної справи; 2) чи правильно складено протокол та інші матеріали справи про адміністративне правопорушення; 3) чи сповіщено осіб, які беруть участь у розгляді справи, про час і місце її розгляду; 4) чи витребувано необхідні додаткові матеріали; 5) чи підлягають задоволенню клопотання особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілого, їх законних представників і адвоката.

Згідно зі ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов'язаний з'ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з'ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Стаття 268 КУпАП, гарантує особі, яка притягається до адміністративної відповідальності такі права, а саме: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржити постанову по справі. Справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Як убачається з вищевказаних відеозаписів, позивач після того, як його автомобіль було зупинено інспекторами УПП у м. Львові ДПП, неодноразово заявляв клопотання про те, що він бажає скористатися юридичною допомогою адвоката під час розгляду справи про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 126 КУпАП.

Статтею 6 Європейської конвенції з прав людини передбачено, що кожний обвинувачений у скоєнні злочину має як мінімум право мати достатньо часу та можливості для підготовки свого захисту, а також захищати себе сам особисто або через обраного ним самим захисника. При цьому Європейський суд з прав людини неодноразово, зокрема в справі «Deweer v. Belgium» (рішення Суду від 27.02.1980 року), зазначав, що немає ніяких підстав для вузької інтерпретації ст. 6 Конвенції. Так, зазначена стаття застосовується не тільки власно до кримінального судового провадження, але і по відношенню до дисциплінарних та адміністративних процедур (принцип автономності).

Серед основних гарантій захисту прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, передбачених статтею 268 КУпАП, є право користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи.

У відповідності до ч.2 ст. 72 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Представник відповідача не надав суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що позивачу, як особі, яка була притягнута до адміністративної відповідальності було в повній мірі гарантовано законне право при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката.

Так, суд критично ставиться до того, що представником відповідача не було надано відеозаписів, в яких був зафіксований сам процес розгляду інспектором взводу № 1 роти № 2 батальйону № 1 Управління патрульної поліції у м. Львові ДПП лейтенантом поліції ОСОБА_2 справи про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 126 КУпАП, хоча з матеріалів справи вбачається, що фіксація зазначеного розгляду повинна була відбуватися.

Беручи до уваги зміст оскаржуваної постанови, суд приходить до висновку, що лейтенант поліції ОСОБА_2, розглянувши справу про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 126 КУпАП, безпідставно залишив поза увагою клопотання позивача про надання йому можливості скористатися допомогою адвоката, чим грубо порушив права позивача на захист та права на суд, в розумінні положень статті 6 Європейської конвенції з прав людини, а відтак оскаржувана постанова не може вважатися законною, і тому підлягає скасуванню.

Крім того, представником відповідача на вимогу суду не надано жодного документу, який б підтверджував той факт, що адміністративне затримання позивача, яке мало місце 22.03.2017 року, під час того, коли він був доставлений інспекторами УПП у м. Львові ДПП в приміщення Франківського ВП ГУНП у Львівській області проти його волі, відбулося з дотримання вимог ст. 261 КУпАП, якою передбачено, що про адміністративне затримання складається протокол, в якому зазначаються: дата і місце його складення; посада, прізвище, ім'я та по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу затриманого; час і мотиви затримання. Протокол підписується посадовою особою, яка його склала, і затриманим. У разі відмовлення затриманого від підписання протоколу в ньому робиться запис про це. Про місце перебування особи, затриманої за вчинення адміністративного правопорушення, негайно повідомляються її родичі, а на її прохання також власник відповідного підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган.

Суду не були надані ні протокол про адміністративне затримання позивача, ні докази, що про місце перебування позивача після його затримання негайно були повідомлені його родичі, а відтак, суд вважає, що під час затримання позивача були грубо порушені його права, гарантовані вищевказаними нормативними актами, що також, не дає суду підстав вважати, що оскаржувана постанова була винесена у законний спосіб.

Враховуючи наведене, суд, дослідивши докази по справі в їх сукупності, прийшов до висновку, що відповідач своє рішення не обґрунтував та прийняв його нерозсудливо, без дотримання норм, передбачених вищевказаними статтями КУпАП, та без урахуванням права особи на захист, і тому позов підлягає задоволенню, зі скасуванням оскаржуваної постанови.

Керуючись ст.ст. 12,14,18,159,160,161,163,170,171-2 КАС України, суд

постановив:

Позов задовольнити.

Скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серія АР № 667452 від 22 березня 2017 року, винесену відносно ОСОБА_1 інспектором взводу № 1 роти № 2 батальйону № 1 Управління патрульної поліції у м. Львові ДПП лейтенантом поліції ОСОБА_2 за ч. 1 ст. 126 КпАП України.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Львівського апеляційного адміністративного суду через Залізничний районний суд м. Львова шляхом подачі в десяти денний строк з дня проголошення постанови апеляційної скарги. У разі застосування судом ч. 3 ст. 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя:

Оригінал постанови.