Справа № 808/307/17
Суддя: Богданенко І.Ю.
Дата ухвалення: 2017-11-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

16 листопада 2017 рокусправа № 808/307/17

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Богданенка І.Ю.,

суддів: Уханенка С.А. Дадим Ю.М. ,

за участю секретаря судового засідання: Сколишева О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області

на постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 13 червня 2017 року

у справі №808/307/17

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства юстиції України та Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області,

третя особа Головне управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області

про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

ВСТАНОВИВ:

20 січня 2017 року ОСОБА_1 звернувся у Запорізький окружний адміністративний суд з позовом до Міністерства юстиції України та Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, з урахуванням уточнень прийнятих судом, про стягнення в солідарному порядку середнього заробітку за період з 10 грудня 2002 року по 01 листопада 2016 року включно за затримку виплати суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 23 вересня 1999 року по 06 жовтня 2000 року.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 13 червня 2017 року позовні вимоги задоволені частково.

Стягнуто з Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області в солідарному порядку на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період з 30 жовтня 2007 року по 28 жовтня 2016 року за затримку виплати суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 23 вересня 1999 року по 06 жовтня 2000 року у розмірі 86903, 73 гривень.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на необґрунтованість судового рішення, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати оскаржувану постанову в частині задоволення позовних вимог та прийняти нову про відмову у задоволенні позовних вимог.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши доводи апеляційних скарг та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи із наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 працював на посаді заступника начальника Запорізького обласного управління юстиції - начальника відділу державної виконавчої служби з січня 1999 року.

Позивач звільнений із займаної посади наказом Міністерства юстиції України №924/к від 09 вересня 1999 року на підставі пункту 2 статті 30 Закону України «Про державну службу» внаслідок набрання законної сили постановою Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 30 липня 1999 року.

29 листопада 1999 року постановою Верховного Суду України постанова Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська скасована, провадження у справі закрито.

06 жовтня 2000 року рішенням Печерського районного суду міста Києва задоволено позов ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, поновлено позивача на посаді заступника начальника Запорізького обласного управління юстиції - начальника відділу державної виконавчої служби; стягнуто з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 4137,88 гривень (а.с. 5-6).

Наказом Міністерства юстиції України №1085/к від 22 листопада 2000 року скасований наказ №924/к від 09 вересня 1999 року про звільнення позивача (а.с. 120).

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 11 вересня 2003 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2000 року в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасовано за нововиявленими обставинами за заявою позивача.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 17 листопада 2003 року у справі №2-290-1-2002 позов ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Запорізького обласного управління юстиції та Державного казначейства України задоволений частково. Стягнуто з Запорізького обласного управління юстиції середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 6585,24 гривень шляхом списання коштів з розрахункового рахунку. У задоволенні іншої частини вимог відмовлено (а.с. 54-57).

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 11 березня 2004 року рішення місцевого суду скасовано і постановлено нове рішення, яким позовні вимоги задоволені частково, з відповідача на користь позивача стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 3840 гривень і компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати у розмірі 2177 гривен 28 копійок. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 27 квітня 2007 року частково задоволено касаційну скаргу ОСОБА_1; рішення Апеляційного суду м. Києва від 11 березня 2004 року скасовано в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 3840 гривень і компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати у розмірі 2177 гривен 28 копійок й в цій частині направлено на новий апеляційний розгляд.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 29 жовтня 2007 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 17 листопада 2003 року в частині стягнення на користь ОСОБА_1 середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу у розмірі 3840 гривень і компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням термінів її виплати у розмірі 2177 гривень 28 копійок залишено без змін (а.с. 62-64).

27 жовтня 2016 року до Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області надійшов лист Головного управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області від 27 жовтня 2016 року №07.2-08/144-7366 про повідомлення щодо здійснення безспірного списання коштів, за змістом якого, ОСОБА_1 подав заяву від 27 жовтня 2016 року та виконавчий лист по справі № 2-763-1/03, виданий Печерським районним судом м. Києва 05 лютого 2010 року про стягнення з Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області середнього заробітку за час вимушеного прогулу у сумі 6585,24 гривень (а.с. 38).

27 жовтня 2016 року Головне територіальне управління юстиції у Запорізькій області листом №08-13/9264 повідомило третю особу про визначення номеру рахунку, з якого можливе безспірне списання коштів (а.с. 39).

28 жовтня 2016 року здійснено списання коштів у сумі 6585,24 гривень на користь ОСОБА_1, що підтверджується копіями виписки по рахункам та меморіальним ордером (а.с. 40-41).

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що Запорізьке обласне управління юстиції з 30 жовтня 2007 року мало виконати рішення суду в частині виплати на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 6585,24 гривень.

Відмову у задоволенні іншої частини позовних вимог суд першої інстанції мотивував тим, що період затримки розрахунку розпочався з 30 жовтня 2007 року.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з позицією суду першої інстанції з огляду на наступне.

Як підтверджується матеріалами справи, 27 жовтня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області із заявою та виконавчим листом по справі №2-763-1/03, виданим Печерським районним судом м. Києва 05 лютого 2010 року щодо стягнення з Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області середнього заробітку за час вимушеного прогулу у сумі 6585,24 гривень.

Наявність спірних відносин позивач безпосередньо пов'язує з несвоєчасним виконанням судових рішень, отже фактично просить стягнути санкцію в якості відповідальності за їх несвоєчасне виконання.

Стаття 129-1 Конституції України встановлює, що судове рішення є обов'язковим до виконання.

Аналогічні положення передбачалися статтею 124 Конституції України (в редакції до 30 вересня 2016 року) - судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України.

Як підтверджується зазначених змістом судових рішень за позовом ОСОБА_1 щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, справи розглядалися та вирішувалися у відповідності до Цивільних процесуальних кодексів України.

Статтею 14 Цивільного процесуального кодексу України 1963 року передбачалося, що рішення, ухвала і постанова суду або судді, що набрали законної сили, є обов'язковими для всіх органів, підприємств, установ, організацій, службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

У відповідності до частин 1, 2 статті 14 Цивільного процесуального кодексу України 2004 року, судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Згідно з фактичними обставинами справи, остаточне рішення про стягнення коштів середнього заробітку за час вимушеного прогулу набрало законної сили 30 жовтня 2007 року, виконавчий лист про стягнення коштів виданий Печерським районним судом м. Києва 05 лютого 2010 року.

Як встановлено частиною 2 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України, провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Згідно із частиною 1 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

За змістом статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами; для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів; для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

При цьому, процесуальним строком є проміжок часу, встановлений законом або судом, у який суд та особи, що беруть участь у справі, та інші учасники процесу вчиняють певні процесуальні дії, передбачені Кодексом адміністративного судочинства України, в результаті вчинення яких настають певні правові наслідки.

За загальним правилом перебіг строку звернення до адміністративного суду починається з дня виникнення права на адміністративний позов, тобто коли особа дізналася або могла та повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Рішенням Конституційного Суду України № 17-рп/2011 від 13 грудня 2011 року визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судових захист і доступ до правосуддя.

Отже, чинне законодавство, встановленими строками, обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

У рішенні «Меньшикова проти України» від 08 квітня 2010 року (заява №377/02), Європейський суд з прав людини зазначив, що "право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням. У випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично таке обмеження не суперечить пунктові 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута (рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashmgdane v the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, п 57, серія А, №93). Суд підкреслює що у сфері тлумачення національного законодавства, зокрема процесуальних правил, що застосовуються у судовому провадженні, його роль обмежується перевіркою того чи результати такого тлумачення національними органами влади, особливо судами, відповідають Конвенції (рішення у справі «Звольський та Звольська проти Чеської Республіки» (Zvolsky and Zvolska v the Czech Republic), заява № 46129/99, n 46, ЕСПЛ 2002 IX)».

Суд апеляційної інстанції, приходить до висновку, що позивач, після набрання законної сили судовим рішенням та отримання виконавчого листа у лютому 2010 року дізнався або повинен був дізнатися про невиконання судового рішення, тобто порушення його прав, отже звернувся у січні 2017 року до адміністративного суду з пропуском шестимісячного строку.

Відповідно до статті 100 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала; позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи.

Поважними ж причинами пропуску строку звернення до суду відповідно до вимог Кодексу адміністративного судочинства України визнаються обставини, які є об'єктивно непереборними та не залежать від волевиявлення сторони і пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення сторонами у справі процесуальних дій.

Позивачем не зазначено та не надано доказів в підтвердження поважності причин пропуску строку звернення до суду з позовом.

На підставі матеріалів справи, судом апеляційної інстанції обставин відсутності у ОСОБА_1 будь-якої можливості своєчасно звернутися до суду з позовом не встановлено, що свідчить про відсутність підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними.

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 198 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати постанову суду і залишити позовну заяву без розгляду або закрити провадження у справі.

Частиною 1 статті 203 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що постанова або ухвала суду першої інстанції скасовується в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається з підстав, встановлених відповідно статтями 155 і 157 цього Кодексу.

Пунктом 9 частини 1 статті 155 Кодексу адміністративного судочинства України, передбачено, що суд своєю ухвалою залишає позовну заяву без розгляду, якщо позовну заяву подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до адміністративного суду і суд не знайшов підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними.

З урахуванням викладеного та фактичних обставин, суд апеляційної інстанції доходить висновку про необхідність залишення позовних вимог без розгляду.

Таким чином, судом першої інстанції ухвалено рішення при неповному з'ясуванні обставин справи, що призвело до неправильного розгляду та вирішення справи, з порушенням норм процесуального права, що є підставою для скасування постанови суду з прийняттям нового судового рішення про залишення позовних вимог без розгляду.

Керуючись статтями 195, 196, 198, 202, 203, 207, 212 Кодексу адміністративного судочинства України,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області - задовольнити частково.

Постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 13 червня 2017 року - скасувати.

Позовні вимоги залишити без розгляду.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя І.Ю. Богданенко

суддя С.А. Уханенко

суддя Ю.М. Дадим