Справа № 815/3646/17
Суддя: Стас Л.В.
Дата ухвалення: 2017-12-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 грудня 2017 р.м.ОдесаСправа № 815/3646/17

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Катаєва Е. В.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

доповідача - судді Стас Л.В.

суддів - Турецької І.О., Косцової І.П.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Головного управляння Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірними та скасування рішень, зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачі, ОСОБА_1, ОСОБА_2, звернулися до суду з позовом до Головного управляння Державної міграційної служби України в Одеській області (далі - відповідач, ГУ ДМС України в Одеській області), в якому просили визнати протиправними та скасувати рішення відповідача № 119 "Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту" від 27.06.2017 року та № 137 "Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту" від 24.07.2017 року. Також позивачі просили зобов'язати відповідача прийняти рішення про оформлення документів для визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивачі посилалися на те, що відповідачем не прийнято до уваги їх реальні побоювання за власне життя у разі повернення до країни громадянської належності - Азербайджану. У випадку повернення позивачів до Азербайджану їх життю та свободі загрожуватиме небезпека, що суперечить вимогам ст. 3 Європейської Конвенції "Про захист прав людини та основних свобод" від 04.11.1950 року.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 06 листопада року у задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 - відмовлено.

В апеляційній скарзі, представник ОСОБА_1 та ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить постанову Одеського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2017 року скасувати та прийняти нову про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість постанови суду в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, є громадянами Азербайджану, за національністю азербайджанцями, за віросповіданням мусульманині і християнині, з вересня 2016 року перебувають в цивільному шлюбі, мають сина на ім'я ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, який народився на території України.

ОСОБА_1, уродженць м. Агджабеді, має неповну середню освіту (8 класів), в Азербайджані працював садівником, володіє азербайджанською мовою та на початковому рівні - російською мовою. В 1983 році притягався до кримінальної відповідальності в Азербайджані внаслідок ДТП, за яке відбув покарання у вигляді позбавлення волі строком до двох років у м. Баку (Азербайджан), судимість погашена. Проходив військову службу в 1979-1981 роках, є військовозобов'язаним.

ОСОБА_2 є уродженкою м. Габала, має повну середню освіту (11 класів), володіє азербайджанською мовою, не працювала (домогосподарка), має ще двох дітей: сина на ім'я ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5, доньку на ім'я ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_6, які проживають з колишнім чоловіком на території Азербайджану в місті Баку. Також має братів ОСОБА_2 (близько 50 років) та ОСОБА_6 (близько 52 років), які проживають в с. Ніж, м. Габала (Азербайджан).

02 квітня 2017 року позивачі вибули з м. Агджабеді (Азербайджан) до м. Кутаїсі (Грузія) автобусом рейсового сполучення. В подальшому 03.05.2017 року позивачі вибули з Грузії авіарейсом м. Кутаїсі (Грузія) - м. Київ (Україна). В міжнародний аеропорт "Бориспіль", м. Київ (Україна) позивачі прибули 03.05.2017 року легально на підставі паспортних документів громадян Азербайджану серії НОМЕР_1 (т. 1, а.с. 147-148) та серії С01275753 (т. 2, а.с. 141-142). Після цього позивачі вибули з м. Києва до м. Одеси автобусом рейсового сполучення.

15 червня 2017 року, через більш ніж місяць перебування на території України позивачі звернулись за захистом до Управління з заявами про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В якості причини виїзду з Азербайджану позивачі зазначили ситуацію збройного конфлікту в регіоні постійного проживання та неможливості отримання захисту з боку державної влади на батьківщині.

За результатами розгляду особових справ заявників, Управління дійшло висновків, що громадяни Азербайджану ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не підпадають під критерії визначення біженця та особи, яка потребує додаткового захисту у відповідності статті 1 Закону, що оформлено Висновками про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 27.06.2017 року (т.1, а.с. 138-146) та від 24.07.2017 року (т.2, а.с. 124-134).

Так, у Висновках Управління від 27.06.2017 року та від 24.07.2017 року зазначено, що за результатами розгляду матеріалів особових справ можливо визначити, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не переслідувались в країні громадянської належності за конвенційними ознаками визначення статусу біженця, у відповідності до п.1 ст. 1 ЗУ "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Так, під час звернень за набуттям міжнародного захисту шукачі захисту не навели інформації, яка б вказувала на можливість їх особистих переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства, віросповідання, політичних переконань або ознакою належності до певної соціальної групи на момент прийняття рішення стосовно виїзду за межі Азербайджану. Також, по відношенню до заявників не застосовувалося фізичне насилля або утиски в регіоні постійного проживання за конвенційними ознаками визначення статусу біженця. Додатково, ані заявники, ані їх близькі родичі не були членами жодних політичних, релігійних, військових або громадських організацій в регіоні постійного проживання або поза його межами. Також, аналізом проведених із позивачами анкетування та протоколів співбесіди можливо підтвердити відсутність у них побоювань стосовно повернення до регіону постійного проживання у зв'язку із ймовірною загрозою переслідувань за вищевказаними ознаками.

Крім того у висновках зазначено, що ОСОБА_1 протягом всього життя працював на своїй земельній ділянці та вирощував продукцію на продаж. ОСОБА_2 ніколи не працювала ні на території Азербайджану, ні на території України. ОСОБА_2 проживаючи разом з ОСОБА_1 на території м. Агджабеді (Азербайджан), отримували дохід, вирощуючи продукцію на продаж зі своєї земельної ділянки.

Позивач ОСОБА_1 при проведенні анкетування вказав, що місцезнаходження його роботи знаходиться в м. Агджабеді (Азербайджан), а при проведенні співбесіди зазначив, що земля, на якій він працює, знаходиться на території Нагірного Карабаху, тим самим навмисно вводить в оману Управління задля посилення впливу власної історії ймовірного переслідування на батьківщині, наявності загрози, що може існувати для нього у випадку повернення до країни громадянської належності. Позивач зазначив, що відстань від місця його постійного проживання до території Нагірно-Карабаської Республіки становить близько 30 км, однак за об'єктивною інформацію з мережі Інтернету дана відстань становить близько 108 км, що складає суттєву різницю порівняно з твердженнями заявника.

Позивач ОСОБА_2 при проведенні анкетування вказала, що земля, на якій вони працювали, знаходиться на території Нагірного Карабаху, однак підконтрольної Азербайджану і там проводяться бойові дії, а при проведенні співбесіди зазначила, що земля, на якій вони працювали знаходиться в сільській місцевості поблизу м. Агдам (Азербайджан), тим самим навмисно вводить в оману Управління задля посилення впливу власної історії ймовірного переслідування на батьківщині, наявності загрози, що може існувати для нього у випадку повернення до країни громадянської належності.

Крім цього, позивачі не могли конкретно вказати, яким чином безпосередньо на них вплинув збройний конфлікт. Шукачі захисту не постраждали через військові дії на території Азербайджану.

Відповідно до інформації країни походження заявника, м. Агджабеді є територією Азербайджану.

ОСОБА_2 разом з цивільним чоловіком отримувала стабільний дохід, вирощуючи продукцію на вищевказаній земельній ділянці, адже стверджувала, що придбали квитки задля виїзду з Азербайджану саме на такі кошти.

Крім цього, наразі на даній земельній ділянці вирощує продукцію брат заявниці, який проживає в м. Габала (Азербайджан) та отримує стабільний дохід від такої діяльності.

Отже ситуація в Нагірному Карабасі ніяким чином не впливає на діяльність сім'ї позивача, від якої вони отримують дохід на земельній ділянці.

Позивач зазначила, що ані м. Агджабеді, ані м. Габала обстріли не зачіпали через велику відстань. Карабаський конфлікт територію її постійного проживання не охопив.

Позивачі зазначали, що їх права порушували на період Карабаського конфлікту, однак всі їх твердження щодо даного питання зводяться до того, що влада не реагувала на їх звернення. Також, позивачі не зазначили місцезнаходження органу, до якого вони зверталися за захистом декілька разів.

В заяві-анкеті позивачі вказали, що через політичні переконання не можуть проживати в країні громадянської належності, однак під час протоколу співбесіди вони не змогли чітко пояснити, що саме мають на увазі, пояснюючи лише, що владою не приймається ніяких заходів, а також те, що їм не подобається законодавство Азербайджану. На противагу цьому, вони не можуть зазначити, які саме положення азербайджанського законодавства їм не подобаються.

Водночас ОСОБА_2 під час проведення протоколу співбесіди зазначила, що у неї не виникало проблем з представниками органів державної влади. Згідно з матеріалами особової справи у 2017 році вона безперешкодно отримала паспортний документ на території Азербайджану в м. Баку та не зазнала жодних проблем при отриманні зазначеного оригіналу даного документу.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не звернулися за міжнародним захистом раніше на території інших держав, які він відвідував, а саме Російської Федерації, Казахстану або Грузії, враховуючи, що на даних територіях проживають брати ОСОБА_1 та родичі ОСОБА_2. Крім цього, позивач стверджував, що у нього не виникало проблем з проживанням на території Грузії.

Слід вказати, що особи також не були учасниками незаконних, свавільних арештів на території Азербайджану.

У висновках не заперечується, що інформація, яку надали заявники при зверненні до Управління, щодо політичної ситуації в країні походження, є достовірною, але вона є загальновідомою і міститься у мережі Інтернету, та жодним чином не стосується особисто позивачів.

Наказами Управління №119 від 27.06.2017 року, №137 від 24.07.2017 року відповідно до ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", приймаючи до уваги висновки від 27.06.2017 року, від 24.07.2017 року в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, в Україні громадянам Азербайджану ОСОБА_1, ОСОБА_2 відмовлено (т. 1, а.с. 131, т. 2, а.с. 135).

Повідомлення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту ОСОБА_1 отримав 06.07.2017 року (т. 1, а.с. 132), ОСОБА_2 31,07.2017 року (т. 2, а.с. 10).

Вважаючи вказані рішення протиправними та такими, що підлягають скасуванню, позивачі звернулися з даним позовом до суду.

Перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011р. №3671-VI біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п.4 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Отже, з аналізу змісту ст п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" виходить, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення статусу біженця.

Критерій "побоювання стати жертвою переслідувань" складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи "побоювання". "Побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Як вбачається з матеріалів справи, зазначені вимоги не були дотримані позивачами, а саме не наведено переконливих доводів щодо відповідності повідомлених обставин дійсності.

Позивачами не було надано жодних доказів, що свідчили б про переслідування позивачів на батьківщині. Окрім того, позивачі не зазначають про загрозу в Азербайджані особисто їм та не надали доказів щодо їх особистого переслідування в разі повернення на батьківщину.

Позивачами під час анкетування не посилалися на загрозу від представників терористичних угрупувань чи переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а лише вказували на несприятливі умови проживання в Азербайджані, що полягають у "поганому законі" та на наявність збройного конфлікту, який, згідно інформації країни походження у місці, вказаному позивачами - відсутній.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Згідно з абз.5 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з ч.7 ст.7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Практичні рекомендації "Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку", видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН у справах біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, доповідають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред'явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Позивачами до заяви про надання статусу біженця не було надано жодних документів або матеріалів, які буди б доказами наявності підстав для набуття статусу біженця. Ніяких переконливих доказів про факти погроз у їх адресу, переслідування на батьківщині, які б слугували причиною неможливості повернення до Азербайджану ОСОБА_1, ОСОБА_2 не надали, та обґрунтованих пояснень не навели.

Крім того, позивачі зазначили, що перед прибуттям в Україну вони близько місяця перебували на території Грузії в місті Кутаїсі, де проживають родичі ОСОБА_2. При цьому в Азербайджані залишись проживати родичі ОСОБА_2 та її діти.

З аналізу особової справи суд дійшов обґрунтованого висновку, що будь-яких погроз, пов'язаних з расою, віросповіданням, національністю, громадянством (підданством), належністю до певної соціальної групи або політичних переконань позивач не отримував. Матеріалами справи разом із наявною інформацією по країні громадянського походження заявників підтверджується відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникам додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявників нелюдського поводження або катування у разі повернення на батьківщину.

Посилання позивачів на загальну ситуацію в країні походження є безпідставним, оскільки в даному випадку судом надається оцінка рішенню органу міграційної служби, яким позивачу відмовлено позивачу у визнанні біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, яке з огляду на відсутність мінімальних стандартів для кваліфікації заявника як біженця або як особи, що потребує міжнародного захисту, судом оцінюється як обґрунтоване.

Згідно з ч.6 ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Висновки Управління про очевидну безпідставність заяв позивачів та відсутність умов передбачених п.1, п.13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту", підтверджується поясненнями позивачів щодо прибуття в Україну у зв'язку з тим, що їм подобається Україна та українське законодавство.

Висновки органу міграційної служби відносно того, що позивачами не доведено факт переслідувань їх в країні громадської належності за расовою належністю, віросповіданням, національністю, громадянством та підданством, відношення до певної соціальної групи, політичних переконань на думку колегії суддів є обґрунтованими, оскільки заявлена позивачами інформація носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань та утисків на батьківщині їх особисто або членів сім'ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками. Крім того, позивачі не заперечують того факту, що ніякі погрози ні на їх особисту адресу, ні на адресу родичів позивачів, що залишились проживати у Азербайджані не надходили.

Аналіз матеріалів особових справ з точки зору оцінки тверджень позивачів в контексті ситуації в країні їх громадянської належності, а також підстав для виїзду з Азербайджану дозволяє зробити висновок, що позивачі не обґрунтували неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями визначеними пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Враховуючи відсутність жодних доказів чи підтверджень будь-яких переслідувань та непослідовність наданої інформації разом із неправдоподібністю більшості ключових елементів тверджень позивачів, колегія суддів погоджується з висновками органу міграційної служби, що вказані обставини дозволяють вважати заяви такими, що не відповідає вимогам п.1 ч.1 ст.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Щодо додаткової форми захисту, характерною рисою якої є невідповідність критеріям статусу біженця з одного боку і неможливість повернення в свою країну з іншого, то позивачі не змогли довести існування фактів загроз життю, безпеці чи свободі в країні своєї громадської належності через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження чи покарання.

Таким чином, висновки органу міграційної служби відносно відсутності підстав вважати, що позивачі мають обґрунтовані побоювання стати жертвами переслідувань за расовою належністю, віросповіданням, національністю, громадянством та підданством, відношення до певної соціальної групи, політичних переконань на думку колегії суддів є правильними.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачами не вказано на факти та обставини, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді їх заяв про надання статусу біженця. Причини, які позивачами вказано, щоб залишитись в Україні, не пов'язані з їх обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Колегія суддів вважає, що при розгляді заяв позивачів про надання їм статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту в Україні, відповідачем здійснені усі дії, передбачені законодавством про біженців, для встановлення інформації про заявників та обставин, які стали підставою для звернення із заявою про набуття відповідного статусу, а тому позовні вимоги ОСОБА_1, ОСОБА_2 задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги, на думку колегії суддів, не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Оскільки судом першої інстанції вірно встановлено обставини справи, правильно по суті вирішено справу, та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, відповідно до ст.200 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 195, 197, 198, 200, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Головного управляння Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірними та скасування рішень, зобов'язання вчинити певні дії - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили через п'ять днів після направлення копій особам, які беруть участь у справі, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий:

Судді: