Справа № 826/20328/16
Суддя: Васильченко І.П.
Дата ухвалення: 2017-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

06 грудня 2017 року № 826/20328/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Васильченко І.П. вирішив у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доДержавної податкової інспекції в Оболонському районі ГУ ДФС у м.Києві
провизнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 28.04.2016 р. № 851-1305,
В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м.Києва із позовом до Державної податкової інспекції в Оболонському районі ГУ ДФС у м.Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 28.04.2016 р. № 851-1305.

Позовні вимоги обґрунтовані протиправністю оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, яке полягає у тому, що позивач на час винесення останнього не був землекористувачем чи орендарем земельної ділянки за яку йому нараховано земельний податок, а тому не мав статусу платника земельного податку.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час, дату та місце судового розгляду справи був повідомлений належним чином, докази чого містяться в матеріалах справи. Про причини неявки в судове засідання не повідомив. Заяви про відкладення розгляду справи або клопотання про розгляд справи без його участі до суду надходило. Згідно наданих письмових заперечень проти позову заперечує та просить суд відмовити в його задоволенні, оскільки згідно даних ДПІ у Оболонському районі позивач перебуває на обліку як платник земельного податку за земельною ділянкою під нежитловим приміщенням, розташованим в м.Києві по АДРЕСА_3 площею 0,01 га, яка відноситься до 404-ї економіко-планувальної зони, а відтак, оскаржуване податкове повідомлення-рішення є правомірним.

Зважаючи на неявку в судове засідання представника відповідача, судом ухвалено подальший розгляд справи здійснювати в порядку письмового провадження відповідно до ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

ДПІ в Оболонському районі ГУ ДФС у м.Києві винесено податкове повідомлення-рішення від 28.04.2016 р. № 851-1305, яким ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1), згідно з пп. 54.3.3 п. 54.3 ст. 54 Податкового кодексу України та відповідно до п. 286.5 ст. 286 Податкового кодексу України визначено суму грошового зобов'язання за платежем: земельний податок із фізичних осіб за податковий період 2016 рік на суму 22 253,59 гривень.

Позивач, не погоджуючись із прийнятим рішенням, звернувся до суду із позовом за захистом своїх порушених прав та законних інтересів.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства визначено Податковим кодексом України (в редакції до 01.01.2017 р.).

Розділом ХІІІ Податкового кодексу України врегульовані питання, пов'язані з обчисленням та сплатою плати за землю.

Відповідно до пункту 269.1 статті 269 Податкового кодексу України платниками податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.

Пунктом 286. 5 ст. 286 Податкового кодексу України передбачено, що нарахування фізичним особам сум податку проводиться контролюючими органами, які видають платникові до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку визначеному статтею 58 цього Кодексу.

У разі переходу права власності на земельну ділянку від одного власника до іншого протягом календарного року податок сплачується попереднім власником за період з 1 січня цього року до початку того місяця, в якому він втратив право власності на зазначену земельну ділянку, а новим власником - починаючи з місяця, в якому у нового власника виникло право власності.

У разі переходу права власності на земельну ділянку від одного власника до іншого протягом календарного року контролюючий орган надсилає податкове повідомлення-рішення новому власнику після отримання інформації про перехід права власності.

Підпунктом 270.1.1 пункту 270.1 статті 270 Податкового кодексу України передбачено, що об'єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.

За змістом статті 377 Цивільного кодексу України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Згідно статті 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (ст. 125 Земельного кодексу України).

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачає механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

При цьому при застосуванні положень статті 120 Земельного кодексу України у поєднанні з нормою статті 125 Земельного кодексу України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 Земельного кодексу України , особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За змістом частин першої, третьої статті 626 Цивільного кодексу України двостороннім договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Отже, правова природа двостороннього договору передбачає волевиявлення обох сторін договору на зміну, припинення або встановлення прав та обов'язків сторін цього договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 717 Цивільного кодексу України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Отже, укладення договору дарування є підставою для переходу прав та обов'язків від однієї особи до іншої на об'єкт дарування та виникнення у обдарованої особи прав та обов'язків відносно дарунку.

Як вбачається з матеріалів справи, 12.07.2006 р. між Оболонською районною у м.Києві радою (орендодавець) та ФОП ОСОБА_1 (орендар) укладено договір оренди земельної ділянки загальною площею 23,0 кв.м., в т.ч. під розміщення вхідної групи 23,0 кв.м. на АДРЕСА_3, який зареєстровано у книзі договорів оренди земельних ділянок в Оболонській районній адміністрації за № 78-081-16 від 12.07.2006 р. Договір укладений строком на три роки.

Разом з тим, 11.05.2012 р. між ОСОБА_1 (дарувальник) та ОСОБА_3 (обдарована) було укладено договір дарування нерухомого майна щодо нежилих приміщень з № 1 по № 12 балкони 30% (групи приміщень № 218 загальною площею 97,30 кв.м.), що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1., який було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Солошенком А.В., зареєстровано в реєстрі за № 671.

Згідно Витягу Комунального підприємства Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна від 22.05.2012 р. номер витягу 34220727, право власності на нежилі приміщення з № 1 по № 12 балкони 30% (групи приміщень № 218 загальною площею 97,30 кв.м.), що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1. зареєстровано за ОСОБА_3

Після отримання оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, позивач звернувся до Департаменту земельних ресурсів Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) із заявою про зняття з реєстрації договору оренди земельної ділянки від 12.07.2006 р.

Листом від 22.09.2016 р. № 05707-057/17-2510-10116 Департамент земельних ресурсів повідомив позивача про те, що згідно з даними міського земельного кадастру договір оренди вказаної земельної ділянки, укладений між Оболонською районною у місті Києві радою та суб'єктом підприємницької діяльності - фізичною особою ОСОБА_1 станом на 31.12.2012 р. у Департаменті земельних ресурсів не був зареєстрований.

Отже, станом на день винесення податкового повідомлення-рішення, а саме 28.04.2016 р. позивач не був користувачем земельної ділянки, позаяк нежилі приміщення з № 1 по № 12 балкони 30% (групи приміщень № 218 загальною площею 97,30 кв.м.), що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 були передані у власність ОСОБА_3, а, отже, і право користування земельною ділянкою, що розташована під вказаними будівлями також перейшло до останньої.

Виходячи із системного аналізу фактичних обставин справи та норм чинного законодавства, беручи до уваги те, що з 11.05.2012 р. позивач втратив статус платника земельного податку у зв'язку із укладенням договору дарування, а також зважаючи на відсутність доказів того, що станом на день винесення оскаржуваного податкового повідомлення-рішення земельна ділянка під нежитловими приміщеннями була внесена в Державний земельний кадастр на праві користування та була зареєстрована за позивачем, суд приходить до висновку, що у податкового органу були відсутні підстави для нарахування сум земельного податку.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно із частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: 1) суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; 2) суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

З урахуванням зазначеного, на підставі встановлених судом фактів та обставин, враховуючи, що докази, наведені відповідачем не доводять правомірності винесення оскаржуваного рішення, а позивачем доведено суду обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд приходить до висновку, що податкове повідомлення-рішення від 28.04.2016 р. № 851-1305 є протиправним, а тому підлягає скасуванню.

Згідно частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 71 цього Кодексу передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, зважаючи на взаємний та достатній зв'язок доказів у їх сукупності, та враховуючи, що докази, наведені відповідачем у запереченнях на позов, не спростовують доводи позивача, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати підлягають відшкодуванню повністю.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 69-71, 94, 160-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд м. Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції в Оболонському районі ГУ ДФС у м.Києві від 28.04.2016 р. № 851-1305.

Присудити на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 551,21 гривень за рахунок бюджетних асигнувань Державної податкової інспекції в Оболонському районі ГУ ДФС у м.Києві.

Постанова відповідно до ч. 1 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня її отримання особою, яка оскаржує постанову, за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.П. Васильченко