Справа № 826/14425/17
Суддя: Кузьменко А.І.
Дата ухвалення: 2017-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

11 грудня 2017 року № 826/14425/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Кузьменко А.І., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доДарницького районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві
третя особаОСОБА_3
про скасування постанови №54913063 від 19 жовтня 2017 року в частині ,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1.) звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Дарницького районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві (далі - відповідач, Дарницький РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві), за участю третьої особи - ОСОБА_3 (далі - третя особа), в якому просить скасувати постанову старшого державного виконавця Дарницького районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Онищенко Анни Ігорівни про відкриття виконавчого провадження №54913063 від 19 жовтня 2017 року в частині стягнення виконавчого збору з ОСОБА_1 в сумі 6400,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилається на те, що у виконавчому провадження №54913063 дії, спрямовані на примусове виконання рішення суду, передбачені Законом України «Про виконавче провадження», не вчинялися та в силу характеру рішення суду не можуть бути вчинені. Також, на думку позивача, оскаржувана постанова підлягає скасуванню з підстав того, що встановлення державним виконавцем десятиденного строку для добровільного виконання рішення суду, який починає сплив з моменту винесення постанови, не відповідає встановленому судом порядку виконання рішення суду, адже останнє має триваючий характер і повинно виконуватись у певні дні, визначені судом.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 листопада 2017 року відкрито провадження у справі, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 21 листопада 2017 року.

В судовому засіданні позивач позов підтримала та просила суд його задовольнити.

Представник відповідача проти позову заперечував, зазначивши, що державний виконавець при прийнятті оскаржуваної постанови діяв на підставі та у межах наданих повноважень.

Третя особа в судове засідання не прибула, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином.

Враховуючи викладене та зважаючи на достатність наявних у матеріалах справи доказів для розгляду та вирішення справи по суті, у відповідному судовому засіданні судом, згідно з частиною 6 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, прийнято рішення про подальший розгляд та вирішення справи у порядку письмового провадження.

Оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

19 жовтня 2017 року старшим державним виконавцем Дарницького районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Онищенко А.І. за результатами розгляду заяви стягувача про примусове виконання виконавчого листа, виданого 06 жовтня 2017 року №759/17020/14-ц Святошинським районним судом міста Києва про усунення перешкоди щодо участі у вихованні та вільному спілкуванні з дітьми ОСОБА_3, прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження (ВП №54913063).

Пунктом 2 вказаної постанови боржнику, тобто позивачу, надано час на виконання рішення суду протягом 10 робочих днів, а пунктом 3 - стягнуто з боржника виконавчий збір у розмірі 6400 грн.

Незгода позивача із постановою про відкриття виконавчого провадження в частині стягнення виконавчого збору зумовила її звернення до суду з даним позовом.

При вирішенні спору по суті, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016р. №1404-VIII (далі - Закон України від 02.06.2016р. №1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 3 Закону України від 02.06.2016р. №1404-VIII відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Статтею 26 Закону України від 02.06.2016р. №1404-VIII передбачено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Частиною 5 вказаної статті Закону України від 02.06.2016р. №1404-VIII визначено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов'язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Аналіз наведеного свідчить про те, що виконавчий збір стягується при відкритті виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору.

При цьому, як передбачено в статті 10 Закону України від 02.06.2016р. №1404-VIII заходами примусового виконання рішень є:

1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об'єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;

2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника;

3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні;

4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов'язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем;

5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Відповідно до частини 3 статті 27 Закону України від 02.06.2016р. №1404-VIII за примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.

Крім того, за рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню) (пункт 7 статті 26 Закону України від 02.06.2016р. №1404-VIII).

Як вбачається з матеріалів виконавчого провадження, виконавче провадження відкрито щодо примусового виконання виконавчого листа Святошинського районного суду міста Києва, виданого 06 жовтня 2017 року.

Резолютивною частиною вказаного рішення вирішено усунути перешкоди щодо участі у вихованні та вільному спілкуванні з дітьми та встановлено спосіб участі ОСОБА_3 у вихованні та спілкуванні з дітьми.

Відповідно до вимог статті 27 Закону України від 02.06.2016р. №1404-VIII виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом (частина 2 статті 27 Закону України від 02.06.2016р. №1404-VIII).

Також, вказаним Законом визначено випадки, коли виконавчий збір не стягується:

1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню;

2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини;

3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень";

4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону;

5) у разі виконання рішення приватним виконавцем;

6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.

Обов'язковими умовами стягнення виконавчого збору є: фактичне виконання судового рішення, вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання рішень.

За своїм призначенням виконавчий збір є своєрідною винагородою державному виконавцю за вчинення заходів примусового виконання рішення за умови, що такі заходи призвели до виконання рішення.

Згідно правових позицій, викладених в постановах Верховного Суду України від 28.01.2015 р. №3-217гс14 та від 06.07.2015 р. №6-785цс15, Верховний Суд України виходив із того, що сплив строку, наданого для добровільного виконання рішення суду, сам по собі не є тією достатньою підставою, з якою законодавець пов'язує стягнення виконавчого збору з боржника. Виконавчий збір стягується на підставі постанови державного виконавця, якщо боржником в установлений для цього строк рішення добровільно не виконане, а держаним виконавцем вчинено дії, спрямовані на примусове виконання. Окрім того, частиною 3 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі отримання документального підтвердження про повне виконання рішення боржником до початку його примусового виконання державний виконавець закінчує виконавче провадження в порядку, встановленому цим Законом. Виконавчий збір та витрати, пов'язані з організацією та проведенням виконавчих дій, у такому разі з боржника не стягуються.

Так, з наявних копій матеріалів виконавчого провадження вбачається, що виконавчі дії стосовно примусового виконання виконавчого листа №759/17020/14-ц від 06 жовтня 2017 року, виданого Святошинського районного суду міста Києва, вчинялись вже після відкриття виконавчого провадження, а саме - 19 жовтня 2017 року, 03 листопада 2017 року та 08 листопада 2017 року, однак в межах строку, наданого для виконання такого рішення в добровільному порядку.

Згідно з пунктом 6 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України №3 від 13.12.2010р. «Про практику застосування адміністративними судами законодавства у справах із приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби», судам необхідно враховувати, що постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору та накладення штрафу належать до видів відповідальності за невиконання рішення самостійно та за невиконання без поважних причин рішення, що зобов'язує боржника вчинити певні дії, та рішення про поновлення на роботі. Виконавчий збір - це санкція відповідальності майнового характеру, що накладається на боржника за невиконання рішення у строк, встановлений для його самостійного виконання. Для застосування виконавчого збору виконавець приймає постанову, яка, у разі її невиконання самостійно, виконується примусово в установленому Законом України "Про виконавче провадження" порядку.

Як правило, поважними визнаються обставини, які є об'єктивно непереборними та не залежать від волевиявлення сторони і пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення сторонами у справі процесуальних дій.

Суд звертає увагу, що спосіб виконання рішення, встановлений Святошинським районним судом міста Києва, не може бути виконаний в спосіб, а головне у строки, зазначені в постанові про відкриття виконавчого провадження, адже рішенням від 08 липня 2015 року встановлено порядок та час участі третьої особи у вихованні та спілкуванні з дітьми.

Крім того, суд зазначає, що відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України №924/205/13-г від 28.01.2015р., стягнення виконавчого збору можливе лише в разі вчинення державним виконавцем заходів щодо примусового виконання судового рішення.

Відповідно до частини 1 статті 2442 Кодексу адміністративного судочинства України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Відповідачем не надано суду доказів (станом на момент прийняття оскаржуваної постанови в частині стягнення виконавчого збору) фактичного виконання судового рішення та вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання рішення, що в сукупності дає правові підстави для стягнення виконавчого збору.

В даному випадку, такі підстави у державного виконавця були відсутні, з огляду на що суд приходить до восновк про обґрунтованість позовних вимог щодо скасування постанови про відкриття виконавчого провадження в частині стягнення виконавчого збору, оскільки прийнята вона без урахування всіх обставин справи та не у спосіб, передбачений чинним законодавством України.

Водночас, згідно пункту 1 частини 2 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання протиправним рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення.

Враховуючи зазначене, беручи до уваги протиправність оскаржуваної постанови в частині стягнення виконавчого збору, що було встановлено вище, суд вважає за необхідне задовольнити позов шляхом визнання протиправною та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження в частині стягнення виконавчого збору у розмірі 6400,00 грн.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем не доведено правомірність та обґрунтованість оскаржуваного рішення з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення адміністративного позову.

Відповідно до частини 1 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 69, 70, 71, 94, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Позов ОСОБА_1 задовольнити.

2. Визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця Дарницького районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Онищенко Анни Ігорівни від 19 жовтня 2017 року про відкриття виконавчого провадження №54913063 в частині стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 6400,00 грн.

3. Присудити на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1) судові витрати у розмірі 640,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Дарницького районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві ().

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя А.І. Кузьменко