Справа № 807/1392/16
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2017-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2017 рокуЛьвів№ 876/11470/17

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого Шинкар Т.І.,

суддів Глушка І.В.,

Ільчишин Н.В.,

секретаря судового засідання Чигер І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2017 року про закриття провадження у справі №807/1392/16 за позовом ОСОБА_2 в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_3, до Державного реєстратора Ужгородського районного комунального підприємства (БЮРО) технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна ОСОБА_4, Виконавчого комітету Ужгородської міської ради Закарпатської області про визнання дій протиправними, скасування рішення та зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

29.09.2016 ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_3, звернулась в суд з позовом до державного реєстратора Ужгородського районного комунального підприємства (БЮРО) технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна ОСОБА_4, просила визнати дії державного реєстратора Ужгородського районного комунального підприємства (БЮРО) технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна ОСОБА_4 при видачі рішення про державну реєстрацію скасування права власності ОСОБА_2 ? частини квартири АДРЕСА_1 протиправними; скасувати рішення про державну реєстрацію скасування права власності ОСОБА_2 ? частини квартири АДРЕСА_1, №31339329 від 12.09.2016, видане державним реєстратором Ужгородського районного комунального підприємства (БЮРО) технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна ОСОБА_4; зобов'язати державного реєстратора Ужгородського районного комунального підприємства (БЮРО) технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна поновити запис про право власності №403734.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 09.03.2017, із занесенням в журнал судового засідання, залучено в якості відповідача виконавчий комітет Ужгородської міської ради Закарпатської області.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 24.10.2017 провадження у справі закрито.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, просить скасувати ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 24.10.2017 та направити справу для продовження розгляду в суд першої інстанції. Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що підставою звернення до суду були незаконні дії державного реєстратора, тобто владні, управлінські рішення (дії) державного реєстратора здійсненні всупереч вимогам, встановлених законом, тобто без відповідної правової підстави. Вказує, що як в позові, так і в доповненнях до нього, позивач покликався виключно на те, що державний реєстратор вчинив дії без документів, необхідних для прийняття такого рішення. Зазначає, що законодавством України визначено перелік документів, необхідних для скасування державної реєстрації права власності, а саме рішення суду про скасування рішення державного реєстратора, що набрало законної сили, якого в даному випадку не існує, що свідчить про протиправність дій Відповідача. Відтак, вказує, що скасування запису в Державному реєстрі речових прав може бути проведено виключно у випадку скасування в судовому порядку рішення про державну реєстрацію прав, що відповідно можливо, якщо зацікавлена особа звертається до суду з позовом до державного реєстратора про скасування його рішення про державну реєстрацію прав.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання апеляційного суду не з'явилися, хоча належним чином повідомленні про місце та час розгляду справи, від представника апелянта надійшло клопотання про розгляд апеляційної скарги без участі апелянта, що відповідно до ч.4 ст.196 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) не перешкоджає судовому розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні в справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін з наступних підстав.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржувані реєстраційні дії в справі здійснено на основі юридичних фактів, щодо яких існує спір про право цивільне, а тому захист таких прав має здійснюватися за правилами цивільного судочинства. В межах вирішення такого спору можуть бути розв'язані й питання, пов'язані з реєстрацією права власності на нерухоме майно (за наявності для цього підстав).

Суд апеляційної інстанції з таким висновком суду першої інстанції погоджується з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Частиною 2 статті 2 КАС України передбачено, що до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Цю норму слід розуміти в системному зв'язку з частиною першою тієї самої статті, з якої випливає, що захист прав та інтересів фізичних осіб шляхом оскарження до адміністративного суду будь-яких рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень можливий лише у сфері публічно-правових відносин.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 3 КАС України справа адміністративної юрисдикції (далі - адміністративна справа) - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Законодавство не містить визначення терміна «публічно-правовий спір». Для розгляду спору адміністративним судом необхідно встановити його публічно-правовий зміст (характер).

Згідно із частиною 1 статті 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності (пункт 1 частини 2 статті 17 КАС України).

Суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (п.7 ч.1 ст.3 КАС України).

Для цілей і завдань адміністративного судочинства владну управлінську функцію необхідно розуміти як діяльність усіх суб'єктів владних повноважень з виконання покладених на них Конституцією чи законами України завдань.

Необхідною ознакою суб'єкта владних повноважень є здійснення ним владних управлінських функцій та повноважень, при цьому ці функції та повноваження повинні здійснюватись суб'єктом саме у тих правовідносинах, у яких виник спір.

Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, іншим суб'єктом предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що рішенням державного реєстратора Ужгородського міськрайонного управління юстиції ОСОБА_4 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 1027017 від 20.03.2013 зареєстровано право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1, за ОСОБА_2, про що зроблено відповідний запис про право власності № 403734.

В ході розгляду апеляційним судом Закарпатської області справи №308/2187/16-ц за позовом ОСОБА_2, в інтересах ОСОБА_3, до Виконавчого комітету Ужгородської міської ради, ОСОБА_5 про визнання недійсним рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради №211 від 21.10.1988 «Про передачу в оренду приміщення, переобладнання квартир, будинків, затвердження актів технічного стану будинків», ОСОБА_2 стало відомо, що державним реєстратором Ужгородського районного комунального підприємства технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна ОСОБА_4 прийнято рішення про скасування права власності ОСОБА_2 на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1.

Зі змісту позовної заяви та апеляційної скарги вбачається, що рішенням державного реєстратора №31339329 від 12.09.2016, яке оскаржується позивачем, скасовано право власності ОСОБА_2 на ? частини квартири АДРЕСА_1.

У письмових запереченнях на позовну заяву державним реєстратором Ужгородського районного комунального підприємства (БЮРО) технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна ОСОБА_4 зазначено, що підставою для прийняття оскаржуваного рішення стало звернення громадянина ОСОБА_5 із відповідною заявою та ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 08.11.2013 на підставі якої скасовано Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 25.01.2013, яким визнано за позивачем право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1 та правовстановлюючого документу на іншу ? частину квартири, який посвідчував право спільної часткової власності ОСОБА_5 (а.с.53-55).

З аналізу змісту ухвали Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області від 08.11.2017 у справі №308/133/13-ц судом апеляційної інстанції встановлено, що предметом даної справи є встановлення факту прийняття ОСОБА_2 спадщини, що відкрилася після смерті її матері на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 та визнання за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину даної квартири.

При цьому, у вказаному судовому рішенні зазначено, що задовольняючи заяву ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що заявлені вимоги заявницею підлягають розгляду в порядку окремого провадження і ухвалив рішення на підставі статтей 234, 235, 256 ЦПК України, однак судом апеляційної інстанції встановлено, що зі змісту поданої заявницею заяви та вимог, які нею заявлені, наявний спір про право, що і мало наслідком залишення заяви ОСОБА_2 без розгляду.

Згідно з частиною 1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року №1952-IV, в редакції чинній на час винесення оскаржуваного рішення про державну реєстрацію, (далі - Закон №1952-IV) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно

Відповідно до положень ст.5 Закону №1952-IV у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об'єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення. Право власності на квартиру, житлове та нежитлове приміщення може бути зареєстровано незалежно від того, чи зареєстровано право власності на житловий будинок, будівлю, споруду, а також їх окремі частини, в яких вони розташовані.

Пунктом 9 частини 1 статті 27 Закону №1952-IV встановлено, що державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до частини 1 статті 210 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Частинами 1, 2 статті 182 ЦК України встановлено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини 4 ст.334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Вказані положення Цивільного кодексу України кореспондуються із нормами Закону №1952-IV, відповідно до частини 2 статті 3 якого, Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Отже, законодавчо встановлено, що речові права на нерухоме майно підлягають обов'язковій державній реєстрації. З аналізу положень Цивільного кодексу та Закону №1952-IV вбачається, що з державною реєстрацію права власності законодавець пов'язує і момент виникнення прав на таке нерухоме майно.

Відповідно до положень ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно з ч. 1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст.391 ЦК України).

З метою забезпечення правильного й однакового застосування судами законодавства при вирішенні питання юрисдикції та визначення підсудності цивільних справ у Постанові Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 № 3 надано роз'яснення відповідно до яких право власності на майно та його захист регулюються цивільним законодавством і власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (стаття 391 ЦК), такі спори з урахуванням вимог статті 15 ЦПК підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, якщо однією із сторін є фізична особа, незалежно від участі у них органу державної влади та/або органу місцевого самоврядування (суб'єкта владних повноважень) (п.26).

Таким чином, в контексті конкретних обставин справи та зумовленого ними нормативно-правового регулювання відносин, що склалося між його суб'єктами, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що оспореним реєстраційним діям передує невирішений спір між його учасниками про право цивільне, зокрема, про право власності на ? квартири АДРЕСА_1.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_2 безпосередньо стосуються її майнових інтересів, а тому даний спір не носить публічно-правовий характер та підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства. При цьому, рішення про закриття справи не обмежує сторони у реалізації захисту свого речового права в порядку цивільного судочинства.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним судом України у рішеннях від 24 січня 2017 року (справа №815/6165/14) та від 25 квітня 2017 року (справа №819/573/16). Так, Верховним судом України у вказаних рішеннях зазначено, що оскільки реєстраційні дії здійснені на основі юридичних фактів, стосовно яких існує спір про право цивільне, в межах якого можуть бути розв'язані й питання пов'язані з реєстрацією права власності на будівлю, то цей спір не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Слід зауважити, що згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви №№ 29458/04, 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» [див. рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria), заява № 7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. <…> фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, «встановленим законом», національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Підсумовуючи вказане, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що реєстраційні дії реєстраційні дії є похідними від юридичних фактів, на підставі яких виникають, припиняються чи переходять права, зокрема, на майно і полягають саме в офіційному визнанні державою цих фактів. Оскільки реєстраційні дії здійснено на основі юридичних фактів, щодо яких існує або може існувати спір про право цивільне, то захист таких прав має здійснюватися за правилами цивільного судочинства. Відтак, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що вказана справа не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а тому провадження у справі слід закрити, в силу вимог п.1 ч.1 ст.157 КАС України.

Згідно з ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Згідно з ст.159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.199 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду - без змін.

Відповідно до ст.200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції закриваючи провадження у справі надав належну оцінку всім обставинам у справі, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись статтями 41, 160, 195, 196, 198, 199, 200, 205, 206, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_3 залишити без задоволення, а ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2017 року про закриття провадження у справі №807/1392/16 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня складання у повному обсязі шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Т. І. Шинкар
судді І. В. Глушко
Н. В. Ільчишин

Повний текст Ухвали складено 08.12.2017