Справа № 813/665/17
Суддя: Ільчишин Надія Василівна
Дата ухвалення: 2017-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2017 рокуЛьвів№ 876/8190/17
Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ільчишин Н.В.,

суддів Глушка І.В., Шинкар Т.І.,

за участю секретаря судового засідання Федак С.Р.,

позивача ОСОБА_1,

прокурора Цинайко Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 29.06.2017 року в справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Львівської області про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 15.02.2017 року звернулася до суду з позовом до Прокуратури Львівської області в якому просить визнати протиправним і скасувати наказ виконувача обов'язків прокурора Львівської області державного радника юстиції 3 класу Б. Подубинського від 16.01.2017 року № 56к «Про звільнення ОСОБА_1», яким звільнено з посади прокурора відділу ювенальної юстиції прокуратури Львівської області у зв'язку з реорганізацією органів прокуратури та скороченням кількості прокурорів Львівської області відповідно до вимог п.9 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру» та п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, поновити її на посаді прокурора відділу ювенальної юстиції прокуратури Львівської області, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня звільнення.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 29.06.2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить постанову скасувати та прийняти нову, якою задовольнити позов повністю, апеляційну скаргу мотивовано тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення допущено порушення норм процесуального та матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 наказом прокуратури Львівської області №1737к від 03.08.2015 призначена на посаду прокурора відділу ювенальної юстиції прокуратури Львівської області. В органах прокуратури позивач працював з 20 жовтня 1982 року.

Наказом Генеральної прокуратури України від 11.08.2016 №119ш скорочено у штатному розписі відділу ювенальної юстиції прокуратури Львівської області одну посаду та зараховано до резерву Генеральної прокуратури України.

01 листопада 2016 року позивача попереджено про наступне вивільнення з 01.01.2017 у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, яке вона отримала 01.11.2016 та запропоновано їй іншу роботу в органах прокуратури області із списком посад.

Крім цього, в подальшому, у зв'язку з утворенням нових вакантних посад, ОСОБА_1 пропонувалось їх зайняти шляхом вручення відповідних повідомлень: - 18.11.2016, зокрема: прокурора відділу підтримання державного обвинувачення в апеляційному суді на час перебування ОСОБА_3 у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку; заступника керівника Самбірської місцевої прокуратури Львівської області; прокурора Турківського відділу Самбірської місцевої прокуратури Львівської області; прокурора Городоцької місцевої прокуратури Львівської області; - 08.12.2016, зокрема: прокурора відділу нагляду за додержанням законів територіальними органами поліції при провадженні досудового розслідування та підтримання державного обвинувачення управління нагляду у кримінальному провадженні; головного спеціаліста відділу інформаційних технологій; прокурора Яворівського відділу Городоцької місцевої прокуратури Львівської області.

Відповідно до довідки прокуратури впродовж 2 місяців з часу вручення попередження від ОСОБА_1 згоди на зайняття однієї з запропонованих вакантних посад не надходило.

Наказом прокуратури Львівської області від 16 січня 2017 року №56к «Про звільнення ОСОБА_1» позивача звільнено з посади прокурора відділу ювенальної юстиції прокуратури Львівської області з 16 січня 2017 року у зв'язку із скороченням чисельності або штату працівників відповідно до вимог пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» та пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу про працю України.

16 січня 2017 року позивача ознайомлено з наказом про звільнення і видано трудову книжку.

Аналізуючи підстави звільнення позивачки з роботи в органах прокуратури суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 15 частини 1 статті 3 КАС України публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Відповідно до частини 1 статті 1 КЗпП України, цей Кодекс регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Таким чином, при звільненні особи з публічної служби або переведенні на іншу роботу за загальними підставами, передбаченими КЗпП України, на цю особу поширюються гарантії, передбачені КЗпП України, якщо інше прямо не передбачено спеціальним законом.

Відповідно до статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до частини 2 статті 40 КЗпП України звільнення із зазначених підстав допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Статтею 42 КЗпП України вказано, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці (частина 1). Частиною другою вказаної статті передбачено кому надається перевага в залишенні на роботі при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації.

Згідно частин 1-3 статті 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Наведеними нормами підтверджується, що у разі перетворення одного структурного підрозділу особи публічного права в інший або його перепрофілювання звільнення зі служби може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності чи штату працівників. Саме собою перетворення без скорочення штату не може бути підставою для звільнення з публічної служби.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» містяться роз'яснення, згідно з якими, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Пунктом 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII (далі - Закон № 1697-VII) визначено, що прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Статтею 60 Закону № 1697-VII вказано, що прокурор звільняється з посади особою, уповноваженою цим Законом приймати рішення про звільнення прокурора, за поданням Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, якщо: 1) прокурор не подав заяву про переведення до іншого органу прокуратури протягом п'ятнадцяти днів; 2) в органах прокуратури відсутні вакантні посади, на які може бути здійснено переведення; 3) прокурор неуспішно пройшов конкурс на переведення до органу прокуратури вищого рівня.

Колегія суддів встановила, що наказом Генеральної прокуратури України від 11.08.2016 №119ш скорочено у штатному розписі відділу ювенальної юстиції прокуратури Львівської області одну посаду та зараховано до резерву Генеральної прокуратури України.

Разом з тим, у період між попередженням позивача про звільнення із займаної посади та до звільнення в прокуратурі Львівської області існували вакантні посади, що також підтверджується додатковими поясненнями Прокуратури Львівської області від 29.06.2017 року №05/2-882 вих-17 «в період з 02.11.2016 до 09.11.2016 вакантними були ряд посад, які ОСОБА_1 не пропонувалися, оскільки на ці посади вже були рекомендовані інші особи», а тому колегія суддів вважає, що відповідач не запропонував всі наявні посади ОСОБА_1, існувала можливість для працевлаштування позивача на нову посаду, яку відповідач-роботодавець всупереч наведеним вище положенням трудового законодавств не реалізував.

Згідно матеріалів справи, при наявності вакантних посад, які були з 01.11.2016, відповідач не запропонував позивачу всі посади, що відповідають її кваліфікаційному рівню, відповідачем було запропоновано позивачу лише певні посади, щодо яких відбувалися конкурси на посади керівників прокуратур, або не відповідали кваліфікаційному рівні позивачки.

Отже, на думку колегії суддів пропозиції Прокуратури Львівської області щодо не всіх вакантних посад, які були, не можуть бути розцінені як дійсне виконання відповідачем вимог, покладених на нього статтями 40, 49-2 Кодексу законів про працю України.

Верховний Суд України в постанові від 01 квітня 2015 року у справі №6-40цс15 висловив правову позицію, згідно з якою власник є таким, що належно виконав вимоги частини 2 статті 40, частини 3 статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

А відповідно до частини 1 статті 244-2 КАС України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Щодо продуктивності ОСОБА_1 на спростування протиправності дій відповідача, суд зазначає, що матеріалах справи наявні подяки прокуратури Львівської області та інших спеціалізованих органів, наказ Генеральної прокуратури України про заохочення, наказ Генеральної прокуратури України про разову премію, почесні грамоти, відзнака за тривалу і бездоганну службу в органах прокуратури Львівської області, високий професіоналізм, вагомий внесок у справу зміцнення законності та правопорядку та інші.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 23.10.2017 року визнано протиправним і скасувати пункт 6 наказу прокурора Львівської області державного радника юстиції Ю.Квятківського від 25.08.2016 року № 1876к «Про преміювання» в частині виплати прокурору відділу ювенальної юстиції прокуратури Львівської області ОСОБА_1 премії за серпень 2016 року у меншому розмірі 50%.

А тому колегія суддів дійшла висновку, що наказ виконувача обов'язків прокурора Львівської області державного радника юстиції 3 класу Б. Подубинського від 16.01.2017 року № 56к «Про звільнення ОСОБА_1» було винесено протиправно та його слід скасувати, дії відповідача не відповідають нормам чинного законодавства України, а тому позов підлягає до задоволення.

Відповідно до статті 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно статті 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Відповідно до частини 2 статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу обчислюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року. Вказаним Порядком визначено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Згідно з абзацом другим пункту 4 Порядку, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов'язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю.

В силу вимог пункту 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Оскільки позивачку звільнено з прокуратури Львівської області 16.01.2017 року, відтак термін вимушено прогулу рахується з 17.01.2017 по 03.12.2017 року, згідно довідки від 17.03.2017 року за № 18/690 вих17 середній заробіток за час вимушеного прогулу слід стягнути на користь ОСОБА_1 складає 156758, 80 грн.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення порушено норми матеріального права, а також враховано не всі встановлені у справі обставини, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому оскаржувана постанова підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про задоволення адміністративного позову.

Керуючись ст. 195, 196, 198, 202, 205, 207, 254 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 29.06.2017 року у справі №813/665/17 - скасувати та прийняти нову, якою позов ОСОБА_1 до Прокуратури Львівської області про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ виконувача обов'язків прокурора Львівської області державного радника юстиції 3 класу Б. Подубинського від 16.01.2017 року № 56к «Про звільнення ОСОБА_1».

Поновити ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу ювенальної юстиції прокуратури Львівської області з 17.01.2017 року.

Стягнути з Прокуратури Львівської області в користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 17.01.2017 року по 03.12.2017 року в розмірі 156758 грн. (сто п'ятдесят шість тисяч сімсот п'ятдесят вісім) грн. 80 коп.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили, а в разі складення такої в порядку частини 3 статті 160 КАС України, протягом того ж строку з часу складення в повному обсязі.

Головуючий Н.В. Ільчишин

Судді І.В. Глушко

Т.І. Шинкар

Повний текст постанови виготовлено 08.12.2017 року