Справа № 826/18375/16
Суддя: Кузьменко В.А.
Дата ухвалення: 2017-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

06 грудня 2017 року 09:45 справа №826/18375/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Кузьменка В.А., за участю секретаря Яцюти М.С., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доДержавної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління ДФС у місті Києві
провизнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративними позовом до Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління ДФС у місті Києві (далі по тексту - відповідач, ДПІ у Шевченківському районі), в якому просить визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 23 квітня 2016 року №11-1305.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 грудня 2016 року відкрито провадження у справі №826/18375/16, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні 23 лютого 2017 року позивач та його представник позовні вимоги підтримали, представник відповідача до суду не прибув, у зв'язку із чим, на підставі частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України суд ухвалив розглядати справу у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до податкового повідомлення-рішення ДПІ у Шевченківському районі від 23 квітня 2016 року №11-1305 згідно з підпунктом 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 та відповідно до пункту 286.5 статті 286 Податкового кодексу України ОСОБА_1 визначено суму податкового зобов'язання із земельного податку з фізичних осіб у розмірі 12149,71 грн.

Сума податкового зобов'язання із земельного податку визначена позивачу за користування земельною ділянкою, що знаходиться під належними позивачу нежилими приміщеннями за адресою: АДРЕСА_1 (літера Б), нежилі приміщення з №1 по №5 групи приміщень №32 (в літ. Б) загальною площею 30,70 кв. м.

Позивач вважає протиправним оскаржуване податкове повідомлення-рішення, оскільки він не отримував витягів з технічної документації та про земельні ділянки йому не відомо.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечив з підстав правомірності визначення суми податкового зобов'язання як власнику нежитлового приміщення у багатоквартирному житловому будинку, посилаючись на витяг з технічної документації від 07 травня 2010 року №Н-00896/2010.

Окружний адміністративний суд міста Києва, вирішуючи спір по суті позовних вимог, виходить з наступних міркувань.

Наявні у справі докази підтверджують, що згідно з договором купівлі-продажу нежилих приміщень від 03 серпня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Авдієнком В.П. та зареєстрованого за реєстровим №2015, НВК "Актив" (продавець) продав та передав у власність ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (покупець) в рівних долях нежилі приміщення, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (літера Б), нежилі приміщення з №1 по №5 групи приміщень №32 (в літ. Б) загальною площею 30,70 кв. м.

Таким чином, ОСОБА_1 є власником ? частини нежилих приміщень за адресою: АДРЕСА_1 (літера Б), нежилі приміщення з №1 по №5 групи приміщень №32 (в літ. Б) загальною площею 30,70 кв. м.

Відповідно до статті 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Підпунктом 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) плата за землю - це обов'язків платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Відповідно до підпункту 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 Податкового кодексу України платник податків зобов'язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, установлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Справляння плати за землю здійснюється відповідно до положень розділу ХІІІ Податкового кодексу України.

Так, статтею 269 Податкового кодексу України передбачено, що платниками податку є: власники земельних ділянок, земельних часток (паїв); землекористувачі.

Підпункт 270.1.1 пункту 270.1 статті 270 Податкового кодексу України встановлює, що об'єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.

За правилами пунктів 286.1, 286.5 пункту 286 Податкового кодексу України підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

Центральні органи виконавчої влади, що реалізують державну політику у сфері земельних відносин та у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно у сфері будівництва, щомісяця, але не пізніше 10 числа наступного місяця, а також за запитом відповідного контролюючого органу за місцезнаходженням земельної ділянки подають інформацію, необхідну для обчислення і справляння плати за землю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Нарахування фізичним особам сум податку проводиться контролюючими органами, які видають платникові до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку визначеному статтею 58 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 287.8 статті 287 Податкового кодексу України власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями (їх частинами) з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

З наведених правових норм слідує, що власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку сплачує до бюджету земельний податок за площі під такими приміщеннями (їх частинами) з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території згідно нарахувань контролюючого органу та на підставі відповідного податкового повідомлення-рішення.

Згідно зі статтею 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Положення статті 120 Земельного кодексу України, яка регулює питання переходу права на земельну ділянку у разі набуття права на жилий будинок, будівлю або споруду, передбачають, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Відповідно до статті 377 Цивільного кодексу України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об'єкти (крім багатоквартирних будинків).

Таким чином, до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності або право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені. При цьому обов'язок сплати земельного податку не ставиться в залежність від факту реєстрації права власності чи користування земельною ділянкою під належними йому на праві власності нежитловими приміщеннями, виходячи із принципу пріоритетності норм Податкового кодексу України, та виникає у фізичної особи з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі №21-3517а15 та від 07 липня 2015 року у справі №21-775а15.

Разом з тим, відповідачем не доведено правильності визначення суми податкового зобов'язання із земельного податку з фізичних осіб, зокрема, що сума податку визначалась саме за площі під належними позивачу нежилими приміщеннями та з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території.

Із наведеного у письмовому запереченні розрахунку суми земельного податку з фізичних осіб вбачається, що відповідач розраховував суму податкового зобов'язання на підставі витягу з технічної документації від 07 травня 2010 року №Н-00896/2010 про нормативну грошову оцінку частини земельної ділянки, виданий ОСОБА_3 та ОСОБА_1 за місцем розташування: АДРЕСА_1, функціональне використання - землі комерційного використання, за наступною формулою:

15 кв. м. х 4 022,66 х 2,5 х 1,5 х 1,249 х 1,433 х 3% = 12 149,71 грн., де:

15 кв. м. - площа земельної ділянки, яка припадає на викуплене нежитлове приміщення;

4 022,66 - грошова оцінка згідно рішення Київської міської ради від 03 липня 2014 року №23/23 "Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста Києва";

3% - відсоток ставки земельного податку;

1,5 - локальний коефіцієнт;

2,5 - функціональний коефіцієнт;

1,249 - коефіцієнт індексації грошової оцінки, відповідно до листа Держземагентсва від 14 січня 2015 року №6-28-0 22-215/2-15;

1,433 - коефіцієнт індексації грошової, відповідно до листа Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 11 січня 2016 року №6-28-0,22-201/2-16 "Про індексацію нормативної грошової оцінки земель".

Наведений розрахунок свідчить, що сума земельного податку визначалась позивачу за всю земельну ділянку, розташовану адресою: АДРЕСА_1, а не за площі під частиною нежилих приміщень, належних позивачу, оскільки витяг з технічної документації від 07 травня 2010 року №Н-00896/2010 про нормативну грошову оцінку частини земельної ділянки, виданий також ОСОБА_3, тобто одночасно двом власникам нежилих приміщень за вказаною адресою; крім того відповідачем не надано доказів, які б підтверджували розмір площі прибудинкової території, та виділення частки прибудинкової території пропорційно до площі належної позивачу частини нежилих приміщень, що суперечить приписам пункту 287.8 статті 287 Податкового кодексу України.

Суд також звертає увагу, що відповідачем не доведено, що спірна земельна ділянка відноситься до земель комерційного призначення, та, відповідно, правильність застосування функціонального коефіцієнта на рівні 2,5.

Враховуючи викладене, податкове повідомлення-рішення ДПІ у Шевченківському районі від 23 квітня 2016 року №11-1305, яким ОСОБА_1 визначено суму податкового зобов'язання із земельного податку з фізичних осіб, є протиправним та підлягає скасуванню.

Суд враховує правову позицію викладену у постанові Верховного Суду України від 24 листопада 2015 року у справі №826/14703/13-а, однак, звертає увагу, що Верховним Судом України не досліджувалось питання правильності визначення розміру суми податкового зобов'язання відповідно до пункту 287.8 статті 287 Податкового кодексу України.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, ДПІ у Шевченківському районі доведена правомірність та обґрунтованість прийняття спірного податкового повідомлення-рішення з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 69, 70, 71, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

2. Визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління ДФС у місті Києві від 23 квітня 2016 року №11-1305.

3. Присудити з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 понесені ним витрати по сплаті судового збору у розмірі 551,20 грн. (п'ятсот п'ятдесят одна гривня двадцять копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління ДФС у місті Києві.

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.А. Кузьменко