Справа № 522/15084/17
Суддя: Бойчук А. Ю.
Дата ухвалення: 2017-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/522/1812/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2017 року Приморський районний суд м. Одеси

у складі головуючого судді: Бойчука А.Ю.

при секретарі Іскрич В.В.

розглянувши адміністративну справу за позовом Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі до Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області про визнання протиправними та скасування постанов,-

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2017 року Управління Пенсійного фонду України в Приморському районі м. Одеси звернулося до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою до Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області, згідно якої просило:

-визнати Постанову про накладення штрафу від 13.02.2017р. ВП №51703729 та Постанову про накладення штрафу від 21.07.2017 ВП № 51703729 - незаконними.

-скасувати Постанову про накладення штрафу від 13.02.2017р. ВП №51703729 та Постанову про накладення штрафу від 21.07.2017 ВП №51703729, які були винесені старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Коренюк О.В.

Обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 13.02.2017 року старшим державним виконавцем Коренюк О.В. відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області винесена постанова про накладення штрафу щодо невиконання виконавчого листа виданого Одеським окружним адміністративним судом 05.07.2016 року № 2-а-61/07, яким зобов'язано управління Пенсійного фонду України в Приморському районі м. Одеси призначити ОСОБА_2 наукову пенсію відповідно до Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про наукову і науково-технічну діяльність" №190-У від 22 вересня 2006р. та провести її виплату.

21.07.2017 року на адресу управління надійшла повторно винесена постанова про накладення штрафу старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень управління держаної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Коренюк Оленою Володимирівною.

Позивач зазначив, що рішення суду виконано своєчасно та в повному обсязі, а тому вважає, що Постанова про накладення штрафу від 13.02.2017р. ВП № 51703729 та Постанова про накладення штрафу від 21.07.2017 ВП №51703729 є безпідставними та такими, що не відповідають чинному законодавству України.

Представник позивача в судове засідання не з'явився, надав суду клопотання, згідно якого просив розглядати адміністративну справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, надав суду клопотання, згідно якого просив розглядати адміністративну справу за його відсутності. До суду надійшли письмові заперечення відповідача від 26.08.2017 року. Згідно наданих письмових заперечень просили відмовити в задоволенні позову Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі у повному обсязі.

Згідно до ст. 41 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні до них правовідносини.

Згідно постанови Кабінету Міністрів України від 21.12.2016 року №988 «Деякі питання функціонування територіальних органів Пенсійного фонду України» та наказу Пенсійного фонду України № 1 від 03.01.2017 року «Про заходи щодо виконання постанови Кабінету Міністрів України від 21.12.2016 року №988, 31.03.2017 року відбулася реорганізація управління Пенсійного фонду України в Київському районі м. Одеса шляхом злиття з управлінням Пенсійного фонду України в Приморському районі м. Одеси в Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Одесі.

Судом встановлено, що Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 05.07.2016 року, було задоволено позов ОСОБА_2 та зобов'язано УПФУ в Приморському районі м. Одеси призначити ОСОБА_2 наукову пенсію відповідно до Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність» №190-V від 22 вересня 2006 року та провести її виплату.

З матеріалів виконавчого провадження ВП № 51703729 встановлено, що на виконанні у відділі примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області перебуває виконавче провадження по примусовому виконанню ухвали № 2а-61/07, виданої Одеським адміністративним окружним судом від 05.07.2016 року та виконавчого листа № 2а-61/07, виданого 16.02.2010 року про зобов'язання Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі призначити ОСОБА_2 наукову пенсію відповідно до Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність» №190-V від 22 вересня 2006 року та провести її виплату. Строк пред'явлення даного виконавчого листа до виконання було поновлено ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 05.07.2016 року.

Державним виконавцем відділу 19.07.2016 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 51703729, копії якої направлено до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі для виконання та стягувачу до відома. Постанова про відкриття виконавчого провадження отримана боржником 25.07.2016, про що свідчить копія поштового повідомлення.

Листом № 2930/02-51 від 29.07.2016 року УПФУ в Приморському районі м. Одеси повідомлено, що в ході проведення перерахунку згідно даного виконавчого листа та на підставі Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність» виникла переплата, яка склала 58875,95 гривень. Тому Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Одесі змушене звернутися до суду з цивільним позовом про стягнення надміру виплачених сум пенсій до ОСОБА_2 (як до правонаступника).

За вказаних обставин державним виконавцем відділу ДВС ГТУЮ в Одеській області на адресу позивача було направлено вимогу №09.1-340/В-3/173 від 31.01.2017 року, за якою вказано, що інформації щодо виконання вищезазначеного виконавчого документу на адресу відділу не надходило, тому керуючись ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження»(у редакції від 02.06.2016 року № 1404-VIII) було зобов'язано боржника в триденний строк надати до відділу документальне підтвердження щодо виконання виконавчого листа № 2-а-61/07 виданого Одеським окружним адміністративним судом та ухвали № 2-а- 61/07 виданої Одеським окружним адміністративним судом 05.07.2016 року.

13.02.2017р. року державним виконавцем Коренюк О.В. на підставі ст.ст.18,63,75 Закону України «Про виконавче провадження» було винесено постанову про накладення штрафу у виконавчому проваджені ВП № 51703729, за якою за невиконання без поважних причин вимог виконавчого листа та ухвали № 2-а-61/07 від 05.07.2016 року, у повному обсязі накладено на Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Одесі.

Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Одесі листом від 07.02.2017 року № 1129/02-51, отриманого відповідачем 09.02.2017 року, повідомило про те, що управління вже надавало відповідь адресу відділу щодо виконання виконавчого листа.

21.07.2017 року державним виконавцем Коренюк О.В. на підставі ст.ст.63,75 Закону України «Про виконавче провадження» постановою про накладення штрафу у виконавчому проваджені ВП № 51703729 повторно за невиконання без поважних причин вимог виконавчого листа №2а-2384/11 та ухвали № 2-а-61/07 від 05.07.2016 року, накладено на позивача штраф у розмірі 10200, 00 грн.

Україна є правовою державою, в якій визнається і діє принцип верховенства права, Конституція України має найвищу юридичну силу, закони приймаються на її основі і повинні відповідати їй (стаття 1, частини перша, друга статті 8 Основного Закону України).

Відповідно до Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову; органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (стаття 6, частина друга статті 19).

Згідно з Конституцією України права і свободи людини і громадянина захищаються судом; правосуддя здійснюють професійні судді та, у визначених законом випадках, народні засідателі і присяжні; виключно законами України визначається статус суддів (частина перша статті 55, пункт 14 частини першої статті 92, частина перша статті 127).

Право кожного на судовий захист є однією з конституційних гарантій реалізації інших прав і свобод, захисту їх від порушень і протиправних посягань (підпункт 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 8 квітня 2015 року N 3-рп/2015).

Відповідно до частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду.

Принцип обов'язковості судових рішень знайшов своє відображення і в статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", за змістом частин першої, другої, четвертої, якої судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України; судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України; невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, установлену законом.

Суд вважає за необхідне наголосити, що обов'язковість судових рішень гарантується практикою Європейського суду з прав людини. Зокрема, у рішенні від 19 березня 1997 року у справі "Горнсбі проти Греції" Європейський суд з прав людини зазначив, що, право на судовий захист було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.

У справі "Іммобільяре Саффі проти Італії" наголошує, що право на звернення до суду також передбачає практичне виконання остаточних, обов'язкових для виконання судових рішень, які в державах, що поважають принцип верховенства права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду стороні у провадженні.

Тому необґрунтована тривала затримка виконання обов'язкового рішення може суперечити Конвенції, Саме на державу покладається обов'язок забезпечення того, щоб остаточні рішення, постановлені проти її органів або організацій чи підприємств, якими вона володіє або які вона контролює, були виконані відповідно до вищезазначених вимог Конвенції. Держава відповідає за виконання остаточних рішень, якщо органи влади контролюють обставини, що блокують або перешкоджають їхньому повному та своєчасному виконанню (рішення Європейського суду з прав людини у справі Савіцький проти України, nо.38773/05, від 26.07.2012 року).

Пункт 1 статті 6 Конвенції, inter alia (серед іншого), захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати. Держава зобов'язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці. У контексті вищезазначеного, суд зазначає, що саме на державу покладається обов'язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції. Насамкінець, Суд повторює, що сама природа виконавчого провадження вимагає оперативності (рішення Суду у справі Глоба проти України, по. 15729/07, від 05.07.2012).

Отже, виконання судових рішень у справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення у справі "Сокур проти України").

Отже, виконання судового рішення не може відстрочуватися на незаконних підставах.

Таким чином, суд дійшов висновку, що судове рішення, яке набрало законної сили, підлягає безумовному виконанню у встановлений законом строк.

Крім того, відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачено пунктом 1 статті 1 Першого протоколу. Необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов'язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Обґрунтованість такої затримки має оцінюватися з урахуванням, зокрема, складності виконавчого провадження, поведінки самого заявника та компетентних органів, а також суми і характеру присудженого судом відшкодування.

Згідно зі статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності. Втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

У випадку, що розглядається, суд констатує, що жодних обставин, що стали перешкодою у виконанні рішення суду у встановлений законом строку, позивач не надав.

Згідно з вимогами статей 1, 5 Закону, виконавче провадження - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів. Державний виконавець зобов'язаний вжити заходів примусового виконання рішень, встановлених цим Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії.

Завданням ДВС є своєчасне, повне і неупереджене примусове виконання рішень, передбачених законом, тому перевірка вчинених таких дій державним виконавцем є фактично перевіркою дотримання положення статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду й належного виконання рішення суду.

У відповідності до ст.. 11 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно ч. 2 даної ст.11 вказаного закону, державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом .

Згідно до ст.. 75 Закону України «Про виконавче провадження» після відкриття виконавчого провадження за виконавчим документом, що зобов'язує боржника вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, державний виконавець перевіряє виконання рішення не пізніше ніж на наступний день після закінчення строку, встановленого частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, його виконання перевіряється не пізніше наступного робочого дня після відкриття виконавчого провадження.

У разі невиконання зазначених вимог без поважних причин державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону і не пізніше п'яти робочих днів з дня його накладення повторно перевіряє стан виконання рішення.

Статтею 89 вищезгаданого Закону України передбачено, що у разі невиконання без поважних причин у встановлений державним виконавцем строк рішення, що зобов'язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі державний виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу від десяти до двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; на посадових осіб - від двадцяти до сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; на боржника - юридичну особу - від сорока до шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання. У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин державний виконавець у тому ж порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до правоохоронних органів з поданням (повідомленням) про притягнення боржника до кримінальної відповідальності відповідно до закону.

Відповідно до ст.. 28 Закону України «Про виконавче провадження», у разі невиконання боржником у той самий строк рішення, за яким боржник зобов'язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавчий збір стягується в розмірі шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи і в розмірі ста двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - юридичної особи.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

При вирішенні даного спору суд враховує також положення частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якої у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Судове рішення має бути наслідком чинного правового регулювання. Захист прав, свобод та інтересів осіб передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення. Підставою для задоволення позову є встановлення факту порушення прав позивача, безпідставно існуюче зволікання відповідача у вчиненні законодавчо покладеного на нього обов'язку та перешкод в дотриманні прав позивача, гарантованих Конституцією та Законами України.

Частиною першою статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Водночас, відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість та законність дій державного виконавця, оскільки рішення суду від 05.06.2016 року по справі 2-а-61/07 Центральним об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України в м. Одесі належним чином та у повному обсязі не виконано. З огляду на що суд не вбачає належного підтвердження посилань позивача щодо виконання ним вимог виконавчого листа та ухвали в повному обсязі.

Згідно із ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Таким чином, керуючись вищевикладеним, з урахуванням вказаних обставин, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі.

Керуючись Конституцією України, Законом України «Про виконавче провадження», ст. ст. 2, 6-14, 17, ч.5 ст.18, 40, 69-71, 86, 128, 158-163, 171, 181, 185 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі до Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області про визнання протиправними та скасування постанов - відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через Приморський районний суд м. Одеси, шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк після отримання постанови суду.

Суддя: Бойчук А.Ю.