Справа № 278/612/16-а
Суддя: Охрімчук І.Г.
Дата ухвалення: 2017-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________
Головуючий у 1-й інстанції: Зубчук І.В.
Суддя-доповідач:Охрімчук І.Г.
ПОСТАНОВА

іменем України

"06" грудня 2017 р. Справа № 278/612/16-а

Житомирський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Охрімчук І.Г.

суддів: Капустинського М.М.

Моніча Б.С.,

за участю секретаря судового засідання Полоневич Т.Ю.,

представників сторін:

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області на постанову Житомирського районного суду Житомирської області від "13" червня 2017 р. у справі за позовом ОСОБА_3 до Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області, третя особа - ОСОБА_4 про визнання рішення протиправним та скасування

ВСТАНОВИВ:

В березні 2016р. ОСОБА_3 звернувся до суду з позовною заявою про:

- визнання протиправним і скасування рішення Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області №860 від 17 вересня 2015 року «Про надання дозволу ОСОБА_4, ОСОБА_3 в частині надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_4 орієнтовною площею 0,02 га для ведення садівництва в АДРЕСА_1, та в частині визначеної орієнтовної площу земельної ділянки для ведення садівництва щодо якої було надано дозвіл на розробку проекту землеустрою у власність ОСОБА_3 для ведення садівництва;

- зобов'язання Новогуйвинську селищну раду Житомирського району Житомирської області розглянути заяву ОСОБА_3 від 01.09.2014р. в частині орієнтовної площі земельної ділянки для ведення садівництва, щодо якої було надано дозвіл на розробку проекту землеустрою у власність ОСОБА_3

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_3 вказує на те, що відповідач маніпулює черговість розгляду заяв громадян, що призводить до порушення чинного законодавства та який виділив позивачу земельну ділянку меншою площею, ніж та, що наявна за вказаною адресою і на яку він має право.

Постановою Житомирського районного суду Житомирської області від 13.06.2017р. адміністративний позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано частково протиправним та скасовано рішення Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області №860 від 17.09.2016 року «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність громадянам ОСОБА_4 , ОСОБА_3:

- в частині надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність гр.ОСОБА_4 орієнтовною площею 0,02 га. для ведення садівництва в АДРЕСА_1 на території Новогуйвинської селищної ради Житомирського району, Житомирської області;

- в частині визначеної орієнтовної площі 0,02 га. земельної ділянки для ведення садівництва, щодо якої було надано дозвіл на розробку проекту землеустрою у власність гр.ОСОБА_3 для ведення садівництва в АДРЕСА_1 , на території Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області.

Зобов'язано Новогуйвинську селищну раду Житомирського району Житомирської області розглянути заяву ОСОБА_3 від 01 вересня 2014 року в частині визначення орієнтовної площі земельної ділянки для ведення садівництва, щодо якої було надано дозвіл на розробку проекту землеустрою у власність гр.ОСОБА_3 для ведення садівництва в АДРЕСА_1, на території Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області. Стягнуто з Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області за рахунок бюджетних асигнувань на користь позивача сплачений судовий збір при подачі позову в розмірі 551 гривня 20 копійок.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, відповідач - Новогуйвинська селищна рада Житомирського району Житомирської області звернулась до суду зі скаргою, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить постанову суду від 13.06.2017р. скасувати та прийняти нове рішення про відмову в позові. Скаржник зазначає, що з метою недопущення дискримінації та порушення конституційного принципу рівності прав і свобод громадян, заяви позивача та третьої особи були розглянуті одночасно на сесії Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області від 17.09.2016р. та задоволені.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції встановив, що позивач першим звернувся з заявою щодо відведення йому у власність земельної ділянки, в зв'язку з чим дійшов висновку , що права позивача порушені, оскільки його заяву було розглянуто разом з заявою третьої особи, чим були порушені права ОСОБА_3, гарантовані ст.24 Конституції України.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Частиною 1 статті 3 Земельного кодексу України від 25.10.2001 №2768-III визначено, що земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Відповідно до частини 3 статті 22 Земельного кодексу України, землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Згідно приписів ч.1, 2 ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Частиною 1 статті 117 Земельного кодексу України встановлено, що передача земельних ділянок державної власності у комунальну власність чи навпаки здійснюється за рішеннями відповідних органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, які здійснюють розпорядження землями державної чи комунальної власності відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.

У відповідності до ч.4 ст. 122 Земельного кодексу України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Згідно ч.6 ст. 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Пунктом "в" частини 1 статті 121 Земельного кодексу України встановлено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності, зокрема для садівництва - не більше не більше 0,12 гектара.

З метою реалізації права громадян на отримання (придбання) у власність земельної ділянки особа звертається з відповідною заявою чи клопотанням до органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.

Судом встановлено, що рішенням Новогуйвинської селищної ради Житомирського району №860 від 17 вересня 2015 року «Про надання дозволу позивача та третій особі на розробку проекту відведення земельної ділянки у власність» задоволено заяву позивача та третьої особи та надано їм дозвіл на розробку проекту землеустрою відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 0,02 га. для ведення садівництва в смт.Новогуйвинське по провулку Моторному, 4 (а.с.4).

Однак для надання аналізу вище зазначеним нормам, для надання оцінки доказам, що є в справі, діям відповідача та його рішенню, яке позивач вважає протиправними, суд повинен вирішити питання чи порушується в даному випадку право позивача.

З даного приводу судова колегія зазначає наступне.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Завданням адміністративного судочинства згідно з частиною першою статті 2 КАС є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Статтею 6 КАС встановлено право на судовий захист і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Право на захист - це самостійне суб'єктивне право, яке з'являється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оспорення останнього.

З аналізу викладеного вбачається, що завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи в публічно-правових відносинах. При цьому захист прав, свобод та інтересів осіб передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб'єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту <...>.

Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.

Рішення, прийняті суб'єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 6 КАС.

Отже, обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб'єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Таким чином, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Колегія суддів зазначає, що при зверненні до суду позивачу необхідно обирати такий спосіб захисту, який міг би відновити його становище та захистити порушене право.

Застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Вказаний висновок відповідає такому принципу права як правосуддя, який за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Згідно ч. 1 ст. 55 Конституції України та п. 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України № 9-зп від 25.12.1997 (справа за зверненням жителів міста Жовті Води) будь-яка особа має право звернутись до суду, якщо її права порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

Пунктом 8 ч. 1 ст. 3 КАС позивача визначено, зокрема, як особу, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду.

Таким чином до адміністративного суду вправі звернутися з позовом особа, яка має суб'єктивне уявлення, особисте переконання в порушенні її прав чи свобод. Однак обов'язковою умовою надання правового захисту судом є об'єктивна наявність відповідного порушення права або законного інтересу на момент звернення до суду.

З викладеного вбачається, що адміністративний суд під час розгляду справи повинен встановити факт або обставини, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів позивача з боку відповідача - суб'єкта владних повноважень, створення перешкод для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод позивача.

Таким чином, передумовою для захисту права є його порушення. Якщо ж таке право порушеним не є, то, відповідно, воно не може бути захищеним (поновленим) судом. А тому відсутність порушеного права є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову.

Враховуючи наведене судова колегія прийшла до висновку, що не можуть бути задоволені будь-які вимоги позивача з оскарження дій суб'єктів владних повноважень, які не породжують для нього виникнення, зміну чи припинення жодних прав чи обов'язків, навіть і в тому випадку якщо суд доходить висновку щодо певних порушень при здійсненні посадовою особою функціональних обов'язків при вчиненні таких дій.

В даному випадку судова колегія встановила, що позивач звернувся із позовом бо вважає, що його протиправно, неправомірними діями та рішенням селищної ради, позбавлено можливості реалізувати, надане та гарантоване державою право. Позивач зазначає, що це є право на землю.

Судом встановлено, що на даний час позивачу і третій особі надано тільки дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, тому судова колегія прийшла до висновку, що відповідач безпосередньо жодним чином не порушив прав, свобод та інтересів позивача .

Зазначена позиція підтверджується рішенням Верховного суду України від 07.06.2016 у справі № 820/3507/15 відповідно до якого слідує, що отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність, користування (оренду).

Таким чином слід зазначити, що рішення суб'єкта владних повноважень на надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність є проміжним рішенням перед отриманням її у власність, отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність, а відтак не породжує наслідків для потенційного власника чи користувача земельної ділянки.

Таке судження підтверджується і нормами ч. 8 ст. 118 Земельного кодексу України, в якій визначено, що проект відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу.

Наведені норми права дають підстави вважати про відсутність пріоритетності того чи іншого заявника на стадії надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки.

Отже, підсумовуючи вище наведене у постанові судова колегія також прийшла до висновку, щодо відсутності підстав для надання оцінки діям та рішенням відповідача, так як встановлено обставини, які свідчать про відсутність порушення відповідачем по справі прав позивача, що є підставою для відмови у позові.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 202 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції скасовує постанову суду першої інстанції та приймає нову постанову, якщо судом не доведені обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, порушено норми матеріального чи процесуального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції, а тому наявні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування постанови суду першої інстанції з ухваленням нової постанови про відмову в позові.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 202, 205, 207 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області задовольнити, постанову Житомирського районного суду Житомирської області від "13" червня 2017 р. скасувати, прийняти нову постанову.

Відмовити ОСОБА_3 в задоволенні позову до Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання її в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя І.Г. Охрімчук

судді: М.М. Капустинський

Б.С. Моніч

Повний текст cудового рішення виготовлено "07" грудня 2017 р.