Справа № 821/1090/17
Суддя: Шляхтицький О.І.
Дата ухвалення: 2017-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 листопада 2017 р.м.ОдесаСправа № 821/1090/17

Категорія: 3 Головуючий в 1 інстанції: Василяка Д.К.

Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду

у складі: судді доповідача - головуючого - Шляхтицького О.І.,

суддів: Потапчука В.О., Семенюк Г.В.,

при секретарі Ханділян Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу державної установи "Херсонський слідчий ізолятор" на постанову Херсонського окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до державної установи "Херсонський слідчий ізолятор", третя особа - Херсонський об`єднаний міський військовий комісаріат про стягнення середнього заробітку та компенсації втрати частини доходів,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся з вищевказаним адміністративним позовом.

В обґрунтування позовних вимог зазначалось, що позивач з 27.07.2016 року проходив службу у структурі Державної кримінально-виконавчої служби України, з січня 2017 року працював у відділі режиму і охорони державної установи "Херсонський слідчий ізолятор".

З 05.04.2017 року ОСОБА_1 призваний Херсонським об`єднаним міським військовим комісаріатом на строкову військову службу до лав Збройних Сил України, де і перебуває по теперішній час.

З моменту призову на строкову військову службу за місцем роботи ОСОБА_1 не виплачується середній заробіток. Вказане вважає порушенням норм трудового законодавства.

Постановою Херсонського окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2017 року стягнуто з державної установи "Херсонський слідчий ізолятор" () на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платників податку НОМЕР_1 ) грошове забезпечення за період з 05 квітня 2017 року по 04 жовтня 2017 року у розмірі 10686 (десять тисяч шістсот вісімдесят шість) грн. 25 коп.

Допущено до негайного виконання постанову суду в частині стягнення з державної установи "Херсонський слідчий ізолятор" на користь ОСОБА_1 грошового забезпечення в межах суми стягнення за один місяць.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з даною постановою суду державна установа "Херсонський слідчий ізолятор" подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим просить його скасувати та ухвалити нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову відмовити.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення.

Суд першої інстанції встановив, що наказом Херсонського слідчого ізолятора № 60 о/с від 27.07.2016 року ОСОБА_1 з 01.08.2016 р. новоприйнятого призначено молодшим інспектором ІІ категорії відділу режиму і охорони.

Наказом Управління Державної пенітенціарної служби України в Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі № 36 о/с від 17.08.2016 року ОСОБА_1 присвоєно спеціальне звання рядовий внутрішньої служби.

Відповідно до наказу Херсонського слідчого ізолятора № 73 о/с від 16.09.2016 року ОСОБА_1 присвоєно спеціальне звання молодший сержант внутрішньої служби.

На підставі рапорту ОСОБА_1 про відсторонення від виконання службових обов`язків та повістки Херсонського ОМВК, у зв`язку із призовом на строкову військову службу, начальником Херсонського слідчого ізолятора видано наказ № 25 о/с "По особовому складу" від 04.04.2017 року про увільнення ОСОБА_1 від виконання службових обов`язків у зв`язку з призовом на строкову військову службу та тимчасове призупинення нарахування грошового забезпечення.

Вказані обставини сторонами не заперечуються, а отже є встановленими.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з наступних мотивів, з якими погоджується суд апеляційної інстанції.

Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу" регламентоване правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України та загальні засади проходження в Україні військової служби.

За змістом статті 1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

На підставі пункту 1 статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

За правилами пункту 4 статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

У відповідності до частини 2 статті 39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" встановлено, що громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України "Про освіту".

Згідно з преамбулою Кодекс законів про працю України визначає правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці.

Відповідно до статті 1 Кодексу законів про працю України встановлено, що він регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

За змістом частини 3 статті 119 Кодексу законів про працю України, за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Водночас, Законом України "Про оборону України" визначено, що особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Згідно Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Абзацом 1 пункту 8 статті 4 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" встановлено, що з моменту оголошення мобілізації (крім цільової) чи введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях настає особливий період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.

Указами Президента України від 17.03.2014 № 303/2014 "Про часткову мобілізацію", від 06.05.2014 № 454/2014 "Про часткову мобілізацію", від 21.07.2014 № 607/2014 "Про часткову мобілізацію", № 14.01.2015 р. № 15/2015 "Про часткову мобілізацію" в країні оголошено мобілізацію.

Водночас, Указом Президента України від 14 січня 2015 року № 15/2015 "Про часткову мобілізацію" Кабінету Міністрів України було доручено перевести національну економіку України на функціонування в умовах особливого періоду в обсягах, що гарантують безперебійне забезпечення потреб Збройних Сил України та інших військових формувань України під час виконання покладених на них завдань, привести визначені галузі, підприємства, установи та організації у ступінь повна готовність; установити з метою мінімізації негативних наслідків для економіки держави обмеження під час виконання мобілізаційних завдань та довести їх до визначених суб`єктів національної економіки, які переводяться на функціонування в умовах особливого періоду, з введенням ступеня повна готовність.

Кабінетом Міністрів України 1 липня 2015 року прийнято відповідне розпорядження № 674р.

Таким чином особливий період в Україні розпочався з 17.03.2014 року.

На підставі статті 1 Закону України "Про оборону України", статті 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" особливий період не завершується процесом мобілізації, а й охоплює воєнний час та частково післявоєнний час.

Так, обставинами, які стали причиною оголошення часткових мобілізацій та запровадження особливого стану, стали: 1) збройна агресія Російської Федерації (статті 2 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України"); 2) проведення антитерористичної операції (Указ Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України" від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14.04.14 №405/2014).

Згідно статті 1 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" від 02.09.2014 № 1669-VII, період проведення антитерористичної операції - час між датою набрання чинності Указом Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

В ході судового розгляду встановлено, що на день розгляду справи Президентом України Указ про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України не видався, а антитерористична операція не завершена.

Отже, на теперішній час не припинились обставини, які стали причинами введення особливого періоду, тимчасово окуповані території не звільнені, антитерористична операції не завершена, а відтак особливий період не завершений.

При цьому суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що за позивачем зберігаються гарантії, які встановлено статтею 119 Кодексу законів про працю України, а саме, збереження місця роботи, посади і виплати середнього заробітку в установі в якій він працював на час призову.

За змістом частини 2 статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей встановлено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Інструкцією "Про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України", затвердженої наказом Державного департаменту України з питань виконання покарань 07.10.2009 N 222, визначено порядок та умови виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України.

На підставі пункту 1.4 вказаної Інструкції встановлено, що грошове забезпечення складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Згідно статті 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 98.02.1995 р. (далі - Порядок № 100), цей порядок застосовується серед іншого у випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться, виходячи із середньої заробітної плати.

На підставі пункту 2 Порядку № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

За правилами пункту 8 Порядку № 100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

В матеріалах справи наявна довідка державної установи "Херсонський слідчий ізолятор" від 18.08.2017 р. № 24/10-2579 (а.с.77), відповідно до якої грошове забезпечення ОСОБА_1 за лютий 2017 року становить: посадовий оклад 1080,00 грн.; виплата за спеціальне звання 40,00 грн.; надбавка за виконання особливих завдань 560,00 грн.; виплата за роботу у нічний час 34,37 грн.; виплата за вислугу років 0,00 грн.; премія 0,00 грн.; індексація 72,20 грн.; за березень 2017 року становить: посадовий оклад 1080,00 грн.; виплата за спеціальне звання 40,00 грн.; надбавка за виконання особливих завдань 560,00 грн.; виплата за роботу у нічний час 34,37 грн.; виплата за вислугу років 0,00 грн.; премія 0,00 грн.; індексація 72,20 грн.

Отже, середньоденне грошове забезпечення за останні два місяці роботи позивача складає 3590,52 грн. (3590,52 грн. : 42 календарних днів).

Час, за який необхідно стягнути середній заробіток на користь позивача становить 125 днів за період з 05.04.2017 р. по 04.10.2017 р., а тому стягненню на його користь підлягає грошове забезпечення в розмірі 10686,25 грн.

Стосовно позовної вимоги позивача про зобов`язання відповідача у надання звіту про виконання судового рішення, колегія суддів зазначає, що в частині відмови у задоволенні позову рішення суду в апеляційному порядку не оскаржувалось, а тому відповідно до пункту 13.1. Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду від 20.05.2013, № 7 "Про судове рішення в адміністративній справі", апеляційний суд не дає правові висновки щодо неоскарженої частини судового рішення

Відповідно до статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В ході розгляду справи позивач довів суду ті обставини, на які він посилався в обґрунтування заявлених вимог, а відповідач не надав суду належні докази на підтвердження своїх заперечень проти позову.

Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на суб`єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів, а також на невірному тлумаченні норм матеріального права. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Таким чином, на підставі встановлених в ході судового розгляду обставин, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є частково обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Судові витрати розподіляються відповідно до приписів частини 1 статті 94 КАС України.

Керуючись ч. 1 ст. 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200, п. 1 ч. 1 ст. 205, ст. 206, ч.5 ст. 254 КАС України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу державної установи "Херсонський слідчий ізолятор" залишити без задоволення, а постанову Херсонського окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2017 року у справі 821/1090/17 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складення судового рішення у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Дата складення у повному обсязі і підписання рішення суду 04 грудня 2017 року.

Головуючий: О.І. Шляхтицький

Суддя: В.О. Потапчук

Суддя: Г.В. Семенюк