Справа № 757/12159/17-а
Суддя: Сорочко Є.О.
Дата ухвалення: 2017-12-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Сорочко Є.О.
У Х В А Л А

Іменем України

05 грудня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Сорочка Є.О.,

суддів Земляної Г.В.,

Ісаєнко Ю.А.,

за участю секретаря с/з Грисюк Г.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Печерського районного суду м. Києва від 28 вересня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Ірпінської міської ради Київської області про визнання дій неправомірними,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати дії Ірпінської міської ради Київської області з надання висновку про неможливість відведення земельної ділянки відповідно до заяви позивача від 25.10.2016 неправомірними.

Постановою Печерського районного суду м. Києва від 28 вересня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Позивач в апеляційній скарзі просить суд скасувати зазначену постанову та прийняти нову, якою позов задовольнити, оскільки вважає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 25 жовтня 2016 року позивач звернулася до відділу містобудування та архітектури Ірпінської міської ради Київської області з заявою (а.с. 7), у якій просила надати висновок щодо можливості відведення земельної ділянки з земель загального користування у м. Ірпінь, суміжної з двома земельними ділянками, належними їй на праві власності (кадастрові номери :01:068:0016 та :01:068:0004).

Листом № 598 від 31.10.2016 відповідач повідомив, що можливість відведення цієї земельної ділянки відсутня, оскільки через неї проходять під'їзні шляхи до суміжних ділянок.

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернулася до суду з позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що надання висновку про можливість відведення земельної ділянки не унеможливлює звернення позивача з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та про надання її у власність. Також суд зазначив, що дії відповідача щодо надання відповіді на заяву позивача від 25.10.2016 вчинені в межах компетенції та відповідно до чинного законодавства.

Вирішуючи спір, колегія суддів виходить з такого.

Позивач звернулася до відповідача зі спірною заявою про надання висновку щодо можливості відведення земельної ділянки з метою безоплатного отримання такої земельної ділянки.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 116 Земельного кодексу України (далі - ЗК) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно ч.ч. 1, 6, 7, 9, 10 ст. 118 ЗК громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду.

Аналіз викладених норм дає підстави для висновку, що у процедурі одержання громадянами безоплатно у власність земельної ділянки земель державної або комунальної власності у відповідних цілях, відсутня необхідність звернення такого громадянина до органів місцевого самоврядування із заявою про надання висновку про можливість відведення такої земельної ділянки. Так само у цій процедурі не передбачено необхідності надання жодних висновків на заяву громадянина про можливість відведення земельної ділянки.

Беручи до уваги, що спірна заява позивача та оскаржувана відповідь відповідача надана поза межами процедури одержання громадянами безоплатно у власність земельної ділянки земель державної або комунальної власності у відповідних цілях, то така відповідь не створює для позивача жодних правових наслідків, не впливає на його права та обов'язки, не позбавляє його права звернутися з відповідним клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою у порядку, встановленому ЗК.

За змістом ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС), завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до ч. 1 ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до ч. 1 ст 6 КАС, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Право на захист - це самостійне суб'єктивне право, яке з'являється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оспорення останнього.

З аналізу викладеного вбачається, що завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи в публічно-правових відносинах. При цьому захист прав, свобод та інтересів осіб передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.

Враховуючи, що оскаржувані дії, як зазначалося, не порушують прав позивача, то підстави для захисті цих прав відсутні, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції та не дають підстав вважати, що при прийнятті оскаржуваного рішення судом першої інстанції було порушено норми матеріального та/або процесуального права, допущено неповне з'ясування або надано невірну оцінку обставинам які впливають на правильність вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції відповідно до норм матеріального права, при дотриманні норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин у справі, підтвердженими доказами, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції підстав для його скасування не вбачає.

Керуючись ст.ст. 160, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а постанову Печерського районного суду м. Києва від 28 вересня 2017 року - без змін.

Рішення апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту постановлення та може бути оскаржене до суду касаційної інстанції в порядку та строки, передбачені Кодексом адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Є.О. Сорочко

Суддя Г.В. Земляна

Суддя Ю.А. Ісаєнко

Повний текст рішення виготовлений 07.12.2017.

Головуючий суддя Сорочко Є.О.

Судді: Ісаєнко Ю.А.

Земляна Г.В.