Справа № 161/7680/17
Суддя: Сеник Роман Петрович
Дата ухвалення: 2017-12-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2017 рокуЛьвів№ 876/10082/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

Головуючого судді Сеника Р.П.,
суддів Хобор Р.Б., Попка Я.С.
з участю секретаря судового засідання Мацьків М.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Львові апеляційну скаргу Департаменту соціальної політики Луцької міської ради на постанову Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 вересня 2017 року у справі № 161/7680/17 за позовом ОСОБА_1 до Департаменту соціальної політики Луцької міської ради про визнання дій неправомірними, -

В С Т А Н О В И В :

17 травня 2017 року позивач звернулася до суду з адміністративним позовом до Департаменту соціальної політики Луцької міської ради, про визнання дій неправомірними та спонукання до вчинення дій.
Позовні вимоги мотивує тим, що відповідно до довідки Луцького об`єднаного міського військового комісаріату № 2849 від 15.08.2014 року її син ОСОБА_2 наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 № 39 від 12.04.2014 року був призначений на військову службу по мобілізації на підставі Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» № 303/2014 від 17.03.2014 року.
У подальшому її син прибув з Луцького МВК Волинської області до військової частини-польова пошта НОМЕР_1 , що дислокується у м. Володимир-Волинський Волинської області для подальшого проходження військової служби.
Під час проходження служби у вищевказаній військовій частині її син у період з 18.06.2014 року по 31.08.2014 року безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі проведення АТО на території Луганської та Донецької областей, що підтверджується довідкою військової частини-польова пошта НОМЕР_1 № 6039 від 11.10.2014 року.
23.03.2015 року її син був виключений зі списків військової частини та звільнений зі Збройних Сил України, у зв`язку з непридатністю до військової служби через захворювання, отримане ним під час проходження військової служби.
Відповідно до витягу з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії про встановлення причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм та каліцтв, № 1562 від 08.04.2016 року, захворювання молодшого сержанта у відставці ОСОБА_2 : «Міокардичний кардіосклероз з вираженним розширенням всіх камер серця і недостатністю МК І ст., АК ІІ ст., ТК ІІ-ІІІ ст., постійна тахісистологічна форма фібриляції передсердь, СН ПБ ст., гіпертонічна хвороба ІІ ст., ст. 2 категорія дуже високого ризику. ДЕ П.», що підтверджено свідоцтвом про хворобу № 125/2 від 12.02.2015 року ВКЛ ВМКЦ Західного регіону та медичними документами, - захворювання, так, пов`язані із захистом Батьківщини.
ІНФОРМАЦІЯ_2 її син помер, в результаті отриманого під час проходження служби захворювання.
Відповідно до витягу з протоколу № 859 від 18.11.2016 року засідання військово-лікарської комісії Західного регіону про встановлення причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв встановлено, що захворювання ОСОБА_2 , 1974 року народження, захворювання, так, пов`язані із захистом Батьківщини.
Зазначає, що вона як матір загиблого ОСОБА_2 , звернулась до відповідача із заявою щодо встановлення їй статусу члена сім`ї померлого інваліда війни.
Однак, листом від 21.12.2016 року Департамент соціальної політики Луцької міської ради позивачу відмовлено у встановленні статусу члена сім`ї військовослужбовця, який загинув (помер) чи пропав безвісти під час проходження військової служби.
Просить суд, з врахуванням уточнених позовних вимог, визнати неправомірними дії Департаменту соціальної політики Луцької міської ради та зобов`язати відповідача надати їй статус члена сім`ї військовослужбовця, який загинув (помер) чи пропав безвісти під час проходження військової служби та видати відповідне посвідчення.
Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 вересня 2017 року у справі № 161/7680/17 року позовні вимоги задоволено частково, а саме: визнано протиправною відмову Департаменту соціальної політики Луцької міської ради Волинської області в наданні ОСОБА_1 статусу члена сім`ї військовослужбовця, який загинув (помер), чи пропав безвісті під час проходження військової служби; зобов`язано Департамент соціальної політики Луцької міської ради Волинської області надати ОСОБА_1 статус члена сім`ї військовослужбовця, який загинув (помер), чи пропав безвісті під час проходження військової служби; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Постанову суду першої інстанції оскаржив відповідач, подавши на неї апеляційну скаргу.
В обґрунтування апеляційних вимог посилається на те, що відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» чинність цього закону поширюється на сім`ї військовослужбовців, партизанів, підпільників, учасників бойових дій на території інших держав, прирівняних до них осіб, зазначених у ст.ст. 6, 7 цього Закону, які загинули (пропали безвісти) або померли внаслідок поранення, контузії чи каліцтва, одержаних під час захисту Батьківщини або виконання інших обов`язків військової служби службових обов`язків), а також внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті або одержаного в період проходження військової служби чи на території інших держав під час воєнних дій та конфліктів, тобто в даній статті не визначено коло осіб, які належать до членів сім`ї померлих. В такому випадку для визначення членів сім`ї померлого необхідно застосовувати загальні норми права, а саме: до складу сім`ї належать подружжя та діти, так як позивач належить до категорії батьки, тому вказані положення закону на позивача не поширюються.
Просить скасувати постанову Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 вересня 2017 року у справі № 161/7680/17 та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не прибули, про дату, час і місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином, а тому, суд апеляційної інстанції, відповідно до ч. 1 ст. 41 та ч. 4 ст. 196 КАС України, вважає можливим проведення розгляду справи за їхньої відсутності без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Заслухавши доповідь судді - доповідача, дослідивши обставини справи, доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, колегія суддів приходить до переконання, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану постанову без змін з таких підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, що відповідно до довідки Луцького об`єднаного міського військового комісаріату № 2849 від 15.08.2014 року ОСОБА_2 наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 № 39 від 12.04.2014 року був призначений на військову службу по мобілізації на підставі Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» № 303/2014 від 17.03.2014 року (а.с. 17).
Згідно довідки № 6039 від 11.10.2014 року Військової частини польова пошта НОМЕР_1 , молодший сержант ОСОБА_2 у період з 18.06.2014 року по 31.08.2014 року безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі проведення антитерористичної операції (Донецька та Луганська областях) (а.с. 10).
З довідки № 413 від 30.03.2015 року Військової частини польова пошта НОМЕР_2 вбачається, що молодший сержант ОСОБА_2 дійсно проходив військову строкову службу з 02.12.1992 року по 02.11.1994 року (служба в ВДСО при УМВС України у Волинській області) з 12.04.1995 року по 28.08.2001 року, мобілізований згідно Указу Президента України 10.04.2014 року по 23.03.2015 року (непридатний до військової служби, з виключенням з військового обліку) (а.с. 13).
Відповідно до витягу з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії про встановлення причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм та каліцтв, № 1562 від 08.04.2016 року, захворювання молодшого сержанта у відставці ОСОБА_2 : «Міокардичний кардіосклероз з вираженним розширенням всіх камер серця і недостатністю МК І ст., АК ІІ ст., ТК ІІ-ІІІ ст., постійна тахісистологічна форма фібриляції передсердь, СН ПБ ст., гіпертонічна хвороба ІІ ст., ст. 2 категорія дуже високого ризику. ДЕ П.», що підтверджено свідоцтвом про хворобу № 125/2 від 12.02.2015 року ВКЛ ВМКЦ Західного регіону та медичними документами, - захворювання, так, пов`язані із захистом Батьківщини.
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 від 08.10.2016 року (а.с. 11).
Відповідно до витягу з протоколу № 859 від 18.11.2016 року засідання військово-лікарської комісії Західного регіону про встановлення причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв встановлено, що захворювання ОСОБА_2 , 1974 року народження, захворювання, так, пов`язані із захистом Батьківщини (а.с. 20).
Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 від 29.08.1974 року, позивач ОСОБА_1 являється матір`ю померлого ОСОБА_2 (а.с. 21).
Як встановлено судом, позивач звернулася до Департаменту соціальної політики Луцької міської ради з приводу надання їй статусу члена сім`ї померлого інваліда війни.
Проте, листом від 21.12.2016 року Департаментом соціальної політики Луцької міської ради позивачу відмовлено у встановленні їй статусу особи, на яку поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за відсутністю законних підстав (а.с. 16).
Задовольняючи частково позовні вимоги у справі, суд першої інстанції виходив з того, що позивач, як мати, тобто член сім`ї колишнього військовослужбовця ОСОБА_2 , який проходив військову службу за мобілізацією і смерть якого пов`язана з проходженням військової служби, має право на отримання статусу члена сім`ї військовослужбовця, який загинув (помер) чи пропав безвісти під час проходження військової служби.
Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції вважає, що відмова відповідача у встановленні позивачу статусу члена сім`ї військовослужбовця, який загинув (помер) чи пропав безвісти під час проходження військової служби є неправомірною, а позовні вимоги щодо обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
В задоволенні вимоги позивача щодо зобов`язання відповідача видати їй відповідне посвідчення слід відмовити, оскільки така вимога є передчасною, так як видача посвідчення відноситься до компетенції Департаменту соціальної політики, яка здійснюється після встановлення статусу члена сім`ї військовослужбовця, який загинув (помер), чи пропав безвісті під час проходження військової служби.
При цьому, суд першої інстанції не прийняв до уваги заяву відповідача про залишення позову без розгляду, посилаючись на застосування до спірних відносин строку, визначеного ч. 4 ст. 99 КАС України, з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого КАС України або іншими законами. Відповідно до ч. 2 цієї статті для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
З наведених вище приписів КАС України можна дійти висновку, що ч. 2 ст. 99 КАС України визначено загальний строк звернення до адміністративного суду, який обчислюється з дня коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, за умови якщо Кодексом адміністративного судочинства України або іншими законами не визначено спеціальних строків та порядок їх обчислення.
Із матеріалів справи вбачається, що позивач звернулась в суд з позовом про надання статусу члена сім`ї військовослужбовця, який загинув (помер), чи пропав безвісті під час проходження військової служби, для звернення з яким, з огляду на предмет спору, не встановлено спеціальних строків, а тому застосуванню підлягає строк, визначений ч. 2 ст. 99 КАС України.
При цьому, слід зазначити, що , посилаючись на застосування до спірних відносин строку, визначеного ч. 4 ст. 99 КАС України, представником відповідача не надано суду рішення суб`єкта владних повноважень за результатами розгляду скарги ОСОБА_1 на рішення, дії або бездіяльність Департаменту соціальної політики Луцької міської ради.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
Закон України «Про соціальний захист військовослужбовців та членів їх сімей» встановлює основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
Згідно ст.1 цього Закону, соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Дія даного Закону поширюється на військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти.
Так, відповідно до ч.6 ст.18 ЗУ «Про соціальний захист військовослужбовців та членів їх сімей», вдова (вдівець) загиблого або померлого військовослужбовця, а також дружина (чоловік) військовослужбовця, який пропав безвісти під час проходження військової служби, у разі якщо вона (він) не взяла (не взяв) інший шлюб, та її (його) неповнолітні діти або повнолітні діти - інваліди з дитинства, батьки військовослужбовця, які перебували на його утриманні, мають право на пільги, передбачені цим Законом.
Постановою Кабінету Міністрів України від 28.05.1993 р. №379 «Про посвідчення на право користування пільгами членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби» передбачено, що посвідчення на право користування пільгами членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби, видаються батькам, дружині або чоловіку та дітям вказаних військовослужбовців за зразками згідно з додатками № 1 і 2. Підставою для видачі посвідчення є документ, який підтверджує факт загибелі (смерті) чи пропажі безвісти військовослужбовця, виданий військовим комісаріатом.
Наказом Міністерства оборони України №937 від 31.12.2014 затверджено Інструкцію з організації роботи із соціального забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та членів їх сімей у Міністерстві оборони України, згідно з пунктом 4.16 якої, членам сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби (у тому числі членам сімей військовослужбовців строкової служби), видається посвідчення члена сім`ї (батька, матері, дружини, чоловіка або дитини) військовослужбовця, який загинув (помер) чи пропав безвісти під час проходження військової служби, у порядку, установленому постановою Кабінету Міністрів України від 28.05.1993 №379 «Про посвідчення на право користування пільгами членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби».
Частина 2 статті 3 Сімейного кодексу України передбачає, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Відповідно до ч.4 ст.3 Сімейного кодексу України, сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Для встановлення статусу особи, на яку поширюється чинність Закону, членам сімей загиблих, померлих (тих, що пропали безвісти) осіб, зазначених у пункті 2 цього Порядку, необхідно подати структурному підрозділу місцевої держадміністрації з питань соціального захисту населення заяву і документи, передбачені пунктом 4 цього Порядку (п.5 Порядку).
Рішення про встановлення статусу особи, на яку поширюється чинність Закону, приймається структурними підрозділами місцевих держадміністрації з питань соціального захисту населення за зареєстрованим місцем проживання у місячний строк з дати подання документів.
Відсутність документів, визначених пунктом 4 цього Порядку, та їх недостовірність є підставою для відмови в наданні статусу особи, на яку поширюється чинність Закону (п. 6 Порядку).
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач (мати померлого) подала до Департаменту соціальної політики Луцької міської ради разом із заявою про надання їй статусу особи, на яку поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», усі необхідні документи, у тому числі, витяг з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця № 1562 від 08.04.2016 року, яким установлено, що причиною смерті сина позивача стало «Захворювання, та причина смерті, так, пов`язані із захистом Батьківщини».
Відповідно до Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 14.08.2008 №402, визначення причинного зв`язку захворювання (поранення, контузії, каліцтва, травми), що призвело до смерті військовослужбовця, колишнього військовослужбовця, проводиться штатними ВЛК (п.21.9).
Постанови ВЛК про причинний зв`язок захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв приймаються в таких формулюваннях, зокрема, - "Захворювання, ТАК, пов`язане із захистом Батьківщини", якщо воно виникло в період служби у військових частинах та установах, що входять до складу діючої армії, або коли захворювання, яке виникло до цього, у період служби у військових частинах і установах, які входять до складу діючої армії, досягло такого розвитку, що обмежує придатність або призводить до непридатності (у тому числі й тимчасової) до військової служби; - "Захворювання (поранення, контузія, каліцтво, травма), ТАК, пов`язане з проходженням військової служби" - якщо воно виникло в період служби у військових частинах та установах, які не входять до складу діючої армії, або коли захворювання, що виникло до військової служби, у період служби досягло такого розвитку, який обмежує придатність або призводить до непридатності (у тому числі тимчасової) до військової служби, служби з військової спеціальності (п. 21.5).
З аналізу зазначених вище норм та протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця №1562 від 08.04.2016 вбачається, що зазначене в останньому формулювання відповідає вимогам Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, та не суперечить змісту ст. ст. 6, 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», які передбачають настання смерті особи внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті або одержаного в період проходження військової служби.
Таким чином, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про наявність підстав для надання ОСОБА_1 статусу «члена сім`ї загиблого», відповідно до ст. 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Відповідно до норм п. 7 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.1994р. № 302 «Посвідчення інваліда війни», «Посвідчення учасника війни» і відповідні нагрудні знаки, «Посвідчення члена сім`ї загиблого» видаються органами праці та соціального захисту населення за місцем реєстрації громадянина.
Відтак, відмова відповідача у наданні статусу особи, на яку поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та видачі позивачу «Посвідчення члена сім`ї загиблого» є безпідставною, а права позивача є порушеними та підлягають захисту.
Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про те, що до спірних правовідносин слід застосовувати загальний строк звернення за захистом порушених прав.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.
Приведені в апеляційні скарзі доводи, висновку суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.
Відповідно до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких підстав, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для скасування постанови суду першої інстанції немає.
Керуючись ст..41, ч. 3 ст. 160, ст.ст.195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, апеляційний суд,
У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Департаменту соціальної політики Луцької міської ради - залишити без задоволення.
Постанову Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 вересня 2017 року у справі № 161/7680/17 - залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Р. П. Сеник
судді Р. Б. Хобор
Я. С. Попко

Повний текст судового рішення виготовлено 05.12.2017 року