Справа № 810/1515/17
Суддя: Лиска І.Г.
Дата ухвалення: 2017-12-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

810/1515/17

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 грудня 2017 року № 810/1515/17

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лиска І.Г., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Публічного акціонерного товариства "Миронівський завод по виготовленню круп і комбікормів" до Офісу великих платників ДФС України про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

в с т а н о в и в:

Публічне акціонерне товариство "Миронівський завод по виготовленню круп і комбікормів" звернулось до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Офісу великих платників ДФС України про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення.

Позовні вимоги обґрунтовані безпідставністю висновків податкового органу щодо не підтвердження позивачем правомірності віднесення до складу витрат придбаних позивачем у ТОВ «Норсвуд» товару (насіння соняшника, кукурудза та пшениця), оскільки товариством надано усі необхідні документальні докази здійснення господарських операцій із контрагентом в рамках провадження власної господарської діяльності. У зв’язку з цим, прийняте на підставі таких висновків спірне рішення відповідача порушує законні права та інтереси позивача і є неправомірним.

Представник позивача надав до суду заяву про розгляд справи в порядку письмового провадження, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Представник відповідача в обґрунтування заперечень зазначив, що з наданих позивачем первинних документів по взаємовідносинам з ТОВ «Норсвуд» встановлено, що здійснені господарські операції не підтверджуються наданими до перевірки первинними документами, не встановлено походження соняшника, наявна відсутність необхідних умов для ведення господарської діяльності та відсутність підтвердження збереження в задекларованому до продажу обсягу товару. Вважає, що відповідач при прийнятті спірного податкового повідомлення-рішення, не порушив діючі норми податкового законодавства, а тому його рішення не підлягає скасуванню.

Відповідно до приписів частини четвертої статті 128 КАС України, у разі неприбуття відповідача, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, без поважних причин, розгляд справи може не відкладатися і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Відповідно до ч.6 ст.128 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні в разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Виходячи з вищевикладеного суд вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з’ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об’єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи з наступного.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Норсвуд» зареєстроване юридичною особою 03.07.2014. Відповідно до статуту та відомостей з ЄДРПОУ видами діяльності ТОВ «Норсвуд» за КВЕД-2010, зокрема є неспеціалізована оптова торгівля.

Податковим органом відповідно до наказу від 26.10.2016 №841 та направлень від 26.10.2016 №752 та №751, згідно з п.п.78.1.11 п.78.1 ст.78 ПК України проведено позапланову документальну виїзну перевірку ПАТ «Миронівський ЗВКК» з питань дотримання вимог податкового законодавства по взаємовідносинах з ТОВ «Норсвуд» за період з 01.01.2015 р. по 31.12.2015 року.

За результатами перевірки складено Акт від 23.11.2016 року № 2004/28-10-41-08/00951770, відповідно до висновків якого позивачем порушено вимоги п.134.1 ст.134 Податкового кодексу України, ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», внаслідок чого позивачем занижено значення рядка 4 (об’єкт оподаткування) податкової декларації з податку на прибуток за 2015 рік, що призвело до завищення від’ємного значення з податку на прибуток підприємств за 2015 рік в сумі 20696823 грн..

Враховуючи те, що ТОВ «Норсвуд», фактично постачало товар по незаконному формуванню податкового навантаження з податку на прибуток підприємств та у вказаного СГД відсутні основні засоби, трудові ресурси, нерухомість, виробничі потужності, що необхідні для здійснення ним господарської діяльності, перевіркою встановлено відсутність реального здійснення операцій між ТОВ «Норсвуд» та ПАТ "Миронівський ЗВКК".

Таким чином, первинні документи, а саме видаткові накладні, акти приймання-передачі, податкові накладні, товарно-транспортні накладні надані ТОВ «Норсвуд» для ПАТ "Миронівський ЗВКК", не мають юридичної сили первинних документів у зв’язку із зазначенням у них господарських операцій з постачання товарів невідомого походження.

На підставі висновків акту перевірки відповідачем винесено оскаржуване податкове повідомлення рішення від 12 грудня 2016 року № 00004108 яким зменшено суму від’ємного значення об’єкта оподаткування податком на прибуток у розмірі 20696823 грн..

Досліджуючи правомірність спірного рішення податкового органу, судом встановлено, що між позивачем (покупець) та ТОВ «Норсвуд» (постачальник) укладено договори по поставці сільськогосподарської продукції (кукурудза, соняшник, пшениця) №712/т від 11.08.2015, №5074/м від 01.08.2015, №5075/м від 01.08.2015, №5076/м від 13.08.2015.

Відповідно до розділу 1 «Предмет договору» п.1.1. в порядку та на умовах, визначених договором, постачальник, відповідно до попередньої домовленості з покупцем, зобов’язується передати (поставити) покупцеві у його власність сільськогосподарську продукцію власного виробництва, а покупець зобов’язується прийняти товар і у визначений строк сплатити його вартість. П.1.2. одиниця виміру товару – тонна. Загальна кількість товару, яка підлягає постачанню за цим договором, визначається як кількість фактично поставленого товару згідно даних, вказаних у видаткових і податкових накладних.

Розділ 3 «Умови і порядок поставки товару (продукції) п.3.2. Постачальник здійснює поставку товару в повному об’ємі за один раз або партіями за згодою покупця, за свій рахунок автомобільним/залізничним трап сортом на особовий рахунок Філія «Андріяшівський елеватор» ТОВ «Урожайна країна», на зернові склади: - філія «Андріяшівський елеватор» ТОВ «Урожайна країна» (Сумська обл., Роменський р-н., с. Андріяшівка, вул. Київська, 175-А/1). 3.4. Датою поставки товару або його кожної окремої партії вважається дата його приймання елеватором, що підтверджується реєстром про надходження товару на особовий рахунок покупця.

Розділ 5 «Порядок здачі і приймання товару за якістю та кількістю» п.5.1. товар вважається зданим постачальником і прийнятим покупцем: - за якістю – згідно з посвідченням про якість, зараженість шкідниками і карантинними об’єктами не допускається.

При дослідженні укладених договорів №712/т від 11.08.2015, №5074/м від 01.08.2015, №5075/м від 01.08.2015, №5076/м від 13.08.2015, судом встановлено, що вони усі є однотипними.

Також сторонами оформлені специфікації до кожного договору, в яких визначено назва товару, ціна, загальна кількість (тонн), сума без ПДВ та період поставки.

Судом досліджено дані специфікації та встановлено, що відповідно до специфікації №1 до договору поставки №712/т від 11.08.2015, товаром визначено кукурудза та загальна кількість (тонн) визначено 394,200 т.

При дослідженні специфікацій №1, №2, №3 та №4 до договору поставки №5074/м від 01.08.2015, товаром визначено соняшник та загальна кількість (тонн) визначено 74,680 т. (специфікація №1), 450,000 т. (специфікація №2), 1596,580 т. (специфікація №3), 403,420 т. (специфікація №4).

При дослідженні специфікації №1до договору поставки №5075/м від 12.08.2015, товаром визначено пшениця та загальна кількість (тонн) визначено 150,000 т.

При дослідженні специфікації №1до договору поставки №5076/м від 13.08.2015, товаром визначено кукурудза та загальна кількість (тонн) визначено 684160,00 т..

Також в усіх специфікація зазначено, що вони є невід’ємною частиною договорів поставки №712/т від 11.08.2015, №5074/м від 01.08.2015, №5075/м від 01.08.2015, №5076/м від 13.08.2015.

На виконання умов даних договорів сторонами оформлені видаткові накладні №Н-00000017 від 07.08.2015, №Н-00000005 від 12.08.2015, №Н-00000006 від 13.08.2015, №Н-00000015 від 25.08.2015, №Н-00000025 від 26.08.2015, №Н-00000028 від 27.08.2015, №Н-00000029 від 28.08.2015, №Н-00000007 від 14.08.2015, №Н-00000018 від 15.08.2015, №Н-00000040 від 06.10.2015, №Н-00000039 від 05.10.2015, №Н-00000003 від 11.08.2015.

При дослідженні вищезазначених видаткових накладних судом встановлено, що видаткові накладні №Н-00000017 від 07.08.2015, №Н-00000006 від 13.08.2015, №Н-00000015 від 25.08.2015, №Н-00000025 від 26.08.2015, №Н-00000028 від 27.08.2015, №Н-00000029 від 28.08.2015, №Н-00000007 від 14.08.2015 виписані згідно договору №5074/м від 01.08.2015, не відповідають специфікаціям №1, №2, №3, №4 по даному договору, оскільки загальна кількість (тонн) визначена в зазначених видаткових накладних (3208,84 т.) значно перевищує загальну кількість (тонн) визначену в специфікаціях (2524,68 т.)

Видаткові накладні №Н-00000005 від 12.08.2015, №Н-00000040 від 06.10.2015, №Н-00000039 від 05.10.2015, виписані згідно договору №5075/м від 01.08.2015 не відповідають специфікації №1 по даному договору, оскільки загальна кількість (тонн) визначена в зазначених видаткових накладних (270,26 т.) значно перевищує загальну кількість (тонн) визначену в специфікації (150,000 т.).

Крім того, у всіх видаткових накладних зазначена адреса: м. Київ, вул. М. Грушевського, 28/2, н/п 43, в той час, як договорами передбачено зовсім інша адреса одержувача: Сумська обл., Роменський р-н., с. Андріяшівка, вул. Київська, 175-А/1.

Позивачем також надано дві накладні (т.2 арк.67-69) з яких неможливо встановити до якого з договорів поставки вони оформлені.

Також на підтвердження реальності укладених договорі позивачем надано картки аналізу зерна №1083, №2366, №2379, №2368, №2372 які виписані на товар – соняшник та №126 на кукурудзу.

На підтвердження факту відповідності товару вимогам ДСТУ позивачем надано корінці посвідчення про якість зерна.

Також позивачем надано реєстр №КТ100026547 товарно-транспортних накладних від 11.08.2015, з якого не можливо встановити факт транспортування товару.

На підтвердження зберігання позивачем придбаного товару надано договір про надання послуг №2605-Г від 30.07.2014 укладеного між позивачем та ТОВ «Урожайна країна».

Представником позивачем на вимогу суду не надано інших доказів, окрім вищеназваних документів, які досліджено судом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 67 Конституції України кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Регулювання відносин у сфері справляння податків і зборів, порядку їх адміністрування, кола суб'єктів податкових правовідносин та відповідальності за порушення податкового законодавства з 01.01.2011 здійснюється Податковим кодексом України.

Згідно з пунктом 44.1 статті 44 Податкового кодексу України платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Водночас статтею 1 Закону України від 16.07.1999 №996-ХІV “Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні” визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Отже, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

Необхідність підтвердження господарських операцій первинними документами визначена п.1.2 ст.1, п.2.1 ст.2 Положенням про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 05.06.1995 за №168/704, первинні документи - це письмові свідоцтва, що фіксують та затверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації на їх проведення.

Статтею 9 Закону України “Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні” від 16.07.1999 №996-ХІV встановлено вимоги до первинних документів, які є підставою для бухгалтерського та податкового обліку. Згідно з даною нормою, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

З урахуванням викладеного, для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Згідно зі статтею 1 Закону України від 16.07.1999 № 996-ХІV “Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні” господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов’язань, власному капіталі підприємства. Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Згідно з п. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 вказаного Кодексу об’єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом зменшення суми доходів звітного періоду, визначених згідно зі статтями 135 - 137 цього Кодексу, на собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та суму інших витрат звітного податкового періоду, визначених згідно зі статтями 138 - 143 цього Кодексу, з урахуванням правил, встановлених статтею 152 цього Кодексу.

Підпунктом 138.1.1 п. 138.1 ст. 138 Податкового кодексу України витрати операційної діяльності включають собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.

Відповідно до п. 138.2 ст. 138 ПК України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Пунктом 138.2 статті 138 Податкового кодексу України передбачено, що витрати, які враховуються для визначення об’єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов’язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

При цьому відповідно до підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов’язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Тобто отримання і реалізація товарів, робіт, послуг повинні підтверджуватися відповідними накладними на видачу матеріальних цінностей, податковими накладними та товарно-транспортними накладними, довіреностями на отримання товару, актами та іншими документами, які передбачаються договорами та складаються у ході їх виконання, тощо. Відсутність зазначених документів свідчить про те, що вартість таких цінностей не може бути віднесено до валових витрат.

Водночас за відсутності факту придбання товарів чи послуг або в разі, якщо придбані товари чи послуги не призначені для використання у господарській діяльності платника податку відповідні суми не можуть включатися до складу витрат для цілей оподаткування податком на прибуток або до складу податкового кредиту з податку на додану вартість навіть за наявності формально складених, але недостовірних документів або сплати грошових коштів.

Вирішення цієї справи залежить від доведеності суду факту реальності надання товарів по тих господарських операціях, за результатами здійснення яких податковим органом винесено податкове повідомлення-рішення.

З метою встановлення факту реального здійснення господарської операції, формування витрат для цілей визначення податку на прибуток, судом досліджено факт передачі та отримання послуг від ТОВ «Норсвуд» до позивача.

Судом установлено, що позивачем надано тільки вищевказані договори, специфікації, видаткові накладні, накладні, картки аналізу зерна на соняшник та кукурудзу, корінці посвідчення про якість зерна та реєстр товарно-транспортних накладних. При цьому позивачем як на вимогу податкового органу під час перевірки, так і на вимогу суду у ході судового розгляду справи не надано на підтвердження реальності здійснених господарських операцій із ТОВ «Норсвуд» інших первинних документів, які передбачено укладеним договором та які підлягали обов’язковому оформленню у разі фактичного здійснення цих операцій (податкових накладних, товарно-транспортних накладних, довіреності на осіб які отримували продукцію, подорожні листи, сертифікати та документи на подальшу реалізацію придбаної продукції позивачем тощо).

Крім того, суд в силу приписів ст. 70 КАС України визнає неналежними та недопустимими надані позивачем докази: видаткові накладні в яких зазначена не та адреса, як передбаченого договорами та загальна кількість (тонн) не відповідає специфікаціям, оскільки визначена в зазначених видаткових накладних загальна кількість (тонн) значно перевищує загальну кількість (тонн) визначену в специфікаціях, а також картки аналізу зерна надані не на весь придбаний товар. Тому видаткові накладні суд не бере до уваги, оскільки оформлені не належним чином, з іншою адресою отримання продукції ніж передбачено укладеними договорами.

Суд зазначає також, що відсутність необхідних документів у позивача та його контрагента - ТОВ «Норсвуд», а також виявлені судом суперечності та недоліки у наданих позивачем документах, які унеможливлюють їх використання в якості доказів реальності правочинів, повністю узгоджуються з інформацією слідчих органів про фіктивність діяльності ТОВ «Норсвуд» та відсутності фактичного надання послуг по цих господарських операціях.

Крім того, суд бере до уваги лист Державної інспекції сільського господарства України від 17.05.2016 за №24.05.2016 в якому зазначено, що за даними ДП «Держреєстри України» ТОВ «Норсвуд» не є і ніколи не був підключеним до основного реєстру складських документів на зерно та зерна, прийнятого на зберігання. Сертифікати відповідності послуг із зберігання зерна та продуктів його переробки Держсільгоспінспекцією України зазначеному суб’єкту господарювання не видавались.

Порядок формування податкового кредиту визначено ст.198 Податкового кодексу України. Право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій, зокрема, з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг, визначено в п.198.1 ст.198 ПК України.

Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною (п.198.2 ст.198 ПК України).

Необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість є факт придбання товарів та послуг із метою їх використання в господарській діяльності.

Таким чином, витрати для цілей визначення об’єкта оподаткування податком на прибуток, а також податковий кредит для цілей визначення об’єкта оподаткування податком на додану вартість мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Водночас за відсутності факту придбання товарів або в разі, якщо придбані товари чи послуги не призначені для використання у господарській діяльності платника податку відповідні суми не можуть включатися до складу витрат для цілей оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість навіть за наявності формально складених, але недостовірних документів або сплати грошових коштів.

Згідно з п.198.6 ст.198 ПК України до податкового кредиту не відносяться суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Суд зазначає, що на перевірку та до суду надано податкові накладні, в яких формально є передбачені чинним законодавством реквізити.

Разом з тим, як зазначалось судом, рішення про донарахування зобов’язання з податку на прибуток прийнято податковим органом у зв’язку з не підтвердженням реальності здійснених господарських операцій, а не у зв’язку з порушенням в оформленні документів.

З метою встановлення факту реального здійснення господарської операції, формування витрат для цілей визначення валових витрат судом досліджено такі обставини: рух активів у процесі здійснення господарської операції, наявність спеціальної податкової правосуб’єктності учасників господарської операції, зв’язок між фактом придбання товарів (послуг) і господарською діяльністю платника податку.

Незважаючи на неодноразові вимоги суду, позивачем не надано на підтвердження реальності здійснених господарських операцій інших первинних документів, які передбачені укладеним договором та підлягали б оформленню у разі фактичного здійснення цих операцій, відтак, наявні у справі документи не можуть бути підтвердженням реальності її проведення. Суд зазначає, що недоліки та суперечності в оформлених документах, видаткових накладних унеможливлюють дослідження суті цієї господарської операції, а відтак, ці документи не можуть бути підтвердженням реальності її проведення.

Суд вважає, що встановленим обставинам належить давати оцінку з урахуванням усіх доказів у справі в їх сукупності.

При цьому суд бере до уваги, що про відсутність факту здійснення господарської операції можуть свідчити, зокрема, такі обставини: результати, відображені у даних податкового обліку будь-кого з учасників господарської операції, фактично не настали внаслідок відсутності відповідних дій будь-кого з учасників такої операції (відображення отримання послуг без їх фактичного надання тощо).

Суд ураховує, що наявність укладеного між учасниками господарської операції цивільно-правового договору або відсутність визнання такого договору недійсним або нікчемним сама собою не свідчить про реальність вчинення відповідної операції.

При цьому в податкових відносинах не може застосуватися стаття 204 Цивільного кодексу України, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Натомість відповідні відносини у сфері оподаткування регулюються підпунктом 4.1.4 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України. Указана норма встановлює презумпцію правомірності рішень платника податку в тому, що в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов’язків платників податків.

Зазначена норма поширюється також і на кваліфікацію господарських операцій з метою формування платником податків витрат для визначення об’єкта оподаткування податком на прибуток та/або податкового кредиту з податку на додану вартість. За змістом указаної норми, відповідні витрати і податковий кредит вважаються сформованими платником податків правомірно, однак контролюючий орган не позбавлений можливості довести в установленому порядку факт невідповідності задекларованих наслідків господарської операції платника податків у податковому обліку фактичним обставинам.

При цьому з урахуванням норм статей 61 та 44 Податкового кодексу України саме на контролюючі органи покладається обов’язок контролювати правильність формування даних податкового обліку платників податків, у тому числі щодо правильності складення та достовірності первинних документів.

Установлення факту недійсності, в тому числі нікчемності цивільно-правового правочину, який опосередковує відповідну господарську операцію, не є необхідною умовою для визначення контролюючим органом грошових зобов’язань платнику податків у разі, якщо буде встановлено відсутність реального вчинення цієї господарської операції або відсутність зв’язку між такою операцією та господарською діяльністю платника податків.

Оцінюватися при дослідженні факту здійснення господарської операції повинні відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовані дані податкового обліку.

Суд бере до уваги, що обов’язковість установлення умислу поширюється лише на визнання недійсними правочинів, вчинених із метою, що суперечить інтересам держави та суспільства (частина третя статті 228 Цивільного кодексу України). Проте встановлення факту нереальності вчинення господарської операції не потребує з’ясування змісту умислу учасників такої операції. Відсутність реально вчиненої господарської операції та, як наслідок, юридична дефектність відповідних первинних документів, за змістом пункту 44.1 Податкового кодексу України не дозволяє формувати дані податкового обліку незалежно від спрямованості умислу платників податку-учасників відповідної операції.

Як встановлено судом, факт придбання товару від контрагента позивача - ТОВ «Норсвуд» до позивача дійсно належним чином не підтверджується документально.

Суд визнає, що позивачем ні податковому органу, ні на вимогу суду не надано інші первинні документи, які б підтверджували реальне здійснення господарських операцій з ТОВ «Норсвуд», а надані докази: договори, специфікації, видаткові накладні, накладні, картки аналізу зерна на соняшник та кукурудзу, корінці посвідчення про якість зерна та реєстр товарно-транспортних накладних є недостатніми для підтвердження цього факту.

Суд зазначає, що у разі ненадходження витребуваних судом додаткових доказів у строк, установлений судом, спір може бути розв’язано на підставі наявних у справі доказів.

Якщо позивач без поважних причин ухиляється від надання доказів на вимогу суду, а наявних у справі матеріалів недостатньо для спростування підтверджених належними доказами висновків контролюючого органу, покладених в основу ухваленого ним спірного рішення, у позові платника податків може бути відмовлено.

З огляду на це, суд вважає підтвердженим висновок відповідача про те, що фактичного здійснення господарських операцій позивача з контрагентом не було, оскільки ці операції не підтверджено відповідними документами.

Таким чином, визначення відповідачем податкового зобов’язання з податку на прибуток є правомірним і відповідає вимогам чинного законодавства, підстави для скасування оспорюваного податкового повідомлення-рішення відсутні.

Частина 2 статті 19 Конституції України встановлює, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Беручи до уваги достатній і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 69-71, 94, 158-163, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

п о с т а н о в и в:

у задоволенні адміністративного позову відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Лиска І.Г.