Справа № 161/17640/16-а,2-а/161/151/17
Суддя: Ніколін Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2017-12-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2017 рокуЛьвів№ 876/3821/17

Колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді Ніколіна В.В.,

суддів Гінди О.М., Качмара В.Я.,

при секретарі судового засідання Смидюк Х.В.,

за участю позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13.02.2017 року у справі №161/17640/16-а за позовом ОСОБА_1 до Департаменту соціальної політики Луцької міської ради про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИЛА :

ОСОБА_1 26 грудня 2016 року звернулась до суду з позовом до Департаменту соціальної політики Луцької міської ради, в якому просила: визнати бездіяльність Департаменту соціальної політики Луцької міської ради щодо видачі посвідчення жертви нацистських переслідувань протиправною; зобов'язати видати посвідчення ОСОБА_1, яка має право на пільги, встановлені статтею 61 Закону України «Про жертви нацистських переслідувань».

Позов мотивує тим, що у травні 1941 року її батьків, а саме: батька - ОСОБА_2 та матір - ОСОБА_3 було насильно вивезено на примусові роботи до Німеччини, де ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася вона, ОСОБА_1. Під час Великої Вітчизняної війни, з 20.05.1941 року по 15.10.1943 року її батько працював у поміщика ОСОБА_4 у селі Варда, на сільськогосподарських роботах, а з 15.10.1943 року по 09.05.1945 року працював на меблевій фабриці столяром. При зверненні до відповідача з письмовою заявою про надання статусу жертви нацистських переслідувань відповідно до вимог Закону України «Про жертви нацистських переслідувань», їй було відмовлено у зв'язку із відсутністю документів, які підтверджують факти нацистських переслідувань та перебування в'язнем у концентраційному таборі, гетто та інших місцях примусового тримання, створених фашистською Німеччиною та її союзниками в період Великої Вітчизняної війни та Другої світової війни. Вважає таку відмову неправомірною та просить зобов'язати відповідача встановити їй статус жертви нацистських переслідувань та видати відповідне посвідчення.

Оскаржуваною постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13.02.2017 року в задоволенні позовних вимог - відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі позивач, покликаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить зазначену постанову скасувати, і ухвалити нове рішення, яким задоволити позов. Вимоги за апеляційною скаргою обґрунтовує тим, що при вирішенні даного публічно-правового спору, суд першої інстанції не з'ясував всіх обставин справи, не дав оцінки тій обставині, що позивачу було проведено заміну посвідчення учасника бойових дій. Даний статус з видачею відповідного посвідчення позивачу було встановлено у відповідності до статті 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в редакції закону №488/950 ВР від 22.12.1995 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що подана скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що згідно статті 1 Закону України «Про жертви нацистських переслідувань», робота на сільськогосподарських роботах, а також робота на меблевій фабриці не відноситься до місць примусового тримання та примусових робіт.

Такі висновки суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідають нормам матеріального права.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, у документах Державного архіву Львівської області є відомості про те, що ОСОБА_2, 1906 року народження, уродженець с. Тарноватка Томашівського району Люблінської області перебував на примусових роботах у Німеччині, з 20.05.1941 по 09.05.1945рр., працював у поміщика ОСОБА_4 на меблевій фабриці та на сільськогосподарських роботах (область Тіринге, район Тота, с. Варде). Разом з ним перебували у Німеччині ОСОБА_3, 1906 року народження (дружина), ОСОБА_6, 1931 року народження (син) та ОСОБА_1, 1943 року народження (донька), що підтверджується довідкою Державного архіву Львівської області від 22.12.2016р. №1726/01-36.

З довідки Державного архіву Львівської області від 06.12.1995р. слідує, що позивач ОСОБА_1, 1943 року народження, перебувала в Німеччині разом з батьками: ОСОБА_2, 1906 року народження, та ОСОБА_3, 1906 року народження, які з травня 1941 року по 09 травня 1945 року перебували на примусових роботах, працювали у сільському господарстві. Відомостей про скоєння злочину проти Батьківщини в період з 1942 по 1945 рр., в документах архіву немає.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про жертви нацистських переслідувань» жертви нацистських переслідувань - особи, які в роки Великої Вітчизняної війни та Другої світової війни постраждали від нацистських переслідувань з мотивів політичного, національного і релігійного характеру, ворожого ставлення до націонал-соціалізму.

Згідно із ст. 4 Закону України «Про жертви нацистських переслідувань» особами, які належать до числа жертв нацистських переслідувань, є: колишні в'язні концентраційних таборів, гетто та інших місць примусового тримання та місць примусових робіт у роки Великої Вітчизняної війни та Другої світової війни; особи, які були насильно вивезені з території колишнього Союзу РСР на примусові роботи на територію Німеччини або її союзників, що перебували у стані війни з колишнім Союзом РСР, або на території окупованих ними інших держав; діти, які народилися в місцях примусового тримання їх батьків та в місцях відбування батьками примусових робіт; діти партизанів, підпільників, інших учасників боротьби з націонал-соціалістським режимом у тилу ворога, яких у зв'язку з патріотичною діяльністю їх батьків було піддано репресіям, фізичним розправам, гонінням. До жертв нацистських переслідувань належать також особи, які у роки Великої Вітчизняної війни та Другої світової війни були насильно вивезені з території інших держав, що після 1944 року увійшли до складу колишнього Союзу РСР, а також особи, які після звільнення з концентраційних таборів, гетто, інших місць примусового тримання та місць примусових робіт були переселені на територію України.

Стаття 1 вищевказаного Закону містить вичерпний перелік місць примусового тримання та місць примусових робіт, а саме: - виправно-трудовий табір - місце ув'язнення громадян на визначений термін за ухилення від трудової повинності, з подальшим направленням на попереднє місце роботи або до концтабору, підпорядкований комендатурі СД та поліції безпеки, з особливо жорстоким режимом тримання; - табір примусової праці для осіб єврейської національності - місце ув'язнення осіб єврейської національності з метою їх використання на важких роботах, перетворений із гетто або новостворений з вивезенням працездатних євреїв із гетто, підпорядкований керівництву поліції та СС; - табори знищення, створені з метою проведення екзекуцій в стаціонарних приміщеннях, та місця масових страт мирного населення; - гестапівські тюрми - місця ув'язнення і тримання з політичних мотивів із застосуванням до ув'язнених насильницьких дій виняткової жорстокості, включаючи катування і вбивства; - медичні та дитячі заклади, в яких насильно утримувалися особи-донори, особи, над якими проводилися злочинні медичні експерименти, та особи, відібрані для онімечування; - створені в місцях активних антифашистських дій табори для заручників, які підлягали масовому фізичному знищенню; - пересувні загони (команди) з числа мирного населення, які використовувались окупантами для власного захисту під час проведення військових операцій або робіт з розміновування; - карантинні інфекційні табори, створені нацистами на передньому краї оборони для розповсюдження інфекційних хвороб серед мирного населення та військ Радянської Армії; - табори для членів сімей офіцерів Радянської Армії.

Ст. 6-1 Закону України "Про жертви нацистських переслідувань" поширюється на колишніх неповнолітніх (яким на момент ув'язнення не виповнилося 18 років) в'язнів концентраційних таборів, гетто, інших місць примусового тримання, створених фашистською Німеччиною та її союзниками в період Великої Вітчизняної війни та Другої світової війни, а також дітей, які народилися у зазначених місцях примусового тримання їх батьків. У разі відсутності документів про факт нацистських переслідувань, факт і період перебування в місцях примусового тримання, такі факти встановлюються в судовому порядку.

Відповідно до п. 2 Порядку виготовлення та видачі посвідчень, листів талонів на право одержання пільгових проїзних документів (квитків) жертвам нацистських переслідувань, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27.09.2000 №1467, посвідчення видаються особам, які відповідно до Закону України "Про жертви нацистських переслідувань" визнані такими, що належать до числа жертв нацистських переслідувань на підставі одного з таких документів: довідки, виданої органами служби безпеки, державними архівами, архівами МВС, Міноборони, архівними установами інших держав; довідки Військово-медичного музею колишнього СРСР (м. Санкт-Петербург); довідки Міжнародної служби розшуку Червоного Хреста; довідки з архівів-музеїв, утворених в місцях розташування колишніх фашистських концтаборів (Освенцім, Бухенвальд, Дахау, Маутхаузен, Равенсбрюк та інші), гетто та інших місцях примусового тримання і примусових робіт у роки Великої Вітчизняної війни та Другої світової війни, а також архівів іноземних антифашистських організацій; довідки Комісії у справах колишніх партизанів Великої Вітчизняної війни 1941-1945 років при Верховній Раді України.

В окремих випадках посвідчення можуть видаватися також на підставі документів, які містять необхідні відомості про факт нацистських переслідувань, а саме: довідки, витягу з документів особової справи за місцем роботи; довідки з книг руху вихованців дитячих закладів із зазначенням назви цих закладів та часу перебування в них особи, яка звернулася за отриманням посвідчення; свідчення іноземних громадян, які проживають нині у Федеративній Республіці Німеччині або в інших державах, про нацистські переслідування особи, яка звернулася за отриманням посвідчення, засвідчених за місцем проживання у відповідних державних органах цих країн.

Відповідно до п. 4 Постанови у разі відсутності документів про факт нацистських переслідувань, факт і період перебування в місцях примусового тримання встановлюються в судовому порядку.

В порушення вимог Закону та Постанови Кабміну України, на підтвердження своїх позовних вимог та факту перебування на території Німеччини у наведеній у позовній заяві період позивачем не надано жодного належного доказу перебування в концентраційних таборах, гетто, інших місцях примусового тримання.

Як вбачається з матеріалів справи, батьки позивачки працювали на сільськогосподарських роботах, а також на меблевій фабриці, які не підпадають під визначення поняття «місць примусового тримання та примусових робіт», з огляду на що у такої відсутнє право на встановлення статусу жертви нацистських переслідувань.

Відтак, апеляційний суд вважає вірними висновки суду першої інстанції, який цілком обґрунтовано вказав, що оскільки позивачем не було представлено суду доказів, які б підтверджували факт та період її перебування в концентраційному таборі чи іншому місці примусового тримання, і факт такого перебування не був встановлений в судовому порядку, то дії Департаменту соціальної політики Луцької міської ради щодо відмови у наданні позивачу статусу жертви нацистських переслідувань є правомірними, а тому в задоволенні адміністративного позову слід відмовити за безпідставністю вимог.

Керуючись статтями 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України суд,

УХВАЛИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13.02.2017 року у справі №161/17640/16-а - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, а у разі складення в повному обсязі відповідно до ч.3 ст.160 КАС - з дня складення в повному обсязі.

Головуючий суддя В. В. Ніколін
судді О. М. Гінда
В. Я. Качмар