Справа № 804/3567/16
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2017-09-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2017 р. Справа № 804/3567/16

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді при секретарі судового засіданні:Конєвої С.О. Воробйовій П.В.

розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини польова пошта НОМЕР_1 про визнання незаконним та скасування наказу №4394 від 07.12.2015р., -

ВСТАНОВИВ:
09.06.2016р. ОСОБА_1 звернувся з позовом до Військової частини-польова пошта НОМЕР_1 та, з урахуванням заяви про зміну предмету позову від 28.09.2017р., просить:

- визнати незаконним наказ командира Військової частини польова пошта НОМЕР_1 від 07.12.2015р. №4394 «Про результати службового розслідування по факту нестачі військового майна» в частині притягнення до повної матеріальної відповідальності майора медичної роти ОСОБА_1 ;

- скасувати наказ командира Військової частини - польова пошта НОМЕР_1 від 07.12.2015р. №4394 «Про результати службового розслідування по факту нестачі військового майна».

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що позивач був призначений на посаду командира медичної роти Військової частини польова пошта НОМЕР_1 та 10.04.2015р. приступив до виконання обов`язків шляхом прийняття зазначеної посади, при цьому, при передачі майна під звіт, нестачі військового майна виявлено не було. З 21.04.2015р. позивач перебував на лікуванні у медичних закладах через погіршення стану здоров`я та знаходився на стаціонарному лікуванні у періоді з 21.04.2015р. по 06.05.2015р., з 06.05.2015р. по 19.05.2015р., з 22.05.2015р. по 12.06.2015р., з 22.06.2015р. по 08.07.2015р., з 14.07.2015р. по 31.07.2015р., з 04.08.2015р. по 18.08.2015р. перебував у щорічній відпустці, а з 05.09.2015р. по 12.09.2015р. на лікуванні. 04.06.2015р. Військово-лікарською комісією було прийнято рішення про непридатність позивача до військової служби, відповідач отримав відповідне свідоцтво 06.07.2015р. про хворобу позивача та позивач за станом здоров`я не міг виконувати обов`язки командира медичної роти у зв`язку з тим, що фактично у Військової частини не знаходився та не міг фізично виконувати свої обов`язки, його обов`язки виконували інші особи, що не було враховано при проведенні службового розслідування, вказані особи не були допитані та не надавали будь-яких пояснень щодо встановлення фактів нестачі військового майна, що суперечить Положенню про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду заподіяну державі, затвердженого постановою Верховної Ради України від 23.06.1995р. №243/95-ВР. Також позивач посилається і на те, що матеріали службового розслідування взагалі не містять обставин, які призвели до нестачі майна та причинно-наслідкового зв`язку між діями/бездіяльністю позивача та нестачею майна медичної роти. Окрім того, позивач посилається і на те, що при проведенні службового розслідування грубо було порушені строки проведення розслідування. За викладеного, позивач вважає, що вина позивача у зникненні (втраті, знищенні, розкраданні) військового майна службовим розслідуванням не встановлена, службове розслідування проведене поверхнево, не об`єктивно та з грубим порушенням строків його проведення, без врахування таких істотних обставин як перебування позивача на стаціонарному лікуванні, виключення його з військового обліку за постановою Військово-лікарської комісії №3533 від 11.06.2015р.

Представник відповідача проти позову заперечував, у письмових запереченнях просив у задоволенні позовних вимог відмовити посилаючись на те, що у період з 30.03.2015р. по 09.04.2015р. позивач прийняв справи за посадою командира медичної роти згідно акту прийому-передачі від 09.04.2015р. та відомостей про наявність військового майна. Позивач посилається у позові на те, що він неодноразово перебував на лікуванні у медичних закладах та не здійснював керівництво медичною ротою, проте акти службових розслідувань від 17.04.2015р., від 31.07.2015р., від 18.09.2015р. за фактами порушення військової дисципліни, а саме: вживання спиртних напоїв та відсутність на службі без поважних причин, позивач під час виконання обов`язків військової служби не дотримався вимог керівних документів, що суперечить ст.ст.11,16 Закону України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» щодо обов`язку військовослужбовців берегти державне майно, виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. При цьому, за ст.ст.111,112 вказаного Закону, саме на командира роти покладено відповідальність, зокрема, за стан збереження майна роти, за ведення ротного господарства, один раз на місяць звіряти дані ротного обліку особового складу, а також матеріальних засобів з обліковими даними військової частини, керувати господарством роти. Оскільки за актом від 30.09.2015р. прийому-передачі посади командира медичної роти Військової частини-польова пошта НОМЕР_1 від ОСОБА_1 до ОСОБА_2 було виявлено нестачу військового майна у зв`язку з чим наказом №3624 від 02.10.2015р. було призначено проведення службове розслідування з метою встановлення причин та умов по факту виявлення нестачі військового майна медичної роти та встановлено, що протягом перебування на посаді позивач не проводив перевірки наявності підзвітного майна. Отже, позивач, перебуваючи на посаді командира медичної роти, заподіяв шкоду державі у сумі 46649,78 грн. з вини позивача у зв`язку з нестачею військового майна, переданого йому під звіт для зберігання, використання чи для іншої мети, оскільки після передачі посади командира медичної роти держава в особі Військової частини НОМЕР_1 понесла матеріальні збитки на вказану вище суму. За таких обставин, відповідач вважає, що дії командира Військової частини-польова пошта НОМЕР_1 при прийнятті оспорюваного наказу грунтуються на положеннях чинного законодавства України. Окрім того, представник відповідача заявив клопотання, у якому просив застосувати строк позовної давності та відмовити у позовних вимогах у повному обсязі посилаючись на те, що наявність оспорюваного наказу позивач дізнався 17.12.2015р. та ст.99 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо проходження публічної служби встановлений місячний строк звернення до суду з позовом.

Вирішуючи питання про причини поважності пропуску позивачем строку звернення до суду з цим позовом у відповідності до вимог ст.100 Кодексу адміністративного судочинства України, вивчивши наявні в матеріалах справи документи, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих підстав для поновлення позивачеві пропущеного строку звернення до суду з цим позовом у зв`язку з перебуванням позивача на стаціонарному лікуванні, що підтверджується наданими документами, наявними у справі згідно до вимог ст.ст.6, 100 Кодексу адміністративного судочинства України.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, проте засобами електронного зв`язку 29.09.2017р. надіслав заяву про проведення судового засідання за відсутності позивача, зазначив, що позовні вимоги з урахуванням зміненого предмету позову підтримує у повному обсязі (а.с.212-213).

У відповідності до вимог ч.6 ст.128 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні.

Враховуючи наведене,подану представником позивача заяву про розгляд даної справи за відсутності позивача проти якої не заперечував представник відповідача, строки розгляду справи, встановлені ст.122 Кодексу адміністративного судочинства України, заслухавши позицію представника відповідача, суд вважає за можливе розглянути справу у письмовому провадженні згідно до вимог ч.6 ст.128 Кодексу адміністративного судочинства України.

Із наданих суду документів судом встановлені наступні обставини у даній справі.

Згідно витягу з наказу командира Військової частини-польова пошта НОМЕР_1 від 27.03.2015р. № 95, майора медичної служби ОСОБА_1 було призначено на посаду командира медичної роти з 27.03.2015р., зараховано до особового складу частини на всі види забезпечення, що підтверджується його копією (а.с.107).

За відомостями, наведеними у копії акту прийому-передачі посади від 09.04.2015р. вбачається, що у період з 30.03.2015р. по 09.04.2015р. капітан ОСОБА_3 здав справи та посаду, а майор м/с ОСОБА_1 прийняв справи та посаду командира медичної роти згідно до відомостей наявності та якісного стану майна, нестачі майна не виявлено (а.с.108-122).

У подальшому, з 21.04.2015р. ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні у медичних закладах у наступних періодах: з 21.04.2015р. по 06.052015р.; з 06.05.2015р. по 19.05.2015р.; з 22.05.2015р. по 12.06.2015р.; з 22.06.2015р. по 08.07.2015р.; з 14.07.2015р. по 31.07.2015р., з 05.09.2015р. по 12.09.2015р., що підтверджується копією свідоцтва про хворобу, копіями виписок з медичної картки позивача (а.с.22-37).

04.06.2015р. військово-лікарською комісією за направленням командира ВЧ-польова пошта НОМЕР_1 було проведене медичне обстеження позивача та прийнято рішення про його непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку, що підтверджується копією відповідного свідоцтва та копією довідки до акту огляду медико-соціальної експертної комісії від 21.01.2016р. №908275 (а.с.22-23,37,50).

Як зазначає позивач в уточненому позові, з 04.08.2015р. по 18.08.2015р. він перебував у щорічній відпустці.

У період з 19.09.2015р. по 30.09.2015р. майор м/с ОСОБА_1 здав справи та посаду, а полковник м/с ОСОБА_2 прийняв справи та посаду командира медичної частини, що підтверджується копією відповідного акту прийому-передачі посади від 30.09.2015р. та копіями відомостей про наявність та якісного стану майна (а.с.140-154).

У ході прийому-передачі військового майна від майора м/с ОСОБА_1 до полковника м/с ОСОБА_2 було виявлено нестачу військового майна на загальну суму збитків 46649,78 грн., що підтверджується копіями довідок-розрахунків (а.с.125-130).

З метою встановлення причин та умов по факту виявлення нестачі майна під час прийому посади командиром медичної роти полковником медичної служби ОСОБА_2 02.10.2015р. за наказами командира Військової частини № НОМЕР_2 , №3631 було призначено службове розслідування, що підтверджується копіями відповідних наказів (а.с.131-132).

За результатами проведеного службового розслідування 07.12.2015р. було затверджено акт службового розслідування за фактом нестачі військового майна медичної роти під час передачі посади медичної роти військової частини польова пошта НОМЕР_1 , за яким встановлено, що після виходу із лікарні протягом декількох днів майор м/с ОСОБА_1 перебував у нетверезому стані, в роботі комісії участі не приймав, при прийнятті ним посади командира медичної роти нестач по військовому майну не було, на посаду вступив 10.04.2015р. 21 квітня 2015р. у зв`язку з проблемами із серцем вибув на стаціонарне лікування, надалі, упродовж служби неодноразово проходив стаціонарне лікування; протягом періоду перебування на посаді командира медичної роти перевірки наявності підзвітного військового майна не проводив; були непоодинокі випадки вживання спиртних напоїв у службовий час (а.с.8,75).

Згідно наказу командира Військової частини-польова пошта НОМЕР_1 від 07.12.2015р. №4394 «Про результати службового розслідування по факту нестачі військового майна» за результатами службового розслідування, яке показало, що майор медичної служби ОСОБА_1 за час командування медичною ротою було втрачено військове майно, яке було передано йому під звіт під час приймання посади наказано відповідно до п.13 розділу ІІ Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, майора медичної служби ОСОБА_1 притягнути до повної матеріальної відповідальності (а.с.9,155-156).

Позивач просить визнати незаконним та скасувати вищевказаний наказ №4394 від 07.12.2015р. посилаючись на те, що вина позивача у зникненні (втраті, знищенні, розкраданні) військового майна службовим розслідуванням не встановлена, службове розслідування проведене поверхнево, не об`єктивно та з грубим порушенням строків його проведення, без врахування таких істотних обставин як перебування позивача на стаціонарному лікуванні, виключення його з військового обліку за постановою Військово-лікарської комісії №3533 від 11.06.2015р.

Заслухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про відсутність обгрунтованих правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

Дані правовідносини регулюються Законом України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України», Положенням про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду заподіяну державі, затвердженого постановою Верховної Ради України від 23.06.1995р. №243/95-ВР (далі Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців), Інструкцією про порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затвердженою наказом Міністра оборони України від 15 березня 2004р. № 82 (Інструкція №82).

Відповідно до ст.11 Закону України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців такі обов`язки, зокрема, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України; знати й утримувати в готовності до застосування закріплене озброєння, бойову та іншу техніку, берегти державне майно.

Статтею 16 вказаного Закону, встановлено, що кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.

Також, згідно зі ст.111 Закону України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» командир роти в мирний і воєнний час відповідає за бойову готовність роти, за бойову підготовку, військову дисципліну, за стан і збереження озброєння, боєприпасів, техніки та іншого майна роти, за ведення ротного господарства.
У відповідності до вимог ст.112 вищевказаного Закону, командир роти зобов`язаний, зокрема, підтримувати особовий склад роти, озброєння, бойову та іншу техніку в постійній бойовій готовності; досконало знати і вміло володіти всіма видами зброї і техніки роти, правильно їх зберігати, використовувати та особисто перевіряти їх наявність, утримання та бойову готовність; організовувати своєчасне одержання, правильну експлуатацію, збереження, технічне обслуговування і ремонт озброєння, техніки, казарменого інвентарю, речового, технічного та іншого майна роти, перевіряти не менше ніж один раз на місяць їх наявність, стан та облік. Результати огляду озброєння, боєприпасів та техніки записувати до книги огляду (перевірки) озброєння, техніки та боєприпасів; один раз на місяць звіряти дані ротного обліку особового складу, а також матеріальних засобів з обліковими даними військової частини; керувати господарством роти.
Відповідно до п.2 Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців, відшкодуванню підлягає пряма дійсна шкода, заподіяна розкраданням, пошкодженням, втратою чи незаконним використанням військового майна, що спричинило додаткові витрати для військових частин для відновлення, придбання майна чи інших матеріальних цінностей або надлишкові виплати.

Військове майно це державне майно, закріплене за відповідними військовими частинами. До нього належить: всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, паливно-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне та інше майно, а також кошти.

Згідно до п.13 вказаного вище Положення за шкоду, заподіяну державі військовослужбовець визнається винним у заподіяній шкоді, якщо протиправне діяння вчинене ним умисно чи з необережності. Військовослужбовці несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з вини державі, у разі недостачі військового майна, переданого їм під звіт для зберігання, перевезення, використання чи для іншої мети.

Пунктом 3 Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців, встановлено, що за шкоду, заподіяну державі військовослужбовці несуть матеріальну відповідальність за наявності: а) заподіяння прямої дійсної шкоди; б) протиправної їх поведінки; в) причинного зв`язку між протиправною поведінкою і настанням шкоди; г) вини у заподіянні шкоди.

Протиправною визнається така поведінка (дія чи бездіяльність) військовослужбовця, коли він не виконує (недбало виконує) свої службові обов`язки.

З аналізу вищевказаних норм можна дійти висновку, що військовослужбовці несуть матеріальну відповідальність за недбале виконання службових обов`язків, не виконання завдань, доручених за посадою, а також за втрату військового майна переданого їм під звіт для зберігання за наявності: заподіяння прямої дійсної шкоди; протиправної їх поведінки; причинного зв`язку між протиправною поведінкою і настанням шкоди; вини у заподіянні шкоди.

Як свідчать матеріали справи, судом встановлено, що за актом прийому-передачі посади командира медичної роти військової частини-польова пошта НОМЕР_1 від 09.04.2015р. майор медичної служби ОСОБА_1 прийняв справи та посаду командира медичної роти, при цьому, нестачі майна не було виявлено, що підтверджується копією відповідного акту та відповідних відомостей майна(а.с.108-122).

За період проходження служби, майором ОСОБА_1 не було жодного разу перевірено наявність ввіреного йому під звіт військового майна, з урахуванням того, що останній довготривалий час періодично находився на стаціонарному лікуванні та відповідну посаду і передане йому на зберігання військове майно за актом прийому-передачі не передавав на період його лікування та на період знаходження його у щорічній відпустці, що суд розцінює як недбале виконання своїх службових обов`язків позивачем та порушенням вимог ст.112 Закону України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» за якою передбачено, що командир роти зобов`язаний перевіряти не менше ніж один раз на місяць наявність майна, його стан та облік; один раз на місяць звіряти дані ротного обліку особового складу, а також матеріальних засобів з обліковими даними військової частини; керувати господарством роти.

Позивачем не було суду надано жодних доказів того, що, перебуваючи на посаді командира медичної роти військової частини, він проводив перевірку наявності переданого йому під звіт майна або один раз у місяць звіряв дані ротного обліку особового складу, а також матеріальних засобів з обліковими даними військової частини.

Судом критично надається оцінка доводам позивача про те, що він не міг виконувати службові обов`язки командира медичної роти через стан свого здоров`я, оскільки позивачем не було суду надано жодних доказів звернення до керівництва військової частини з рапортом про неможливість виконання своїх службових обов`язків за станом здоров`я та звільнення його від виконання службових обов`язків командира медичної роти, таких копій рапортів суду не надано, з урахуванням того, що згідно до норм ст. 14 Закону України «Про Статут внутрішньої служби в Збройних Силах України» військовослужбовець із службових та особистих питань повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.

Також факти недбалого виконання позивачем своїх службових обов`язків позивачем підтверджується і вживанням позивачем спиртних напоїв на службі у квітні та липні 2015р., відсутність без поважної причини позивача на службі 18.09.2015р. з 8.00 по 18.00 годину за що майора м/с ОСОБА_4 було притягнуто до дисциплінарної відповідальності, що підтверджується копіями актів службових розслідувань від 17.04.2015р., від 31.07.2015р., від 24.09.2015р., які жодними доказам позивачем не спростовані (а.с.157-164).

Таким чином, проаналізувавши вищенаведені норми та досліджені судом обставини у даній справі, суд приходить до висновку, що заподіяння позивачем шкоди державі внаслідок нестачі військового майна, переданого йому під звіт, відбулося внаслідок недбалого виконання позивачем своїх службових обов`язків ( бездіяльність, яка полягає у не перевірці не менше ніж один раз на місяць наявності військового майна, його стану та обліку); перебування на службі позивача у стані алкогольного сп`яніння та відсутність на службі без поважної причини 18.09.2015р., що підтверджено відповідними вищенаведеними актами службових розслідувань, які не спростовані позивачем ( є протиправною поведінкою позивача), наявність вини позивача, яка, у даному випадку, позивачем не спростована, оскільки доказів звернення до безпосереднього начальника з відповідними рапортами про неможливість виконання обов`язків за посадою суду через стан здоров`я надано не було, вказане свідчить про те, що наведені вище обставини знаходяться у причинно-наслідковому зв`язку між протиправною поведінкою позивача на настанням заподіяної шкоди державі у відповідності до вимог п.3 Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців.

Також проаналізувавши зміст акту службового розслідування від 07.12.2015р. видно, що він містить обставини, які призвели до нестачі військового майна, а також і причинно-наслідковий зв`язок між недбалим виконанням позивачем своїх службових обов`язків, протиправною поведінкою позивача та нестачею майна військової частини, переданого позивачеві під звіт, обставини, що пом`якшують вину позивача щодо перебування позивача на стаціонарному лікуванні, а тому доводи позивача про те, що матеріали службового розслідування не містять вищевказаних обставин, розслідування проведено не об`єктивно та без врахування перебування позивача на стаціонарному лікуванні не відповідають дійсності та спростовуються змістом наведеного акту службового розслідування.

Щодо доводів позивача про грубе порушення відповідачем строків проведення службового розслідування, слід зазначити, що за умови встановлених фактів щодо нестачі військового майна, переданого під звіт на зберігання позивачеві, недоведеність позивачем відсутності вини позивача, які не спростовані позивачем належними та допустимими доказами, порушення строків проведення службового розслідування не можуть бути безумовною підставою для скасування оспорюваного наказу.

Відповідно до ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина ч. 2 ст. 71 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В той же час, і ч.1 ст. 71 вказаного вище Кодексу, покладає обов`язок позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги та заперечення.

Позивачем наданими доказами, вищезазначені події та обставини, що призвели до недбалого виконання позивачем своїх службових обов`язків, жодними належними та допустимими доказами не спростовані, доказів звернення позивача до свого безпосереднього начальника щодо неможливості виконання службових обов`язків через стан здоров`я суду не надано, правомірності не проведення позивачем перевірки не менше ніж один раз на місяць наявності військового майна, його стану та обліку, не здійснення один раз на місяць звірки даних ротного обліку особового складу, а також матеріальних засобів з обліковими даними військової частини суду не надано.

При цьому, слід зазначити, що перебування позивача на стаціонарному лікуванні не звільняє позивача від виконання своїх службових обов`язків після закінчення такого лікування щодо перевірки наявності військового майна, яке було передане позивачеві під звіт за актом прийому-передачі, а тому і не звільняє позивача від матеріальної відповідальності за нестачу такого майна, так як позивач не вживав жодних заходів для передачі військового майна іншим особам під звіт на період його лікування та на період перебування його у щорічній відпустці.

Водночас, відповідачем надано суду достатньо доказів та наведено підстави, які свідчать про обґрунтованість та правомірність прийняття відповідачем оспорюваного наказу виходячи з вимог ч.2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно зі ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Приймаючи до уваги викладене та перевіривши дії відповідача з приводу правомірності та обгрунтованості прийняття оспорюваного наказу про притягнення позивача до повної матеріальної відповідальності, суд приходить до висновку про те, що оспорюваний наказ прийнято відповідачем у межах повноважень, у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, обґрунтовано, з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Приймаючи до уваги викладене, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для задоволення даного адміністративного позову.

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 71, 86, 94, 122, 128, 160, 161, 162, 163,167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Військової частини - польова пошта НОМЕР_1 про визнання незаконним та скасування наказу №4394 від 07.12.2015р. відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги до суду першої інстанції з одночасним направленням копії апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня проголошення постанови або протягом десяти днів з моменту отримання копії постанови відповідно до вимог ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова суду набирає законної сили у порядку та у строки, визначені ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва