Справа № 263/3644/17
Суддя: Чебанов Олександр Олегович
Дата ухвалення: 2017-12-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Шевченко О.А.
Суддя-доповідач - Чебанов О.О.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 грудня 2017 року справа № 263/3644/17
приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ, вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючого судді: Чебанова О.О., суддів: Ястребової Л.В., Компанієць І.Д., при секретарі судового засідання Куленко О.Д., за участю представника Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області Яресько К.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на постанову Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 12 жовтня 2017 року у справі № 263/3644/17 за позовом ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій неправомірними щодо відмови у поновленні виплати пенсії та зобов`язання нарахувати і поновити виплату пенсії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 (далі позивач) звернулася до Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області із адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (далі відповідач 1), ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі відповідач 2), в якому просила: визнати неправомірними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області щодо відмови у поновленні виплати пенсії ОСОБА_2 , призначену за вислугу років згідно Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб»; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області поновити виплату пенсії ОСОБА_2 відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 2009 року, довічно; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області здійснити нарахування недоотриманої пенсії ОСОБА_2 з 2009 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що ОСОБА_2 є пенсіонером. З 1983 року по 2001 рік проживав за зареєстрованою адресою: АДРЕСА_1 . З січня 1983 року ОСОБА_2 було постановлено на облік до УПФУ Орджонікідзевського району м. Маріуполя та призначено пенсію за вислугу років у відповідності з діючим законодавством України, а саме згідно ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб». У 2001 році ОСОБА_2 виїхав на постійне місце проживання у державу Ізраїль. З 01.03.2002 року виплата пенсії ОСОБА_2 припинена згідно його заяви про виїзд на постійне місце проживання у державу Ізраїль, і була виплачена пенсія за шість місяців наперед, пенсійне посвідчення здано на зберігання відповідачу. З березня 2002 року ОСОБА_2 відповідачем було припинено виплату пенсії за вислугу років на підставі ст. 62 ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» та п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов`язкове держане пенсійне страхування» від 09.07.2003р. № 1058-IV, оскільки між Україною та Ізраїлем відсутній договір про виплату пенсійного забезпечення. Однак, виходячи з того, що позивач, який перебуває (мешкає) за кордоном, є громадянином України, відповідно перебуває під прямою юрисдикцією діючого законодавства України, яке в свою чергу не допускає обмеження прав громадянина на соціальний захист за признаками місця мешкання. Вважає дії відповідача щодо відмови у поновленні виплати пенсії неправомірними та просив зобов`язати відповідача поновити виплату пенсії та здійснити нарахування недоотриманої пенсії.

Постановою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 12 жовтня 2017 року у справі № 263/3644/17 позов було задоволено, внаслідок чого: визнано неправомірними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Донецької області щодо відмови у поновлення виплати пенсії ОСОБА_2 , призначеної за вислугу років згідно Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб»; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Донецької області поновити виплату пенсії ОСОБА_2 відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 2009 року, довічно; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Донецької області здійснити нарахування недоотриманої пенсії ОСОБА_2 з 2009 року.

Не погодившись з таким рішенням, відповідач 1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить постанову місцевого суду скасувати та прийняти нову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог.

Представник відповідача 1 у судовому засіданні підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити.

Відповідно до вимог частини 1 статті 195 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача 1, дослідивши доводи апеляційної скарги, а також документи, які містяться в матеріалах адміністративної справи, встановила наступне.

З січня 1983 року ОСОБА_2 було поставлено на облік до Управління пенсійного фонду України Орджонікідзевського району м. Маріуполя та призначено пенсію за вислугу років у відповідності з діючим законодавством України, а саме згідно Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» № 2262-ХII від 09.04.1992року.

У 2001 році ОСОБА_2 виїхав на постійне місце проживання у державу Ізраїль. З 01.03.2002 року виплата пенсії ОСОБА_2 припинена згідно його заяви про виїзд на постійне місце проживання у державу Ізраїль, і була виплачена пенсія за шість місяців наперед, пенсійне посвідчення здано на зберігання відповідачу.

З березня 2002 року ОСОБА_2 відповідачем було припинено виплату пенсії за вислугу років на підставі ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» № 2262-ХII від 09.04.1992року та п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов`язкове держане пенсійне страхування» від 09.07.2003р. № 1058-IV, оскільки між Україною та Ізраїлем відсутній договір про виплату пенсійного забезпечення.

У листопаді 2009 року ОСОБА_2 звернувся до Управління ПФУ в Орджонікідзевському районі м. Маріуполя із заявою про поновлення йому виплати пенсії, але жодної відповіді не отримав.

24 травня 2013 року ОСОБА_3 , діючі за довіреністю в інтересах ОСОБА_2 , звернулась до ГУПФУ в Донецькій області з заявою поновити виплату пенсії ОСОБА_2 , на яку отримала лист № 2017-С-01 від 06.06.2013року, що пенсійна справа позивача до ГУПФУ в Донецькій області не надходила та із заявою про поновлення виплати пенсії ОСОБА_2 слід звертатися до Донецького обласного військового комісаріату.

14 червня 2013 року ОСОБА_3 , діючі за довіреністю в інтересах ОСОБА_2 , звернулась до ІНФОРМАЦІЯ_1 із заявою поновити виплату пенсії позивачу і надіслати пенсійну справу ОСОБА_2 до ГУПФУ в Донецькій області, на яку отримала лист № ФС-65835 від 26.06.2013 року, що заява для розгляду направлена до Департаменту фінансів Міністерства Оборони України.

13 вересня 2013 року ОСОБА_3 , діючі за довіреністю в інтересах ОСОБА_2 , звернулась зі скаргою до Міністра Оборони України і копію надіслала до Донецького обласного військового комісаріату. З Департаменту Фінансів Міністерства Оборони України отримала відповідь за вих. № 248/3/6/1668 від 04.10.2013р. та отримала з ІНФОРМАЦІЯ_1 лист за вих. № 1122/2275 без дати із зазначенням переліку документів, які треба надати, щоб поновити виплату пенсії позивачу.

25 вересня 2013 року ОСОБА_3 поштовим відправленням спрямувала на адресу Донецького обласного військового комісаріату заяву з доданими документами, які були перелічені у листі за вих. № 1122/2275, для відправки заяви, документів і архівної справи до ГУПФУ в Донецькій області, за для того, щоб ГУПФУ в Донецькій області поновило виплату пенсії ОСОБА_2 . Зазначена заява з документами (які перелічені у листі ІНФОРМАЦІЯ_1 за вих. № 1122/2275) та архівна справа ОСОБА_2 з метою поновлення пенсії були направлені в ГУПФУ України в Донецькій області.

Відповіддю Головного управління Пенсійного Фонду України в Донецькій області за вих. № 6227/05 від 22.11.2013р. було відмовлено позивачу у поновлені виплати пенсії за вислугу років тільки з мотивів його фактичного проживання у державі Ізраїль.

Позивач звертався до Головного управління ПФУ і у 2016 році. Згідно відповідей, позивачу було повідомлено, що для призначення пенсії необхідна інформація про вислугу років, грошовий атестат, довідка про розмір грошового забезпечення та довідка про додаткові види грошового забезпечення. 05.08.2016 року ГУ ПФУ в Донецькій області було отримано пакет документів від позивача для призначення пенсії. Також було повідомлено, що у зв`язку з відсутністю пенсійної справи та будь-якої інформації про призначення позивачу пенсії законних підстав щодо призначення пенсії немає. 29.12.2016 року ГУ ПФУ в Донецькій області позивачу було направлено відповідь, згідно якої, особа, яка звертається за призначенням пенсії, повинна пред`явити уповноваженій особі органу, що призначає пенсію, паспорт громадянина України.

Згідно статтею 8 Конституції України саме Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Конституція України є нормами прямої дії.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права та свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Статтею 46 Конституції України закріплено право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Відповідно до статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема: права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина; основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім`ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров`я; екологічної безпеки.

Згідно ст. 1-1 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» № 2262-ХII від 09.04.1992 року, законодавство про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, базується на Конституції України, і складається з цього Закону, Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та інших нормативно-правових актів України, прийнятих відповідно до цих законів.

Згідно ст. 10 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» № 2262-ХII від 09.04.1992року встановлено, що призначення і виплата пенсій особам, зазначеним у статті 1-2 цього Закону, здійснюються органами Пенсіонного фонду України.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини - кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Згідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003р. № 1382-IV, реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути відмовою в реалізації прав і свобод передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмежень.

За таких обставин, кожен громадянин України має право на вибір свого місця проживання зі збереженням усіх конституційних прав.

Рішенням Конституційного Суду України від 7 жовтня 2009року № 25-рп2009 - п. 2 ч. 1 ст. 49, та друге речення ст. 51 Закону України «Про загальнообов`язкове держане пенсійне страхування» від 09.07.2003р. № 1058-IV визнані такими, що не відповідають Конституції України (є не конституційними) та втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення і відповідно до положень ч. 2 ст. 152 Конституції України вони втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, тому відмова Головного управління Пенсійного Фонду України в Донецькій області поновити виплату пенсії ОСОБА_2 є неправомірною.

Пунктом третім резолютивної частини Рішення КСУ визначено звернути увагу Верховної Ради України на необхідність приведення у відповідність до Конституції України положень інших законів, які регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору, а також прийняття закону про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними.

Після прийняття Конституційним Судом України рішення від 07.10.2009 року № 25-рп/2009 та на теперішній час інших законів, які регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору, не прийнято.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 152 Конституції України закони, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

З 07.10.2009 року порядок виплати пенсії громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, регулюється нормами Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням Рішення КСУ щодо неконституційності положень п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону.

Таким чином, з прийняттям Рішення КСУ від 07.10.2009 року правові підстави для невиплати пенсії ОСОБА_2 як громадянину України, який проживає за кордоном, відсутні.

Згідно з частиною третьою статті 8 Конституції України норми Конституції є нормами прямої дії. Вони застосовуються безпосередньо незалежно від того, чи прийнято на їх розвиток відповідні закони або інші нормативно-правові акти.

Правовідносини, що виникають в процесі реалізації права на виплату пенсії, засновані на принципі юридичної визначеності, що не дозволяє державі посилатися на відсутність певного нормативного акта, який визначає механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах.

Право на соціальний захист громадян України закріплено у статті 46 Конституції України та конкретизоване у Законі України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Відповідно до ч. 1 ст. 49 Закону, виплата пенсії за рішенням територіальних органів пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; у разі смерті пенсіонера; у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; в інших випадках, передбачених законом.

З прийняттям рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 року виключена така підстава для припинення пенсійних виплат, як проживання пенсіонера за кордоном, що є підставою для поновлення конституційного права позивача на виплату пенсій незалежно від місця його постійного проживання.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що у зв`язку з прийняттям рішення Конституційним Судом України від 7 жовтня 2009 року № 25-рп/2009, позивач набув право на поновлення виплати пенсії.

Проте суд першої інстанції припустився помилки, не врахувавши наступне.

Згідно абз.1 частини другої статті 5 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Як на час подання цього позову, так і на момент прийняття судом оскаржуваної постанови відповідно до частини першої статті 99 КАС адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Частиною другою цієї статті визначено, що для звернення за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

З позовом до суду позивач звернувся 17.03.2017 року (згідно штампу вхідної кореспонденції суду), хоча ставить питання про порушення його прав за час, більший ніж шість місяців.

Позивач про порушення свого права, якщо він вважав його порушеним, повинен був дізнатися ще у 2009 році.

Згідно статті 100 КАС України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд за заявою особи, яка його подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала.

Таким чином, позивачем пропущено шестимісячний строк звернення до адміністративного суду з цим позовом щодо частини своїх вимог. Тому вимоги позивача за період з 2009 року до 17.09.2016 (тобто за час, який передував шестимісячному терміну до моменту звернення до суду) підлягають залишенню без розгляду, а постанова суду першої інстанції в цій частині позовних вимог - скасуванню. За період з 17.09.2016 судове рішення має бути залишено без змін.

Керуючись статтями 24, 99, 100, 184, 195, 196, 198, 200, 203, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на постанову Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 12 жовтня 2017 року у справі № 263/3644/17 задовольнити частково.

Постанову Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 12 жовтня 2017 року у справі № 263/3644/17 за позовом ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій неправомірними щодо відмови у поновленні виплати пенсії та зобов`язання нарахувати і поновити виплату пенсії скасувати в частині вирішення позовних вимог за період з 2009 року до 17.09.2016 року, а в цій частині позов залишити без розгляду.

В решті постанову Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 12 жовтня 2017 року у справі № 263/3644/17, зокрема, в частині задоволення позовних вимог з 17.09.2016 року - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після складення у повному обсязі.

У повному обсязі ухвала складена 06.12.2017.

Головуючий суддя О.О. Чебанов

Судді Л.В. Ястребова

І.Д. Компанієць