Справа № 815/2749/17
Суддя: Джабурія О.В.
Дата ухвалення: 2017-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 грудня 2017 р.м.ОдесаСправа № 815/2749/17

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Свида Л. І.
Одеський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Джабурія О.В.

суддів - Вербицької Н.В.

- Кравченка К.В.

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1, яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 до ГУ ДМС України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу, зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ :

До суду звернулася ОСОБА_1, яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 з адміністративним позовом до ГУ ДМС України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу відповідача №84 від 05.05.2017 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання відповідача у відповідності з процедурою, передбаченою ст.8 Закону, прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання ОСОБА_1, яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2, біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач адміністративний позов підтримав, на заявлених вимогах наполягав, оскільки наказ про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є протиправним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки позивач не може повернутись до країни свого громадянського походження через переслідування у зв'язку із професійною діяльністю її чоловіка, який працює журналістом та через ці обставини її життю і здоров'ю загрожує небезпека.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечував з підстав, викладених в письмових запереченнях на позов (т.1 а.с.23-31), оскільки позивач не підпадає під критерії, визначені п.1, 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», її заява носить характер зловживання через приховання важливих відомостей та надання завідомо неправдоподібної інформації, а тому оскаржуване рішення є правомірним та скасуванню не підлягає.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2017 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

На вказану постанову ОСОБА_1, яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 подала апеляційну скаргу. Апелянт просить скасувати постанову Одеського окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Згідно до вимог п.2 ч.1 ст.197 КАС України суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, оскільки у судове засідання не прибули сторони, які беруть участь у справі, проте про розгляд справи були належним чином повідомлені.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є громадянкою Афганістану, уродженкою м. Кабул, за національністю - таджичка, за віросповіданням - мусульманка - сунітка, володіє мовою дарі, перебуває в шлюбі з громадянином Афганістану ОСОБА_4, 1985 р.н., з яким має двох неповнолітніх дітей, доньку - ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньку - ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2

ОСОБА_1 залишила країну постійного проживання 18.07.2016 року легально, на підставі національного паспорту серії НОМЕР_1 та української візи типу С, авіарейсом Кабул - Туреччина - Одеса, перетнула Державний кордон України 18.07.2016 року легально. Причиною виїзду ОСОБА_1 з країни громадянської належності вона зазначила небезпеку життю через погрози її чоловіку, який працює журналістом та є відповідальним за політичні програми та новини.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 29 липня 2016 року звернулася до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою №151 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1 а.с.180-182).

За результатами розгляду особової справи громадянки Афганістану ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_7, 04 серпня 2016 року Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області, відповідно до вимог п.6 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», складений висновок щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту (т.1 а.с.242-245).

Наказом № 148 від 04.08.2016 року Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийнято рішення про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1 а.с.237).

ОСОБА_1 05.08.2016 року отримала повідомлення №5/1-265 від 04.08.2016 року про відмову в оформленні їй документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1 а.с.238-241), не погодилася із прийнятим рішенням та оскаржила його до суду.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду по справі №815/3980/16 від 22.12.2016 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено. Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 28.02.2017 року вищезазначена постанова залишена в силі, а за результатами касаційного оскарження рішень судів в цій справі 27 березня 2017 року ухвалою Вищого адміністративного суду України у відкритті касаційного провадження за скаргою ОСОБА_1 відмовлено.

ОСОБА_1 25 квітня 2017 року повторно звернулася до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою №63 щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1 а.с.40-43).

За результатами розгляду заяви позивача Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області 05 травня 2017 року складений висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1 а.с.113-118).

Наказом Головного Управління Державної міграційної служби України в Одеській області №84 від 05 травня 2017 року, у відповідності до вимог п.6 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового статусу громадянці Афганістану ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_8, та її неповнолітнім дітям ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2, особова справа № 2017OD0058 (т.1 а.с.108).

ОСОБА_1 11 травня 2017 року отримала повідомлення № 5/1-137 від 05.05.2017 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видане на підставі наказу ГУ ДМС України в Одеській області № 84 від 05.05.2017 року (т.1 а.с.109-112), не погодилася із правомірністю рішення та оскаржила його до суду.

З'ясувавши обставини справи, дослідивши докази на їх підтвердження, суд першої інстанції дійшов до висновку про задоволення позову повністю.

Відповідно до вимог ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій, чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед Законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Вимогами ч.1 ст.2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Згідно з вимогами ч.2 ст.2 КАС України, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Керуючись положеннями вищевказаних законів, Кодексом та контекстом Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до вимог п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до вимог п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до положень п.6 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах. Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме: расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

При цьому, «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальна інформація по країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 року № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Таким чином, особа, яка звертається із заявою про надання, їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

З матеріалів справи вбачається, що позивач вдруге звертається із заявою про надання статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту та під час першого звернення за захистом в Україні нею надані недостовірні дані щодо виїзду з Афганістану, що свідчить про відсутність таких факторів, визначених в Директиві Ради Європейського Союзу, як правдоподібність, несуперечливість тверджень заявника.

Зокрема, під час першого звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач надала неправдоподібну інформацію щодо нелегального виїзду з Афганістану, однак під час розгляду матеріалів було встановлено, що вона виїхала з Афганістану 18.07.2016 року авіарейсом Афганістан (Кабул) - Туреччина (Стамбул) - Україна (Одеса), державний контроль перетнула легально 18.07.2016 року на підставі паспортного документу та української візи типу С.

Крім того, ОСОБА_1 стверджує, що боїться за своє життя та життя своїх дітей через погрози злочинного угрупування «Талібан», пов'язані з професійною діяльністю її чоловіка, який по теперішній час працює журналістом в теле-радіо компанії «Майванд», однак, колегія суддів зазначає, що її чоловік працює в цій компанії з 2014 року по теперішній час та він не зазнавав і не зазнає будь-яких насильницьких дій від злочинного угрупування «Талібан», позивач безпосередньо також не отримувала погроз та не зазнавала будь-яких насильницьких дій від цієї злочинної організації.

Позивач зазначає про погрози її чоловіку з 2014 року, однак будь-яких доказів та прикладів вчинення дій, які б свідчили про реальність цих погроз по відношенню до неї до липня 2016 року та її чоловіка - по теперішній час не наведено.

Крім того, чоловік ОСОБА_1 по теперішній час проживає в Афганістані в (м. Кабул), продовжує працювати в теле-радіо компанії «Майванд» та користується усіма правами громадянина Афганістану, що підтверджується фактами звернення до компетентних органів Афганістану, зокрема, Міністерства освіти МЗС Афганістану з метою отримання та легалізації документів, у тому числі диплому про вищу освіту.

Також, позивач під час проживання в Афганістані зверталася до компетентних органів влади з метою підтвердження диплому про вищу освіту, отримання паспортного документу для виїзду за кордон, без перешкод виїжджала до Пакистану з метою отримання дозволу на в'їзд в Україну, не мала жодних проблем при виїзді з країни.

Щодо наданого доказу в підтвердження погроз чоловіку ОСОБА_1, він не містить даних про особу, яка його підписала, дані щодо номерів телефонів не співпадають з даними сайту, в ньому не міститься безперечних доказів загрози життю та здоров'ю позивача та її чоловіка, в листі зазначено про загадкових озброєних людей, однак ця інформація не містить даних про те, що це за люди і яка мета їх прибуття.

Інформацією по країні походження встановлено, що в регіоні постійного проживання позивача м. Кабул (Афганістан) відсутні відкриті збройні конфлікти, що додатково підтверджує відсутність серйозної загрози її життю у разі добровільного повернення до Афганістану.

Колегія суддів також зазначає, що обставини переслідування позивача вже були предметом розгляду в адміністративній справі №815/3980/16, за результатами розгляду якої встановлена правомірність рішення Державної міграційної служби України про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту та рішення по цій справі набрало законної сили.

Таким чином, обставини переслідування позивача та загрози її життю та здоров'ю в країні походження не знайшли свого підтвердження, а її заява є явно не обґрунтованою.

Враховуючи відсутність прикладів та обставин, які свідчать про переслідування позивача, або її родичів за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, загрозу життю, безпеці чи свободі, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження, тощо, відсутність нових обставин під час повторного звернення позивача, які б підтверджували загрозу її життю та здоров'ю, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що рішення відповідача про відмову у оформленні позивачу документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту обґрунтованим, законним та таким, що не підлягає скасуванню.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні адміністративного позову.

Колегія суддів вважає наведені висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 7, 10, 11, 70, 71 КАС України та не приймає доводи, наведені в апеляційній скарзі про те, що постанова підлягає скасуванню.

Відповідно до вимог ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а в адміністративних справах про протиправність рішень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення та надання відповідних доказів покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Отже, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб'єкта владних повноважень обов'язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів. Такий обов'язок відсутній, якщо відповідач визнає позов. Відповідач, який є суб'єктом владних повноважень, свою позицію суду доказав та обґрунтував її.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 195; 197; 198; 200; 205; 206; 254 КАС України, суд апеляційної інстанції, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2017 року без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили через п'ять днів після надіслання її копії особам, що беруть участь у справі та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом 20 днів.

Головуючий: О.В. Джабурія

Суддя: Н.В. Вербицька

Суддя: К.В. Кравченко