Справа № 346/2184/17
Суддя: Веселов В. М.
Дата ухвалення: 2017-12-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 346/2184/17
Провадження № 2-а/346/164/17
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2017 року м. Коломия

Коломийський міськрайонний суд

Івано-Франківської області

у складі: головуючого - судді Веселов В.М.

секретаря Олексюк Г.І.

з участю позивача ОСОБА_1

представника позивача Дем`яніва І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Коломия справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Івано-Франківського обласного військового комісаріату про визнання протиправними бездіяльності та зобов`язання вчинити дії щодо виплати грошової компенсації за речове майно, -

ВСТАНОВИВ:
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просить визнати протиправними бездіяльності Івано-Франківського обласного військового комісаріату та стягнути на його користь грошову компенсацію замість речового майна, що підлягало видачі.
В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що він проходив службу у Коломийському об`єднаному міському військовому комісаріаті Івано-Франківської області оперативного командування «Захід» Сухопутних військ Збройних Сил України на посаді військового комісара до 07 липня 2016 року. Наказом Міністра оборони України № 142 КП від 07.07.2016 року його було звільнено з військової служби у запас за пунктом «ж» (у зв`язку з позбавленням військового звання в дисциплінарному порядку) та був виключений із списків особового складу Збройних Сил України на підставі ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
П.3 постанови Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року №178 «Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно» передбачає,що : «Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби». Згідно Наказу Міністра оборони України № 45 від 31.01.2006 року «Про заходи щодо виконання постанови Кабінету Міністрів України від 28.10.2004 року №1444 «Порядок відпуску речового майна військовим частинам та застосування норм забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України речовим майном у мирний час» п.3. 1.12 (із змінами, внесеними Постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року №178) п.4: «Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини... у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації».
13.03.2017 року позивач звертався із заявою на ім`я Військового комісара Івано-Франківського ОВС з проханням виплатити йому грошову компенсацію за не отримане під час служби речове майно. Однак, листом від 20.03.2017 року за вихідним №14/1831 військовий комісаріат Івано-Франківського ОВС повідомив, що 02 вересня 2016 року позивач був виключений із списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_1 у зв`язку із звільненням зі служби і таким чином втратив статус військовослужбовця, відповідно не має права на отримання грошової компенсації. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх в повному обсязі.
Представник відповідача в судове засідання подав заперечення, проти заявлених позивачем вимог заперечив повністю. Вказав, що на час звернення до суду позивач вже не є військовослужбовцем відповідно втратив своє право на звернення з вищезазначеним позовом. Просить в позовних вимогах відмовити.
Заслухавши пояснення сторін, з`ясувавши обставини справи, дослідивши зібрані у справі докази, суд приходить до наступного висновку.
Згідно ст.55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Відповідно до вимог ч.1 ст.6 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 проходив службу у Коломийському об`єднаному міському військовому комісаріаті Івано-Франківської області оперативного командування «Захід» Сухопутних військ Збройних Сил України на посаді військового комісара до 07 липня 2016 року. Наказом Міністра оборони України № 142 КП від 07.07.2016 року (а.с.6) Позивача було звільнено з військової служби у запас за пунктом «ж» (у зв`язку з позбавленням військового звання в дисциплінарному порядку) та був виключений із списків особового складу Збройних Сил України на підставі ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Так,в подальшому позивача було засуджено вироком Коломийського міськрайонного суду від 19 вересня 2016 року за ст.ст. 28 ч. 2, ст. 369-2 ч.2 КК України і призначено покарання - штраф у розмірі 1500 (одна тисяча п`ятсот) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 25500 (двадцять п`ять тисяч п`ятсот) гривень.

Крім того, судом встановлено, що 13.03.2017 року позивач ОСОБА_1 звертався із заявою на ім`я Військового комісара Івано-Франківського ОВС з проханням виплатити йому грошової компенсації за не отримане під час служби речове майно.
На підставі листа від 20.03.2017 року за вихідним №14/1831 йому було вівдмовлено у такій виплаті ,оскільки позивач був виключений із списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_1 у зв`язку із звільнення зі служби і таким чином втратив статус військовослужбовця.
Спірні правовідносини врегульовані Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі - Закон № 2011-XII).

Частиною другою статті 9 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року № 2011-ХІІ (у редакції, яка діяла до 11.03.2000 року) було передбачено, що військовослужбовці одержують за рахунок держави грошове забезпечення, а також речове майно і продовольчі пайки або за бажанням військовослужбовця грошову компенсацію замість них.
Законом України від 03.11.2006 року №328-V «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України з питань соціального захисту військовослужбовців, військовозобовязаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і деяких інших осіб», статтю 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» викладено в новій редакції, а також цей Закон доповнено статтею 9-1 (у редакції, чинній до 01.01.2008 року), якою було передбачено, зокрема, що продовольче та речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що встановлюються Кабінетом Міністрів України. Військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом або перебувають на кадровій військовій службі, мають право на отримання замість належних їм за нормами забезпечення предметів речового майна грошової компенсації в розмірі вартості зазначених предметів.
Суд звертає увагу, що вказані положення Закону виключенні на підставі підпункту 3 пункту 67 Закону України Про державний бюджет України на 2008 рік, однак зміни, внесені підпунктом 3 пункту 67 Закону України Про державний бюджет України на 2008 рік, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року N 10-рп/2008.
Отже, з 22 травня 2008 року відновлено дію частини другої статті 9-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, і вона продовжує діяти на даний час.
Частиною першою статті 9-1 Закону № 2011-XII встановлено, що продовольче забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, Міністерством інфраструктури України - для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України. Частиною другою статті 9-1 Закону № 2011-XII встановлено, що продовольче та речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що встановлюються Кабінетом Міністрів України. Військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом або перебувають на кадровій військовій службі, мають право на отримання замість належних їм за нормами забезпечення предметів речового майна грошової компенсації в розмірі вартості зазначених предметів.

Порівняльно - правовий аналіз частин першої та другої статті 9-1 Закону № 2011-XII свідчить про те, що вони по різному регулюють одні й ті ж правовідносини.

Зокрема, частиною першою статті 9-1 Закону № 2011-XII питання визначення норм і термінів речового забезпечення військовослужбовців віднесено до повноважень Міністерства оборони України, Міністерства інфраструктури України - для Державної спеціальної служби транспорту, інших центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Голови Служби безпеки України, начальника Управління державної охорони України, Голови Служби зовнішньої розвідки України, Голови Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України.

Питання визначення порядку грошової компенсації вартості за неотримане речове майно віднесено до повноважень Кабінету Міністрів України. Кабінетом Міністрів України в свою чергу постановою від 16 березня 2016 року затверджено Порядок № 178, пунктом 3.

Відповідно до п.3 Постанови Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року №178 «Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно», грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби.
Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.
Натомість частиною другою статті 9-1 Закону № 2011-XII питання визначення норм і термінів віднесено до компетенції Кабінету Міністрів України, та визначено коло осіб, які мають право на отримання грошової компенсації за неотримане речове майно.

Слід зазначити, що коло осіб, які мають право на грошову компенсацію за неотримане речове майно визначено лише частиною другою статті 9-1 Закону № 2011-XII, відповідно до якої право на отримання такої компенсації мають тільки військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом або перебувають на кадровій військовій службі.

З огляду на викладене слід зробити висновок, що на момент звернення позивача щодо отримання грошової компенсації замість речового майна Закон № 2011-XII передбачав право на отримання такої компенсації лише військовослужбовцями, які проходять військову службу за контрактом або перебувають на кадровій військовій службі, а відповідно пункт 3 Порядку № 178 не підлягав застосуванню, оскільки суперечить нормам Закону № 2011-XII.

Відтак те, що при звільненні позивач мав право на виплату йому компенсації за неотримане речове майно є помилковим. Таким чином, суд приходить до висновку про те,що позивач не має право на отримання компенсації,оскільки на час звернення він вже не був військовослужбовцем.

Разом з тим згідно з частиною першою статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII (далі - Закон № 2232) звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється: а) у запас, якщо військовослужбовці не досягли граничного віку перебування в запасі і за станом здоров`я придатні до військової служби; б) у відставку, якщо військовослужбовці досягли граничного віку перебування в запасі або визнані військово-лікарськими комісіями непридатними за станом здоров`я до військової служби з виключенням з військового обліку.Відповідно до частини 1 статті 26 Закону № 2232 звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється: а) у запас, якщо військовослужбовці не досягли граничного віку перебування в запасі і за станом здоров`я придатні до військової служби; б) у відставку, якщо військовослужбовці досягли граничного віку перебування в запасі або визнані військово-лікарськими комісіями непридатними за станом здоров`я до військової служби з виключенням з військового обліку.

Відповідно до частини дев`ятої статті 26 Закону № 2232 звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі - Положення № 1153/2008), визначено, що після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Тобто, виключення зі списків особового складу військовослужбовця, звільненого з військової служби, можливе за умови здачі посади та проведення з ним усіх необхідних розрахунків по грошовому, продовольчому та речовому забезпеченню. При цьому, виключення військовослужбовця зі списків особового складу до проведення усіх необхідних розрахунків дозволяється лише зі згоди такого військовослужбовця.

На момент виключення позивача зі списків особового складу військового комісаріату , відповідач не провів з ним остаточного розрахунку по речовому майну, позивач не надавав згоди на виключення його зі списків, без проведення такого розрахунку, що свідчить про протиправність такого виключення, а відповідно належним способом захисту в спірних правовідносинах є заявлення вимог про визнання протиправними дій керівника військового комісаріату щодо виключення позивача зі списків особового складу та скасування наказу про таке виключення.

Статтею 99 КАС України визначаються строки звернення до адміністратив ного суду з адміністративним позовом з метою досягнення юри дичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вва жатися спірними після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними. Відповідно до ч.1, 2 ст. 99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Згідно із ч. 2 ст. 99 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Цим Кодексом та іншими законами можуть також встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень.

Після того як позивача було звільнено зі служби 7 липня 2016 року , позивач звернувся до відповідача з заявою про нарахування і виплату грошової компенсації за неотримане речове майно тільки 13 березня 2017 року, на що отримав відповідь 20 березня 2017 року З адміністративним позовом позивач звернувся лише в травні 2017 року.

Таким чином, на думку суду позивачем пропущено шестимісячний строк звернення до суду з цим позовом, так як дізнався про порушення своїх прав ще у липні 2016 року коли отримав довідку з переліком предметів невиданих за час служби та в подальшому коли звертався з заявами до органів влади.

Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, останній виходить із того, що положення п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його цивільних прав і обов`язків. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави. Разом з тим, такі обмеження не повинні впливати на доступ до суду чи ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди суті цього права, та мають переслідувати законну мету. Зокрема, в рішенні від 14 жовтня 2003 року у справі «Трух проти України» суд вказав, що положення стосовно сплати державного мита для подачі скарги та про забезпечення сторін у справі копіями цієї скарги слугує меті забезпечення належного адміністрування правосуддя. Сторони, яких це стосується, можуть резонно сподіватися що ці правила будуть реалізовуватись на практиці. Не дивлячись на це, такі правила чи їх застосування не повинно радикально позбавляти сторін у справі можливості скаржитись до суду.

Європейський суд з прав людини також акцентує увагу на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. У звязку з наведеним, залишення позову без руху з підстав, передбачених законом (невідповідність позовної заяви вимогам щодо її змісту, несплата судового збору тощо) не є порушенням права на справедливий судовий захист.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди при розгляді справ застосовують практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.

Тобто, Європейський суд з прав людини вважає обґрунтованими обмеження у праві на подання позовної заяви з метою не допустити судовий процес у безладний рух. Отже, подання позовної заяви через три роки з моменту коли особа дізналась про порушення своїх прав є достатньою підставою для залишення такої заяви без розгляду та застосування статті 99 КАС України.

На підставі вищенаведеного, оцінивши в сукупності досліджені в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення.
На підставі Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991р. , Постанови Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року №178 «Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно», Наказу Міністра оборони України № 45 від 31.01.2006 року «Про заходи щодо виконання постанови Кабінету Міністрів України від 28.10.2004 року №1444 «Порядок відпуску речового майна військовим частинам та застосування норм забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України речовим майном у мирний час» та керуючись ст.ст.7-11,14, 69-71,86,87, 94, 99,100,159,160-163,167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
п о с т а н о в и в :
В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Івано-Франківського обласного військового комісаріату про визнання протиправними бездіяльності та зобов`язання вчинити дії щодо виплати грошової компенсації за речове майно відмовити.
Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається до Львівського апеляційного адміністративного суду через Коломийський міськрайонний суд протягом 10 днів з дня її проголошення.

Суддя Веселов В. М.