Справа № 229/3123/17
Суддя: Арабей Тетяна Георгіївна
Дата ухвалення: 2017-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Рагозіна С. О.
Суддя-доповідач - ОСОБА_1
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2017 року справа №229/3123/17

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Арабей Т.Г., Геращенка І.В., Міронової Г.М., за участю секретаря судового засідання Святодух О.Б., представника першого відповідача ОСОБА_2, діючого за довіреністю, розглянувши у відкритому судовому засідання апеляційні скарги ОСОБА_3 на ухвалу Дружківського міського суду Донецької області від 12 жовтня 2017 року про залишення позовних вимог без розгляду та постанову Дружківського міського суду Донецької області від 12 жовтня 2017 року по справі № 229/3123/17 за позовом ОСОБА_3 до Управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, Управління Пенсійного фонду України в м. Дружківці Донецької області, Управління Пенсійного фонду України в Калінінському районі м. Горлівки Донецької області, Управління Пенсійного фонду України у м. Бахмут Донецької області про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

28 серпня 2017 року, ОСОБА_3 звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, Управління Пенсійного фонду України в м. Дружківці Донецької області, Управління Пенсійного фонду України в Калінінському районі м. Горлівки Донецької області, Управління Пенсійного фонду України у м. Бахмут Донецької області про:

- визнання дій відповідача відносно зупинення (відмови) у виплаті позивачу пенсії за період з червня 2015 року по теперішній час протиправними;

- зобовязання відповідачів здійснити негайне нарахування та виплату належних позивачу пенсійних виплат за період з дати зупинення (припинення) виплат (червень 2015 року) по теперішній час (серпень 2017 року) (а.с. 3-10).

Ухвалою Дружківського міського суду Донецької області від 12 жовтня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_3 Управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, Управління Пенсійного фонду України в м. Дружківці Донецької області, Управління Пенсійного фонду України в Калінінському районі м. Горлівки Донецької області, Управління Пенсійного фонду України у м. Бахмут Донецької області з 01 червня 2015 року по 28 лютого 2017 року залишено без розгляду (а.с. 72-73).

Постановою Дружківського міського суду Донецької області від 12 жовтня 2017 року відмовлено у задоволені позовних вимог у повному обсязі (а.с. 75-81).

Не погодившись з вищевказаними судовими рішеннями, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати ухвалу та постанову суду першої інстанції, прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтуванні апеляційної скарги, апелянт зазначив, що відповідно до ст. 46 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає та виплачує пенсію, виплачується за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Враховуючи, те, що відповідачі неправомірно не виплачує пенсію з червня 2015 року, вважає, що позовні вимоги мають бути задоволені саме з цього періоду, а, відтак, ухвала та постанова суду першої інстанції мають бути скасовані із задоволенням позовних вимог у повному обсязі (а.с. 85-94, 112-115).

Позивач, представники другого - четвертого відповідачів в судове засідання не зявились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

Представник першого відповідача у судовому засіданні заперечувала проти задоволення апеляційних скарг, наголосила на тому, що ухвала та постанова суду першої інстанції прийнята з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника першого відповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційних скаргах задовольнити, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, є отримувачем пенсії за віком, перебуває на обліку в Управління Пенсійного фонду України в м. Дружківці Донецької області як внутрішньо переміщена особа з тимчасово окупованої території України.

Позивач є внутрішньо переміщеною особою з тимчасово окупованої території України (м. Горлівка) до м. Дружківка, що підтверджується Довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 05 грудня 2014 року № НОМЕР_1 (а.с. 18).

Виплата пенсії припинена з червня 2015 року.

Рішення щодо припинення виплати пенсії відповідачем не приймалось.

Не погодившись із припиненням виплати пенсії за віком позивач звернувся до суду із даним позовом.

Ухвалою суду першої інстанції позовні вимоги за період з 01 червня 2015 року по 28 лютого 2017 року залишені без розгляду на підставі положень ст. 99, 100 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що пенсійним органом правомірно не виплачується пенсія позивачу у звязку з скасуванням довідки внутрішньо переміщеної особи.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з рішеннями суду першої інстанції, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики України. Пенсійний фонд України у своїй діяльності керується Конституцією України та законами України, актами Президента України та Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства соціальної політики України, іншими актами законодавства України, а також дорученнями Президента України та Міністра.

Отже, відповідач має діяти в межах та у спосіб, встановлених законодавчих норм.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Статтею 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058) передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Статтею 4 Закону № 1058 встановлено, що законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, цього Закону, Закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відмінні від загальнообов'язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

У відповідності до ч. 3 ст. 4 Закону № 1058, яка визначає складові законодавства про пенсійне забезпечення в Україні, виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 вказаного Закону передбачено, що він регулює відносини, які виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Відповідно до ст. 47 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Статтею 49 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Системний аналіз наведених нормативно-правових актів дає підстави зробити висновок про те, що припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення і лише з підстав визначених ст. 49 Закону № 1058.

Відповідач підтвердив взяття позивача на облік та виплату пенсії позивачу по червень 2015 року.

Рішення щодо припинення виплати пенсії відповідачем не приймалось.

Щодо строку позовної давності, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 99 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ст. 100 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Відповідно до ст. 46 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає та виплачує пенсію, виплачується за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Враховуючи вищевикладене та те, що ст. 46 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» встановлено відсутність обмеження у строку давності при отримання пенсійних виплат, суд дійшов висновку, що з червня 2015 року по теперішній відповідач безпідставно не виплачує позивачу пенсію, а, відтак, ухвала суду першої інстанції про залишення позовних вимог за період з 01 червня 2015 року по 28 лютого 2017 року без розгляд є такою, що підлягає скасуванню.

Крім того, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Статтею 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» визначено, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення.

Для отримання довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи така особа звертається із заявою до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад за місцем проживання у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Форма заяви затверджується центральним органом виконавчої влади з формування та забезпечення реалізації державної політики у сферах зайнятості населення та трудової міграції, трудових відносин, соціального захисту, соціального обслуговування населення, волонтерської діяльності, з питань сімї та дітей, оздоровлення та відпочинку дітей, а також захисту прав депортованих за національною ознакою осіб, які повернулися в Україну.

Відповідно до ч. 1 Розділу 1 Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо посилення гарантій дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» В абзаці девятому статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» слова "довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи" виключено.

Пунктом 4 частини 2 розділу І Закону України від 24.12.2015 року «Про внесення змін до деяких законів України щодо посилення гарантій дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» доповнена частина 1 статті 4 Закону України від 20.10.2014 року «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», яка наголошує, що довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Статтею 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» визначено, що підставою для скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та внесення відомостей про це в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб є обставини, за яких внутрішньо переміщена особа: 1) подала заяву про відмову від довідки; 2) скоїла злочин: дії, спрямовані на насильницьку зміну чи повалення конституційного ладу або на захоплення державної влади; посягання на територіальну цілісність і недоторканність України; терористичний акт; втягнення у вчинення терористичного акту; публічні заклики до вчинення терористичного акту; створення терористичної групи чи терористичної організації; сприяння вчиненню терористичного акту; фінансування тероризму; здійснення геноциду, злочину проти людяності або військового злочину; 3) повернулася до покинутого місця постійного проживання; 4) виїхала на постійне місце проживання за кордон; 5) подала завідомо недостовірні відомості.

З наведеного вбачається, що з часу набрання чинності вказаним Законом, а саме з 13 січня 2016 року, проставляння територіальними підрозділами Державної міграційної служби України відмітки про реєстрацію місця проживання осіб, зазначених у довідці, не передбачено законом, оскільки саме Міністерство соціальної політики визначено відповідальним за забезпечення формування та ведення Єдиної інформаційної бази даних внутрішньо переміщених осіб. На структурні підрозділи з питань соціального захисту населення покладено завдання щодо вирішення питання стосовно видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, реєстрації та постановки її на облік в Єдиній інформаційній базі.

Як зазначалося вище, виплата пенсії позивачу припинена з червня 2015 року.

Відповідно до листа Управління соціального захисту населення Дружківської міської ради від 26 вересня 2017 року № 01-12/9904-03 ОСОБА_3 знятий з обліку в Єдиній інформаційній базі даних про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб.

Однак, в матеріалах справи відсутні рішення щодо скасування довідки позивача про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Крім того,суд зазначає наступне.

Верховний суд України 6 жовтня 2015 року ухвалив постанову по справі № 608/1189/14-а, де зазначив, що держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право (право на отримання пенсії) незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія. Тут слід зазначити, що таке рішення суд ухвалив у справі за переглядом судових рішень стосовно спору про припинення виплат особі, яка постійно проживає за кордоном. Між тим, важливим залишається загальний принцип, висвітлений в цьому рішенні, який пов'язаний із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та проголошує непохитність права людини щодо володіння своєю власністю. Цей принцип безпосередньо висвітлений у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, де поважний суд встановив порушення Конвенції у разі залежності на отримання пенсії від місця проживання особи.

Крім того, закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Верховна Рада України може змінити закон виключно законом, а не шляхом прийняття підзаконного правового акта. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України відносяться до категорії підзаконних.

З огляду на викладене, підзаконні нормативно-правові акти не можуть змінювати в бік звуження права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили.

В якості джерела міжнародного права національні суди України повинні посилатися на рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ілашку та інші проти Молдови та Росії», де поважний суд встановив обов'язок держави, навіть за відсутності належного ефективного контролю над частиною власної території (в даному випадку - Придністров'я), вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи (ч. 2 ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України).

Тобто, до вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи застосовується той закон, під час чинності якого вони здійснюються.

Відповідно до ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Враховуючи вищевикладене, та те, що рішення про скасування довідки про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб відсутнє, рішення про припинення виплати пенсії управлінням не приймалось, позивачем виконано певний порядок, встановлений для осіб, які перемістилися з тимчасово окупованої території, отже, пенсійний орган неправомірно не здійснює пенсійній виплати позивачу з червня 2015 року по теперішній час, що тягне за собою скасування постанови суду першої інстанції з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позовних вимог.

Крім того, суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими позовні вимоги позивача до Управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, Управління Пенсійного фонду України в Калінінському районі м. Горлівки Донецької області, Управління Пенсійного фонду України у м. Бахмут Донецької області, оскільки позивач стоїть на обліку в Управління Пенсійного фонду України в м. Дружківці Донецької області та спірні правовідносини склались саме з цих пенсійним органом.

При цьому, суд апеляційної інстанції для повного захисту прав позивача вважає за необхідне не обмежувати період виплати пенсій позивачу кінцевою датою.

Відповідно до приписів ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Приймаючи викладене до уваги суд апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції не правильно встановлені обставини справи та ухвалено ухвалу та постанову з порушенням норм матеріального і процесуального права, що тягне за собою їх скасування з частковим задоволенням позовних вимог.

На підставі наведеного, керуючись статтями 184, 195,196 198, 202, 205, 207, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 на ухвалу та постанову Дружківського міського суду Донецької області від 12 жовтня 2017 року № 229/3123/17 задовольнити.

Ухвалу Дружківського міського суду Донецької області від 12 жовтня 2017 року у справі № 229/3123/17 про залишення позовних вимог без розгляду - скасувати.

Постанову Дружківського міського суду Донецької області від 12 жовтня 2017 року у справі № 229/3123/17 скасувати.

Прийняти нову постанову.

Позовні вимоги ОСОБА_3 до Управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, Управління Пенсійного фонду України в м. Дружківці Донецької області, Управління Пенсійного фонду України в Калінінському районі м. Горлівки Донецької області, Управління Пенсійного фонду України у м. Бахмут Донецької області про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати незаконними дії Управління Пенсійного фонду України в м. Дружківці Донецької області щодо припинення виплати позивачу пенсії з 01 червня 2015 року.

Зобовязати Управління Пенсійного фонду України в м. Дружківці Донецької області нарахувати та виплатити ОСОБА_3 призначену йому пенсію за віком з 01 червня 2015 року.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_2) судовий збір у розмірі 640 грн. (шістсот сорок гривень) 00 копійок.

В задоволені решти позовних вимог відмовити.

Вступну та резолютивну частини постанови прийнято в нарадчій кімнаті та проголошено в судовому засіданні 29 листопада 2017 року.

Повний текст постанови виготовлено 04 грудня 2017 року.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з моменту проголошення.

Постанова може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції, а в разі складення в повному обсязі відповідно до статті 160 цього Кодексу - з дня складення в повному обсязі.

Судді Т.Г.Арабей

ОСОБА_4

ОСОБА_5