Справа № 522/8166/17
Суддя: Домусчі С.Д.
Дата ухвалення: 2017-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 листопада 2017 р.м.ОдесаСправа № 522/8166/17

Категорія: 3.1.3 Головуючий в 1 інстанції: Загороднюк В.І.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого: судді Домусчі С.Д.

суддів: Коваля М.П., Кравця О.О.

за участю секретаря судового засідання Тутової Л.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради на постанову Приморського районного суду м. Одеси від 12 липня 2017 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради, третя особа ОСОБА_2 , про визнання протиправними дії щодо відмови в реєстрації місця проживання, про зобов`язання зареєструвати за місцем постійного проживання, -

ВСТАНОВИВ:
Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради подав апеляційну скаргу на постанову Приморського районного суду м. Одеси від 12 липня 2017 року, в якій просить скасувати оскаржену постанову та ухвалити нову, якою відмовити у задоволенні адміністративного позову в повному обсязі.

Постановою від 12 липня 2017 року, ухваленою у відкритому судовому засіданні, Приморський районний суд м. Одеси в повному обсязі задовольнив адміністративний позов ОСОБА_1 до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради, третя особа ОСОБА_2 про визнання протиправними дій відповідача щодо відмови в реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 та про зобов`язання відповідача зареєструвати позивача за місцем постійного проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Вимоги апеляційної скарги апелянт обґрунтовує тим, що суд першої інстанції внаслідок неповного з`ясування всіх обставин справ, допустив порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Так, на думку апелянта, позивач не надав документів, які підтверджують його права на проживання в житлі, яким є згода всіх співвласників домоволодіння АДРЕСА_1 , а не тільки власника 69/700 часток - ОСОБА_2 .

Крім цього, на думку апелянта, відмова в реєстрації місця проживання позивача, жодним чином не може заважати позивачу в реалізації його прав і свобод, передбачених Конституцією та законами України.

ОСОБА_1 надав письмові заперечення на апеляційну скаргу, в яких, з посиланням на дотримання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, на помилковість та недоведеність доводів апелянта, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржену постанову без змін.

Ухвалюючи постанову про задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції встановив, що відповідно до свідоцтва про шлюб від 10.05.2012 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Київському районі Одеського міського управління юстиції був зареєстрований шлюб між ОСОБА_1 , та ОСОБА_3 , про що зроблений відповідний актовий запис № 382.

ОСОБА_4 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , про що свідчить відповідний штамп в її паспорті.

Також суд першої інстанції встановив, що згідно з договором купівлі-продажу від 31.10.1990 року, який посвідчений державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори Коваленко Н.В. та зареєстрований в реєстрі за № 5-13258 ОСОБА_2 є власником 69/700 (шістдесяти дев`яти семисотих) домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .

Право власності ОСОБА_5 зареєстровано в Одеському міжміському бюро технічної інвентаризації 12.12.1990 року.

Суд першої інстанції встановив, що 18.03.2017 року позивач звернувся з заявою до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради про реєстрацію місця проживання до якої надав всі необхідні документи, передбачені законом, а саме:

- заяву про здійснення реєстрації місця проживання;

- квитанцію про сплату державного мита; паспорт громадянина України;

- військовий квиток;

- заяву про зняття з реєстрації місця проживання;

- нотаріально засвідчений договір купівлі-продажу № 5-13258, від 31 жовтня 1999 року, а саме 69/700 ( шістдесят дев`ять семисотих) домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 , власником яких є громадянка ОСОБА_2 ;

- згода власника ОСОБА_2 на реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 в її житлі.

18 березня 2017 року, за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 , у реєстрації місця проживання позивачу відмовлено на підставі того, що він не подав необхідних документів або інформації (відсутні документи що підтверджують право на проживання у житлі).

Задовольняючи адміністративний позов, з посиланням на приписи ст.ст. 2, 3, 6, 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» від 11.12.2003 року № 1382-IV, п. 18 Правил реєстрації місця проживання, затверджений Постановою КМУ № 207 від 02.03.2016 року, ч. 1 ст. 29, ч. 1 ст. 379 ЦК України, суд першої інстанції дійшов висновку, щодо наявності у позивача права на реєстрацію місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки особа, яка постійно проживає на території України, має бути зареєстрованою.

При цьому суд першої встановив безпідставність доводів відповідача, про те що позивач не надав згоду інших співвласників домоволодіння АДРЕСА_1 , оскільки 69/700 (шістдесят дев`ять семисотих) домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , є фактично окремою квартирою, що за встановлених обставин виключає необхідність надання згоди інших співвласників, які фактично є власниками інших квартир вказаного будинку.

Також суд першої інстанції послався на припис ст. 33, ст. 64 Конституції України, відповідно до яких кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення осіб, які з`явились у судове засідання, розглянувши та обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не може бути задоволена.

Апеляційний суд встановив, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив та оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив правову природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Предметом спору в цій справі є протиправність дії Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради щодо відмови ОСОБА_1 в реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 ;

- зобов`язання зареєструвати ОСОБА_1 по місцю постійного проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Сторонами у справі не оспорюється той факт, що позивач ОСОБА_1 є чоловіком ОСОБА_4 (а.с. 8-11), яка у свою чергу є дочкою ОСОБА_2 , яка є власником 69/700 частин домоволодіння в АДРЕСА_1 .

Також сторонами у справі не оспорюється той факт, що ОСОБА_2 зареєстрована у АДРЕСА_1 , приватна квартира (а.с. 12-16), ОСОБА_4 зареєстрована у АДРЕСА_1 (а.с. 10).

Також відповідно до матеріалів справи ОСОБА_1 18.03.2017 року подав до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради заяву про реєстрацію місця проживання (а.с. 21), у задоволенні якою було відмовлено з посиланням на не надання заявником необхідних документів або інформації (відсутні документи, що підтверджують право на проживання у житлі) (а.с. 21 - зворот)

Сторонами у справі не заперечується також і той факт, що при зверненні до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради Святий А.В. надав:

- заяву про здійснення реєстрації місця проживання;

- квитанцію про сплату державного мита; паспорт громадянина України;

- військовий квиток;

- заяву про зняття з реєстрації місця проживання;

- нотаріально засвідчений договір купівлі-продажу № 5-13258, від 31 жовтня 1999 року, а саме 69/700 ( шістдесят дев`ять семисотих) домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 , власником яких є громадянка ОСОБА_2 ;

Також, як письмові заперечення, так і апеляційна скарга містять відомості про надання особисто ОСОБА_2 (власника 69/700 частин) згоди на реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 в її житлі.

Апеляційний суд зазначає, що сторонами також не оспорюється той факт, що 69/700 частин домоволодіння у АДРЕСА_1 , є фактично окремою квартирою АДРЕСА_2 , про що апелянт зазначає, що це є майбутньою адресою (а.с. 101).

Враховуючи викладене апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою про реєстрацію за місцем проживання у житлі яке належить на праві власності третій особі в цій справі, яка у свою чергу особисто надала згоду на реєстрацію місця проживання позивача у належному їй житлі, внаслідок чого відсутні необхідність у надання письмової згоди інших співвласників домоволодіння щодо реєстрації місця проживання позивача за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст. 8 Конституції України, норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Статтею 19 Конституції України закріплено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 21 Конституції України, усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.

Відповідно до ст. 22 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Статтею 33 Конституції України встановлено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до ст. ст. 41, 64, 68 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Апеляційний суд зазначає, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» від 11.12.2003 року № 1382-IV відповідно до Конституції України регулює відносини, пов`язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, що гарантуються Конституцією України і закріплені Загальною декларацією прав людини, Міжнародним пактом про громадянські та політичні права, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод і протоколами до неї, іншими міжнародними договорами України, а також визначає порядок реалізації свободи пересування та вільного вибору місця проживання і встановлює випадки їх обмеження.

Відповідно до абз. 5 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці.

Відповідно до абз. 11 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку;

Частиною першою статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» встановлено, що громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Батьки або інші законні представники зобов`язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена органом реєстрації з одночасним зняттям з попереднього місця проживання.

При цьому частиною третьою ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» визначений перелік документів, які особа подаює для реєстрації до органу реєстрації, зокрема:

- письмову заяву;

- документ, до якого вносяться відомості про місце проживання. Якщо дитина не досягла 16-річного віку, подається свідоцтво про народження;

- квитанцію про сплату адміністративного збору;

- документи, що підтверджують право на проживання в житлі, перебування або взяття на облік у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту, проходження служби у військовій частині, адреса яких зазначається під час реєстрації;

- військовий квиток або посвідчення про приписку (для громадян, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку).

Частино. 8 ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» встановлено, що забороняється вимагати для реєстрації місця проживання подання особою інших, ніж передбачених цією статтею, документів.

Також ст. 9 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» визначені підстави для відмови в реєстрації , зокрема, якщо:

- особа не подала передбачені цим Законом документи або інформацію;

- у поданих особою документах містяться недостовірні відомості або подані нею документи є недійсними;

- для реєстрації звернулася особа, яка не досягла 14-річного віку.

Підставою для прийняття рішення про відмову позивачу в реєстрації місця проживання є не подання позивачем, на думку апелянта, необхідних документи або інформації, а саме відсутність документів, що підтверджують право проживання у житлі.

Відповідно до п.п. 4 п. 18 Правил реєстрації місця проживання, затверджений Постановою КМУ № 207 від 02.03.2016 року, документи, що підтверджують право на проживання в житлі, - є ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди), рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші документи. У разі відсутності зазначених документів реєстрація місця проживання особи здійснюється за згодою власника/співвласників житла, наймача та членів його сім`ї (зазначені документи або згода не вимагаються при реєстрації місця проживання неповнолітніх дітей за адресою реєстрації місця проживання батьків/одного з батьків або законного представника/представників).

Як правильно встановив суд першої інстанції та підтверджено матеріалами справи і не заперечується апелянтом, третьою особою у справі, яка є власником житла, особисто надана згода на реєстрацію місця проживання позивача. При цьому доводи апелянта щодо необхідності надання згоди всіх співвласників житлового будинку, не були зазначені як підстава для відмови у реєстрації місця проживання позивача, та є неспроможними, оскільки сторонами у справі не заперечується той факт, що у власності третьої особи перебуває окреме жило (квартира), що становить 69/700 частин житлового будинку у АДРЕСА_1 .

Апеляційний суд зазначає, що ні Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання», ні Правила реєстрації місця проживання, затверджені Постановою КМУ № 207 від 02.03.2016 року, не містять норм, якими б були врегульовані спірні правовідносини, а саме в частині надання згоди всіх власників житлового будинку у разі, якщо у власності особи перебуває певна частина житлового будинку, яка становить окреме житло.

У цьому випадку апеляційний суд застосовує норми Конституції України, які гарантують громадянину України вільний вибір місця проживання у поєднанні обов`язку особи, який визначений ч. 1 ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» щодо реєстрації місяця проживання.

Також апеляційний суд зазначає про безпідставність посилання апелянта на приписи ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання», якою встановлено, що Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Зазначена норма стосується реалізації позивачем своїх прав і свобод, а не виконання ним свого обов`язку, встановленого законом щодо реєстрації місця проживання.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, підстави для скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги відсутні.

Апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим, відповідно до ст. 200 КАС України, апеляційна скарга має бути залишена без задоволення, а оскаржене судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 19, 33, 64 Конституції України, ст. ст. 2, 11, 69-71, 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. ст. 200, 206, 211, 212, ч. 5 ст. 254 КАС України, -

УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради залишити без задоволення.

Постанову Приморського районного суду м. Одеси від 12 липня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складання судового рішення в повному обсязі.

Повний текст судового рішення складений 01.12.2017 року.

Головуючий: суддя С.Д.Домусчі

суддя М.П.Коваль

суддя О.О.Кравець