Справа № 814/886/17
Суддя: Джабурія О.В.
Дата ухвалення: 2017-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 листопада 2017 р.м.ОдесаСправа № 814/886/17

Категорія: 12.2 Головуючий в 1 інстанції: Лісовська Н. В.
Одеський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Джабурія О.В.

суддів - Вербицької Н.В.

- Кравченка К.В.

при секретарі - Філімович І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Генеральної прокуратури України на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 26 вересня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Генеральної прокуратури України про визнання протиправним та скасування наказу від 10.04.2017 року №11дк, зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ :

Позивач - ОСОБА_3, звернувся до суду з позовом до Генеральної прокуратури України з вимогами про визнання протиправним та скасування наказу «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» № 11дк від 10.04.2017 року, а також зобов'язання відповідача видати Наказ про скасування оскаржуваного наказу.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що при проведенні службового розслідування щодо його можливої недоброчесності, комісією, створеною Обласним прокурором прокуратури Миколаївської області проведено службове розслідування, у Висновку якого у п.2 зазначено, що відомості, які зазначені в анонімному зверненні та стали підставою для призначення службового розслідування, свого підтвердження не знайшли. Під час проведення службового розслідування комісією не було встановлено з його боку порушень антикорупційних законів та ознак дисциплінарного проступку.

Висновок службового розслідування був затверджений прокурором Миколаївської області та матеріали службового розслідування, разом з окремою думкою одного з членів комісії, спрямовані до Генеральної прокуратури України.

Генеральним прокурором України позитивний Висновок службового розслідування скасований не був, але Наказом № 11дк від 10.04.2017 року позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності та оголошено догану за грубе порушення вимог Законів України «Про запобігання корупції», «Про прокуратуру», правил прокурорської етики, неналежне виконання службових обов'язків щодо подання достовірних даних у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави. У позовній заяві позивач зазначає, що через те, що він не користувався транспортним засобом Ford Kuga протягом 2015 року, та на час звітного періоду, тобто, станом на 31.12.2015 року автомобіль не знаходився у нього в користуванні, але 12.12.2015 року позивачем було оформлено право на керування автомобілем з метою майбутнього виїзду за кордом, він не мав обов'язку декларувати цей транспортний засіб у декларації за 2015 рік. Позивач зазначає, що в його діях відсутня складова правопорушення, за яке його притягли до дисциплінарної відповідальності оскаржуваним Наказом. Просить суд визнати Наказ протиправним та скасувати. Також, позивач зазначає, що відносно нього внесені відомості до Єдиного державного реєстру осіб, які вчинили корупційні правопорушення, на підставі оскаржуваного Наказу, що суттєво порушує його права. Єдиний спосіб, який передбачив законодавець щодо вилучення таких відомостей, це видання установою Наказу про скасування наказу про накладення дисциплінарного стягнення, а відтак позивач просить зобов'язати відповідача видати Наказ про скасування оскаржуваного наказу.

Представник відповідача в судовому засіданні проти заявлених позовних вимог заперечувала, надала письмові заперечення проти позову, додаткові письмові пояснення та зазначила, що оскільки Генеральною прокуратурою було отримано анонімне звернення про можливу недоброчесність позивача, в межах своїх повноважень та на виконання вимог ч.5 ст.19 Закону України «Про прокуратуру» генеральною інспекцією Генеральної прокуратури в межах проведення таємної перевірки доброчесності позивача направлені матеріали до прокуратури Миколаївської області для порушення питання про проведення службового розслідування. Службове розслідування було проведено своєчасно та висновки затверджені прокурором Миколаївської області. Матеріали службового розслідування, разом з окремою думкою члена комісії ОСОБА_4, були направлені на адресу Генеральної інспекції Генеральної прокуратури. Незважаючи на позитивний висновок службового розслідування (відомості щодо можливої недоброчесноті ОСОБА_3 свого підтвердження не знайшли), Генеральний прокурор при прийнятті рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності має право взяти до уваги окрему думку члена комісії (яка у даному випадку мала місце) та відповідно до своїх повноважень прийняти рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності позивача. Представник відповідача зазначає, що оскільки службовим розслідуванням встановлені та досліджені всі фактичні обставини, то скасовувати Висновок службового розслідування не було потреби. Щодо визначення з видом стягнення, яке може бути застосоване за порушення Закону України «Про запобігання корупції» це є імперативне право Генерального прокурора відповідно до наданих йому законом повноважень. Стосовно допущеного позивачем порушення щодо внесення до декларацій за 2015 рік від 18.03.2016 року та 29.10.2016 року недостовірних даних, представник відповідача зазначила, що, оскільки, позивач 12.12.2015 року зареєстрував своє право на користування автомобілем Ford Kuga, шляхом отримання свідоцтва про реєстрацію для поїздки за кордон, він зобов'язаний був винести ці відомості про користування даним автомобілем до декларацій за 2015 рік, навіть, якщо почав фактично користуватися (керувати) автомобілем у січні 2016 року. Окрім того, як встановлено матеріалами службового розслідування теща позивача не має водійських прав, а відтак 12.12.2015 року доведено факт керування позивачем автомобілем Ford Kuga, а це свідчить про фактичне користування майном. Представник відповідача зазначає, що під час прийняття оскаржуваного наказу, Генеральний прокурор діяв у межах своїх повноважень, процедура притягнення ОСОБА_3 до дисциплінарної відповідальності була цілком дотримання, а відтак, просить суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 26 вересня 2017 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Генеральної прокуратури України від 10.04.2017 року № 11дк «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності». Зобов'язано Генеральну прокуратуру України вжити заходи по вилученню відомостей з Єдиного державного реєстру осіб, які вчинили корупційні правопорушення, щодо ОСОБА_3, внесених на підставі наказу від 10.04.2017 року № 11дк. У задоволенні решти вимог відмовлено. Присуджено ОСОБА_3 (ідентифікаційний код НОМЕР_1) судовий збір у сумі 640,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Генеральної прокуратури України.

На вказану постанову Генеральна прокуратура України подала апеляційну скаргу. Апелянт просить скасувати постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 26 вересня 2017 року в частині задоволених позовних вимог та постановити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити. В решті, просить постанову суду залишити без змін.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як углядається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції 12 грудня 2015 року ОСОБА_3 здійснив у Центрі обслуговування УДАІ УМВС в Миколаївській області оформлення свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу автомобіль «Ford Kuga», 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2, який належить ОСОБА_5, з відміткою «для участі в міжнародному русі».

У період з 02.01.2016 року по 09.01.2016 року позивач перебував у Болгарії, перетинання кордону здійснив на вищезазначеному автомобілі.

29 жовтня 2016 року позивачем заповнено декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2015 рік, а 05.07.2016 року позивачем заповнено анкету доброчесності прокурора.

11 січня 2017 року до Генеральної інспекції Генеральної прокуратури України надійшло повідомлення щодо можливої недоброчесності начальника відділу прокуратури Миколаївської області ОСОБА_3

Листом № 25/2-33420-17 від 13.01.2017 року Генеральна прокуратура України повідомила прокурора Миколаївської області Дунаса Т.О. про необхідність проведення службового розслідування відповідно до Порядку проведення таємної перевірки доброчесності прокурорів в органах прокуратури України від 16.06.2016 року № 205.

18 січня 2017 року позивачем заповнено анкету доброчесності прокурора.

Наказом прокурора Миколаївської області Дунаса Т.О. від 19.01.2017 року призначено службове розслідування для з'ясування обставин, викладених у анонімному повідомленні Генеральної прокуратури України.

20 січня 2017 року позивач здав анкету доброчесності.

15 березня 2017 року за результатами службового розслідування затверджено висновок.

ОСОБА_4 складено рапорт, згідно якого зазначено, що за результатами службового розслідування підтверджено відомості про недекларування ОСОБА_3 користування транспортним засобом у декларації за 2015 рік, у зв'язку з чим він заслуговує на притягнення до дисциплінарної відповідальності та/або адміністративної відповідальності.

16 березня 2017 року складено протокол оперативної наради у прокурора Миколаївської області, відповідно до якого начальнику відділу представництва інтересів громадянина та держави в суді та при виконанні судових рішень ОСОБА_3 оголошено застереження про припинення неетичної поведінки та про можливість застосування дисциплінарного стягнення згідно з Дисциплінарним статутом прокуратури України.

Позивачем Генеральному прокурору України Луценку Ю.В. надіслано пояснення від 22.03.2017 року.

10 квітня 2017 року прокурором відділу запобігання правопорушенням в органах прокуратури управління внутрішньої безпеки Генеральної інспекції Генеральної прокуратури України Козорез І.О. за погодженням Начальника управління внутрішньої безпеки Генеральної інспекції Генеральної прокуратури України Безрукого Т.Р. складено довідку про результати таємної перевірки доброчесності прокурора від 10.04.2017 року № 25/2-3378ра-17, в якій зазначено, що ОСОБА_3 вважається таким, що не пройшов таємну перевірку.

Наказом Генерального прокурора України № 11дк від 10.04.2017 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» начальнику відділу представництва інтересів громадянина та держави в суді та при виконанні судових рішень ОСОБА_3 оголошено догану.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що 12.12.2015 року у позивача виникло право на користування автомобілема (але в рішенні суду зазначене 12.12.2017 року), станом на 31.12.2015 року ОСОБА_3 автомобілем не користувався. Як вважає суд першої інстанції, відповідач жодним чином не довів, що станом на 31.12.2015 року позивач користувався автомобілем. А відтак, на думку суду першої інстанції, у позивача не виникло обов'язку декларувати право на користування.

Отже, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що обов'язок декларування майна - автомобіля, яким ОСОБА_3 користувався на день звітного періоду у декларації за 2015 рік (в рішенні зазначене за 2016 рік) виник у позивача з моменту фактичного використання автомобіля у січні 2016 року.

Однак, колегія суддів не погоджується з вищевикладеними висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій, чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед Законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Вимогами ч.1 ст.2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Згідно з вимогами ч.2 ст.2 КАС України, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Керуючись положеннями вищевказаних законів, Кодексом та контекстом Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як було вище встановлено, наказом Генерального прокурора України від 10.04.2017 року № 11дк за грубе порушення вимог Законів України «Про запобігання корупції», «Про прокуратуру», правил прокурорської етики, неналежне виконання службових обов'язків щодо подання достовірних даних у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, начальнику відділу представництва інтересів громадянина або держави в суді та при виконанні судових рішень прокуратури Миколаївської області ОСОБА_3 оголошено догану.

Відповідно до вимог ч.5 ст.19 Закону України «Про прокуратуру» прокурор зобов'язаний щорічно проходити таємну перевірку доброчесності, яку проводять підрозділи внутрішньої безпеки в порядку, затвердженому Генеральним прокурором.

Згідно до вимог п.1 Розділу 2 Порядку кожний прокурор з метою виконання вимог ч.5 ст.19 Закону України «Про прокуратуру» зобов'язаний щороку до 1 лютого подавати до підрозділу внутрішньої безпеки власноруч заповнену анкету доброчесності прокурора.

Пунктом 8 Розділу 2 Порядку визначено, що у разі одержання інформації, яка може свідчити про недостовірність (в тому числі неповноту) тверджень, поданих прокурором у анкеті, та стосується конкретного прокурора і містить фактичні дані, що можуть бути перевірені, підрозділ внутрішньої безпеки у десятиденний строк з дати її отримання повідомляє відповідного керівника прокуратури про необхідність призначення службового розслідування з долученням отриманої інформації.

ОСОБА_3 05.07.2016 року та 18.01.2017 року подано анкети доброчесності прокурора, які оприлюднено на сайті Генеральної прокуратури України.

Також 29.10.2016 року позивачем заповнено декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2015 рік.

До Генеральної інспекції Генеральної прокуратури України 11.01.2017 року надійшло повідомлення щодо можливої недоброчесності начальника відділу прокуратури Миколаївської області ОСОБА_3

За дорученням Генеральної прокуратури України прокуратурою Миколаївської області відповідно до Інструкції про порядок проведення службових розслідувань (перевірок) в органах прокуратури України, затвердженої наказом Генерального прокурора України від 24.09.2014 року № 104 (далі - Інструкція), проведено службове розслідування щодо можливої недоброчесності ОСОБА_3 До його проведення також залучено прокурора відділу запобігання правопорушенням в органах прокуратури управління внутрішньої безпеки Генеральної інспекції (з місцем дислокації у прокуратурі Миколаївської області).

Відповідно до висновку службового розслідування від 14.03.2017 року факти, зазначені у зверненні щодо можливої недоброчесності ОСОБА_3 та з інших питань, які стали підставою для призначення службового розслідування, свого підтвердження не знайшли.

Водночас, не погоджуючись із вказаним висновком голови та інших членів комісії, працівником управління внутрішньої безпеки Генеральної інспекції висвітлено окрему думку та пропозиції з вказаних питань, які викладено у рапорті на ім'я прокурора Миколаївської області та долучено до проекту висновку.

Висновок разом із указаним рапортом прокуратурою області відповідно до вимог п.13 Порядку було скеровано до Генеральної інспекції Генеральної прокуратури України.

Так, під час службового розслідування встановлено, що згідно з відомостями, які містяться у Національній автоматизованій інформаційній системі Департаменту ДАІ УМВС України, у користуванні ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу з 12.12.2015 року перебував автомобіль Ford Kuga, 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2, який належить ОСОБА_5

Надаючи пояснення, позивачем підтверджено, що 12.12.2015 року він разом з тещею ОСОБА_5 (у якої відсутні водійські права) на вказаному автомобілі прибув до Центру обслуговування УДАІ УМВС в Миколаївській області, де оформив на себе свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу з відміткою «для участі в міжнародному русі» (дійсне до 12.12.2016 року). На вказаному автомобілі 02.01.2016 року здійснив перетин державного кордону України, а 09.01.2016 року повернувся до України.

Отже, з огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивач не лише був обізнаний із наявністю у нього з 12.12.2015 року права користування автомобілем Ford Kuga, a й це право ним реалізовувалось як у 2015 році, так і 2016 році.

Разом з тим, при заповненні 29.10.2016 року декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2015 рік факт користування указаним автомобілем позивачем не відображено.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про те, що у позивача не виникло обов'язку декларувати за 2015 рік право користування указаним автомобілем - є необґрунтованими з огляду на наступне.

Так, відповідно до вимог п.3 ч.1 ст.46 Закону України «Про запобігання корупції» у декларації зазначаються відомості щодо цінного рухомого майна (у т.ч. транспортних засобів), що належать суб'єкту декларування або членам його сім'ї на праві приватної власності, у тому числі спільної власності, або перебувають в їх володінні або користуванні незалежно від форми правочину.

При цьому, згідно з підпунктом «а» цього ж пункту такі відомості включають дані щодо виду майна, характеристики майна, дату набуття його у власність, володіння або користування, вартість майна на дату його набуття у власність, володіння або користування.

Форма декларації осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, затверджена рішенням НАЗК від 10.06.2016 року № 3, зареєстрованим в Мін'юсті 15.07.2016 року № 960/29090, з подальшими змінами, передбачає при декларуванні конкретного об'єкта декларування необхідність зазначати права на об'єкт у відповідному полі «Тип права». У ньому визначено вичерпний перелік прав: «Власність», «Спільна власність», «Оренда», «Інше право користування», «Власником є третя особа». Інших видів (типів) прав не передбачено.

Згідно з Технічними вимогами до полів форми декларації осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, затвердженими рішенням НАЗК від 10.06.2016 року №4, поле №10 «Тип права» Розділу 6 «Цінне рухоме майно - транспортні засоби» є блокуючим, тобто у разі його незаповнення або заповнення некоректно подання всієї декларації до Реєстру є неможливим.

Отже, чинним законодавством визначено обов'язкове зазначення типу права щодо кожного об'єкту декларування, у тому числі щодо транспортних засобів. Декларування транспортних засобів без дотримання цих вимог унеможливлює подання декларації.

Таким чином, сама по собі наявність будь-якого права на об'єкт декларування (власності, оренди чи іншого права користування) породжує обов'язок декларувати такий об'єкт незалежно від фактичного користування станом на кінець звітного періоду.

Будь-яких особливостей або відмінностей щодо обов'язку декларування в залежності від типу права на об'єкт декларування (наприклад права власності, оренди чи іншого права користування) закон не містить.

Аналіз чинного законодавства свідчить про те, що декларувати необхідно як транспортні засоби, що перебувають у володінні чи користуванні станом на кінець звітного періоду (тобто у фактичному володінні та користуванні), так і ті, на які у суб'єкта декларування наявне право користування (право, яке є формалізованим).

Саме, про фактичне користування станом на 31 грудня йдеться в п.11 Роз'яснень щодо застосування окремих положень Закону України «Про запобігання корупції» стосовно заходів фінансового контролю, затверджених рішенням Національного агентства з питань запобігання корупції 11.08.2016 року №3, оскільки у ньому міститься відповідь на запитання щодо необхідності декларування майна, «якщо суб'єкт декларування користувався ним упродовж року, але станом на 31 грудня вже не користується».

Водночас, судом першої інстанції не взято до уваги, що відповідно до вимог п.12 Роз'яснень, що відповідає на запитання про «інші права користування», закон передбачає обов'язок зазначати в декларації окремі об'єкти, які належать суб'єкту декларування або члену його сім'ї на праві користування. У цьому ж пункті наведено невичерпний перелік прав користування, зокрема і користування на підставі довіреності (у тому числі, генеральної), інші права. Слід мати на увазі, що у цьому пункті йдеться саме про «право користування», без будь-яких застережень щодо обов'язковості при цьому фактичного користування. Тобто, наявність довіреності (у т.ч. генеральної) або реєстраційного документу державного зразка на транспортний засіб, чинних на 31 грудня, навіть без фактичного користування саме в цей день, свідчить про наявність права користування, у зв'язку з чим об'єкт підлягає декларуванню.

Таким чином, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції не враховано, що закон зобов'язує декларувати транспортні засоби, на які у суб'єкта декларування наявне будь-яке право (власності, оренди чи право користування).

Посилання суду першої інстанції на те, що декларуванню підлягає саме майно, а не право користування ним, жодними нормами матеріального права не обґрунтовано.

Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач не повинен був вказувати автомобіль у декларації за 2015 рік, оскільки не користувався ним станом на 31.12.2015 року. Разом з тим, на переконання суду, обов'язок декларування цього автомобіля виник у позивача з моменту фактичного ним користування у 2016 році.

Зазначені висновки суду першої інстанції є суперечливими, оскільки як зазначалось вище, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, видане ОСОБА_3 було дійсне до 12.12.2016 року.

Також безпідставними є доводи суду першої інстанції про те, що всупереч Статуту та Порядку оскаржуваний наказ видано на підставі довідки про непроходження позивачем таємної перевірки доброчесності (а не на підставі висновків службового розслідування).

Складення довідки про результати таємної перевірки доброчесності не є підставою для притягнення прокурора до дисциплінарної відповідальності. Така довідка складається вже після завершення таємної перевірки доброчесності.

Так, у довідці Генеральної інспекції Генеральної прокуратури України від 10.04.2017 року № 25/2-3378ра-17 про результати таємної перевірки доброчесності ОСОБА_3 міститься посилання на оскаржуваний наказ від 10.04.2017 року № 11 дк, що спростовує указані твердження суду першої інстанції.

Крім того, п.15 розділу II Порядку передбачено, що прокурор притягається до відповідальності відповідно до вимог законів, якщо за наслідками службового розслідування, призначеного під час таємної перевірки доброчесності, встановлено вчинення прокурором дисциплінарного проступку.

Згідно до вимог п.11.1 Інструкції за результатами службового розслідування (перевірки) працівники прокуратури можуть бути притягнуті до встановленої законом відповідальності, у тому числі з урахуванням пропозицій, викладених у висновку службового розслідування (перевірки).

При вивченні Генеральною інспекцією висновку службового розслідування виявлено, що комісією об'єктивно та повно встановлено фактичні обставини недекларування позивачем майна, однак зроблено хибний висновок щодо оцінки цих обставин. Тому Генеральною інспекцією питання про скасування висновку службового розслідування з питань його неповноти не ініціювалося.

Пунктом 11.2 Інструкції визначено, що дисциплінарне стягнення за результатами службового розслідування (перевірки) застосовується відповідно до вимог та у строки, передбачені Статутом.

Згідно до вимог ст.10 Статуту Генеральний прокурор України має право застосовувати дисциплінарні стягнення, зазначені у ст.9 цього Статуту, в повному обсязі, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

У силу вимог ст.11 Статуту дисциплінарне стягнення має відповідати ступеню вини та тяжкості проступку. Прокурор, який вирішує питання про накладення стягнення, повинен особисто з'ясувати обставини проступку та одержати письмове пояснення від особи, яка його вчинила. У разі необхідності може бути призначено службову перевірку.

Таким чином, Генеральною прокуратурою України неодноразово наголошувалось на тому, що до позивача застосовано захід дисциплінарного впливу за результатами отриманого від нього 22.03.2017 року пояснення, а також фактичних обставин, викладених у висновку з урахуванням окремої думки члена комісії - працівника управління внутрішньої безпеки Генеральної інспекції Генеральної прокуратури України, який не погодився із вказаним висновком голови та інших членів комісії.

Проте, судом першої інстанції зазначеним обставинам безпідставно не надано оцінки.

З приводу посилань суду першої інстанції на те, що відповідно до вимог ст.50 Закону України «Про запобігання корупції» суб'єкта декларування може бути притягнуто до адміністративної/кримінальної відповідальності лише на підставі висновку НАЗК за результатами перевірки його декларації слід зазначити, що оскаржуваним наказом позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності.

Таким чином, проаналізував всі наведені обставини, колегія суддів вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають

Відповідно до вимог ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а в адміністративних справах про протиправність рішень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення та надання відповідних доказів покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Отже, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб'єкта владних повноважень обов'язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів. Такий обов'язок відсутній, якщо відповідач визнає позов. Відповідач, який є суб'єктом владних повноважень, свою позицію суду доказав та обґрунтував її.

Оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи і, крім того, судом порушено норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, ухвалене судове рішення на підставі вимог ст. 202 КАС України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні адміністративного позову.

Керуючись ст.ст. 195; 196; 198; 202; 205; 207; 254 КАС України, суд апеляційної інстанції, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Генеральної прокуратури України задовольнити, постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 26 вересня 2017 року скасувати, ухвалити у справі №814/886/17 нову постанову, якою відмовити у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_3.

Постанова апеляційного суду набирає чинності негайно після її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом 20 днів.

Повний текст судового рішення виготовлений 04.12.2017 року.

Головуючий: О.В. Джабурія

Суддя: Н.В. Вербицька

Суддя: К.В. Кравченко