Справа № 307/2266/17
Суддя: Судова-Хомюк Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2017-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2017 рокуЛьвів№ 876/10561/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Судової-Хомюк Н.М.,

суддів Довгополова О.М., Святецького В.В.

за участі секретаря судового засідання Коваль Т.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2 на ухвалу Тячівського районного суду Закарпатської області від 15 вересня 2017 року про відмову у відкритті провадження у справі № 307/2266/17 за адміністративним позовом ОСОБА_2 до виконавчого комітету Ганичівської сільської ради Тячівського району про усунення порушених прав,-

В С Т А Н О В И В:

13 вересня 2017 року позивач ОСОБА_2 звернувся з позовом в суд до відповідача виконавчого комітету Ганичівської сільської ради Тячівського району та просив: зобовязати виконавчий комітет Ганичівської сільської ради Тячівського району вжити належних і ефективних заходів по облаштуванню підїзної дороги до його домоволодіння на вулиці Народна в с. Ганичі та по забезпеченню безперервного, безпечного, економічного й зручного руху транспортних засобів і пішоходів цією дорогою шляхом знесення протиправно встановлених парканів на ній, згідно із затверджених Генеральним планом діючого населеного пункту.

Ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 15 вересня 2017 року відмовлено у відкритті провадження в адміністративній справі. Розяснено позивачу, що позов слід розглядати за правилами цивільного судочинства.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу скасувати та справу направити на продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог позивач зазначає, що cуд першої інстанції дійшов помилкових та безпідставних висновків про те, що спірні правовідносини виникають із земельних правовідносин і не стосуються захисту прав у сфері публічно-правових відносин.

Апелянт зазначає, що він у своєму позові просив зобовязати відповідача вжити належних і ефективних заходів по облаштуванню підїзної дороги до домоволодіння позивача та по забезпеченню безперервного, безпечного, економічного й зручного руху транспортних засобів і пішоходів цієї дорогою шляхом знесення протиправно встановлених парканів на ній. Тобто, предметом позову є не спір, що виник із земельних правовідносин, а спір, що стосується протиправної бездіяльності відповідача, як субєкта владних повноважень, у вигляді не здійснення покладених на нього законодавством обовязків у сфері благоустрою населеного пункту, зокрема по облаштуванню дороги.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не зявились, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому, апеляційний суд, відповідно до ч.1 ст.41 Кодексу адміністративного судочинства України, вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю - доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з наступних підстав.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що спір між позивачем та відповідачем виник не з приводу здійснення останнім владних управлінських функцій, а стосується усунення перешкод в реалізації права позивача на користування підїзною дорогою до його домоволодіння, тобто вимоги містять приватноправовий характер. Спірні правовідносини носять цивільно-правовий характер, оскільки виникають із земельних правовідносин, які повязані з користуванням дорогою і не стосуються захисту прав, свобод чи інтересів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів виконавчої влади.

Апелянт у своїй скарзі зазначає, що відповідно до ч.1 ст.16 і ст.17 Закону України «Про автомобільні дороги» вулиці і дороги міст та інших населених пунктів знаходяться у віданні органів місцевого самоврядування і є комунальною власністю. Управління функціонуванням та розвитком вулиць і доріг міст та інших населених пунктів здійснюється відповідними органами місцевого самоврядування, у віданні яких вони знаходяться.

Статтями 19 і 20 вказаного Закону передбачено основні обовязки та права органів місцевого самоврядування щодо управління функціонуванням і розвитком вулиць і доріг міст та інших населених пунктів. Так, основними обовязками органів місцевого самоврядування у частині управління функціонуванням і розвитком вулиць і доріг міст та інших населених пунктів є, зокрема: 1) забезпечення безперервних, безпечних, економічних та зручних умов руху транспортних засобів і пішоходів вулицями і дорогами міст та інших населених пунктів; 2) організація будівництва, реконструкції, ремонту та утримання вулиць і доріг міст та інших населених пунктів за встановленими для них будівельними нормами, державними стандартами та нормами. Органи місцевого самоврядування в частині управління функціонуванням і розвитком вулиць і доріг міст та інших населених пунктів мають право, зокрема: 8) здійснювати капітальний та поточний ремонт вулиць і доріг населених пунктів та інших доріг, які є складовими автомобільних доріг державного значення, за рахунок коштів відповідних місцевих бюджетів (як співфінансування на договірних засадах).

Статтею 21 зазначеного Закону встановлена відповідальність органів місцевого самоврядування за функціонування та розвиток вулиць і доріг міст та інших населених пунктів. Так, органи місцевого самоврядування, що управляють функціонуванням та розвитком вулиць і доріг міст та інших населених пунктів, відповідають, зокрема, за: 1) стан вулиць і доріг міст та інших населених пунктів відповідно до діючих норм, у тому числі щодо безпеки руху транспортних засобів і пішоходів; 2) якість робіт з проектування, будівництва, реконструкції, ремонту та утримання вулиць і доріг міст та інших населених пунктів, 4) відшкодування збитків користувачам вулиць і доріг міст та інших населених пунктів, що виникли через їх незадовільний стан, у порядку, визначеному законом.

Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», а саме статтею 30 цього Закону визначено, що до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад в галузі житлово-комунального господарства, транспорту і звязку належать, зокрема, такі власні (самоврядні) повноваження, як управління обєктами житлово-комунального господарства, транспорту і звязку, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад, забезпечення їх належного утримання та ефективної експлуатації.

Таким чином, апелянт вважає, що на відповідача покладено обовязок з належного облаштування і утримання доріг населеного пункту, та забезпечення безперервних, безпечних, економічних й зручних умов руху транспортних засобів і пішоходів цими дорогами.

З метою виконання таких обовязків відповідачеві надано певних управлінських функцій, зокрема, передбачених ст.20 Закону України «Про автомобільні дороги».

У позивача відсутній спір з відповідачем про приватне (цивільне) право.

Натомість у них існує спір щодо здійснення Відповідачем владних управлінських функцій, тобто спір про публічне право.

Колегія суддів вважає доводи апелянта обгрунтованими та не погоджується з рішенням суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно з ч.1 ст.55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Рішення, прийняті субєктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством що є бездіяльністю, можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України. Для реалізації конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних субєктів у сфері управлінської діяльності в Україні утворено систему адміністративних судів.

У резолютивній частині Рішення Конституційного суду України від 14.12.2011р. №19-рп/2011 вказано, що конституційне право на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб гарантовано кожному. Реалізація цього права забезпечується у відповідному виді судочинства і в порядку, визначеному процесуальним законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших субєктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Частиною 2 ст. 2 КАС України передбачено, що до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність субєктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 КАС України справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший субєкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до статті 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у звязку з здійсненням субєктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у звязку з публічним формуванням субєкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму. Для вирішення питання за правилами якого судочинства слід розглядати певний спір, і чи володіє він ознаками справи адміністративної юрисдикції, яка повинна розглядатися за правилами передбаченими Кодексом адміністративного судочинства України, слід виходити із субєктного складу та предмету заявленого позову.

Під предметом позову слід розуміти матеріально - правову вимогу позивача до відповідача викладену у позовній заяві. У справі адміністративної юрисдикції вимога адміністративного позову повинна ґрунтуватися на публічно - правових відносинах позивача із відповідачем.

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із субєктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Юрисдикція адміністративних судів не поширюється на публічно-правові справи:

1) що віднесені до юрисдикції Конституційного Суду України;

2) що належить вирішувати в порядку кримінального судочинства;

3) про накладення адміністративних стягнень;

4) щодо відносин, які відповідно до закону, статуту (положення) обєднання громадян віднесені до його внутрішньої діяльності або виключної компетенції.

Згідно з статтею 18 КАС України місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні адміністративні справи, у яких однією зі сторін є орган чи посадова особа місцевого самоврядування, посадова чи службова особа органу місцевого самоврядування, крім тих, які підсудні окружним адміністративним судам.

Проаналізувавши матеріали справи та наведені вище законодавчі положення, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне вказати на помилкове застосування судом першої інстанції норм процесуального права, що, в свою чергу, призвело до прийняття помилкового рішення у справі.

Колегія суддів зазначає, що спір набуває ознак публічно-правового за умов не лише наявності серед субєктів спору публічного органу чи посадової особи, а й здійснення ним (ними) у цих відносинах владних управлінських функцій.

Для цілей і завдань адміністративного судочинства владну управлінську функцію необхідно розуміти як діяльність усіх субєктів владних повноважень з виконання покладених на них Конституцією чи законами України завдань.

Земельні спори фізичних чи юридичних осіб з органом місцевого самоврядування як субєктом владних повноважень, повязані з оскарженням його рішень, дій чи бездіяльності, належать до публічно-правових спорів, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції зазначає, що предметом даного адміністративного позову є бездіяльність органу місцевого самоврядування, а саме виконавчого комітету Ганичівської сільської ради Тячівського району, щодо невиконання обовязків у сфері благоустрою населеного пункту, отже даний спір належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Відтак, з врахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала підлягає скасуванню, оскільки винесена з порушенням норм процесуального права, що і призвело до неправильного вирішення справи по суті вимог, з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду справи, як передбачено пунктом 3 частини 1 статті 199 КАС України.

Керуючись ч. 3 ст. 160, статтями 41, 195, 196, 199, 204, 205, 206, 254 КАС України, суд апеляційної інстанції, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2 задовольнити, ухвалу Тячівського районного суду Закарпатської області від 15 вересня 2017 року про відмову у відкритті провадження у справі № 307/2266/17- скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження її розгляду.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя ОСОБА_3
судді ОСОБА_4
ОСОБА_5

Повний текст судового рішення

виготовлено 01.12.2017 року.