Справа № 537/2896/17
Суддя: Зоріна Д. О.
Дата ухвалення: 2017-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Номер провадження : 2-а/537/150/2017
Справа № 537/2896/17
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30.11.2017 року Крюківський районний суд міста Кременчука Полтавської області в складі: головуючої судді Зоріної Д.О., при секретарі Чернявській А.Л., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Кременчуці адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Кременчуцького об'єднаного Управління пенсійного фонду України у Полтавській області про зобов'язання провести поновлення пенсії шляхом її призначення знову, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1, звернулась до суду з адміністративним позовом до Кременчуцького об'єднаного Управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про зобов'язання провести поновлення пенсії шляхом її призначення знову, де просила суд ухвалити рішення, яким зобов'язати Кременчуцьке об'єднане Управління Пенсійного фонду України в Полтавській області провести поновлення та виплату пенсії за віком позивачці з 07 жовтня 2009 року шляхом призначення її знову відповідно до норм Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» в розмірі, не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, на підставі документів, що знаходяться в її пенсійній справі, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.

Свої вимоги мотивувала тим, що 27 листопада 1996 року по досягненню пенсійного віку та наявності 34 років страхового стажу їй була призначена пенсія за віком, яка виплачувалась до її виїзду за кордон а саме 24 серпня 2000 року до Ізраїлю на постійне місце проживання, де позивач була прийнята на консульський облік в консульському відділі посольства України в Державі Ізраїль. Починаючи з 2000 року і по сьогоднішній день позивач призначеної їй пенсії не отримує. 19 грудня 2016 представник позивача звернулась до Кременчуцького об'єднаного Управління пенсійного фонду України у Полтавській області із заявою про поновлення пенсії ОСОБА_1, однак відповідачем було відмовлено в заявлених вимогах з підстав: недотримання вимоги особистого звернення; відсутності міжнародної пенсійної угоди між Україною та Ізраїлем; відсутності законодавчого механізму для виплати пенсії громадянам, які мешкають за кордоном; відсутність реєстрації позивача на території України за місцезнаходженням відповідача; не надано належним чином завірених копій документів. Відмову відповідача позивач вважає незаконною, неправомірною та такою, що суперечить чинному законодавству, у зв'язку вона і вимушена звернутись до суду.

В судовому засіданні представник позивача, ОСОБА_1 - ОСОБА_2, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позові, просила суд їх задовольнити.

Представник відповідача, Кременчуцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області, ОСОБА_3, в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, мотивуючи своє заперечення тим, що заява ОСОБА_1 про поновлення пенсії була подана до управління з порушенням вимог Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженим Постановою правління Пенсійного фонду України 25 листопада 2005 року №22-1; позивач або її представник повинні особисто звертатися до управління. Також представником позивача не надано ні оригіналу трудової книжки, ні нотаріально посвідченої копії, що передбачено пунктом 2.23 зазначеного вище Порядку, а відтак управління позбавлено можливості встановити той факт, що позивач не працює. Доказів того, що позивач до 2000 року проживала в АДРЕСА_1 позивачем не надано. Також позивачем не надано доказів того, що до 2000 року вона отримувала пенсію за віком на території України. Таким чином, як зазначає представник відповідача, 23 грудня 2016 року Кременчуцьким об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України Полтавської області прийнято рішення №411 про відмову ОСОБА_1 в поновленні та перерахунку пенсії у зв'язку із відсутністю документів, що засвідчують в установленому законодавством порядку особу, підтверджують факт проживання (реєстрації місця проживання) в місті Кременчуці та у зв'язку із тим, що заява про поновлення виплат пенсії подана не особисто до територіального органу Пенсійного фонду.

Вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши повідомлені сторонами обставини, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто, протягом розумного строку.

Згідно з статтею 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Тобто, право на отримання пенсії в Україні є конституційним правом громадянина України.

Як вбачається з матеріалів справи та підтверджується копією закордонного паспорта НОМЕР_1, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, є громадянкою України.

До серпня 2000 року місце проживання ОСОБА_1 було зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2

Як встановлено в судовому засіданні, 27 листопада 1996 року позивачу, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, була призначена пенсія за віком, яка виплачувалась їй Управлінням соціального захисту населення в Автозаводському районі міста Кременчука, що вбачається із відмітки, наявної у трудовій книжці позивача.

У 2000 році позивач виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю, та з того часу по теперішній призначеної їй пенсії не отримує.

19 грудня 2016 року представник позивача за дорученням ОСОБА_4 звернулась до Управління Пенсійного фонду України із заявою про призначення/перерахунок пенсії ОСОБА_1 , згідно якої просила поновити виплату раніше призначеної пенсії останній з 24 лютого 2001 року.

Однак, рішенням Кременчуцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області №411 від 23 грудня 2016 року ОСОБА_1 відмовлено в поновленні виплати раніше призначеної пенсії в України з тих підстав, що документи, додані до заяви ОСОБА_1, не засвідчені у визначеному законодавством порядку, відсутнє підтвердження місця проживання (реєстрації) позивача.

Статтею 24 Конституції України закріплено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» № 1382-IV від 11 грудня 2003 року закріплено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Рішенням Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року визначено, що закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадян на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватись із такою умовою, як постійне проживання в Україні. Держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа. Крім того, Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами (частина 3 статті 25 Конституції України).

Таким чином, проживаючи в Ізраїлі, як громадянин України, позивач має такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист.

Передбачене Конституцією України право громадян на соціальний захист конкретизоване у Законі України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та Законі України «Про пенсійне забезпечення», якими встановлено порядок нарахування та виплати пенсії.

Рішенням Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року по справі № 1-32/2009 визнано такими, що не відповідають Конституції України, положення пункту 2 частини 1 статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV.

Конституційний Суд України у Рішенні від 07 жовтня 2009 року вказав, що закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до яких громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до частини 2 статті 152 Конституції України, закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Отже, з 07 жовтня 2009 року порядок виплати пенсії громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, регулюється нормами Закону України «Про загальнообов'язкове пенсійне страхування» з урахуванням рішення Конституційного Суду України щодо неконституційності положень пункту 2 частини 1 статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове пенсійне страхування».

Після прийняття вищевказаного рішення Конституційного Суду України і на теперішній час інших законів, які регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору, не прийнято. Міжнародних договорів між Україною та Державою Ізраїль стосовно призначення та виплати пенсії не укладалося.

Колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у постанові від 19 травня 2015 року дійшла висновку, що з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону №1058-ІV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу орган Пенсійного фонду України має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Згідно з пунктом 3.3 мотивувальної частини вищезазначеного рішення, виходячи із правової, соціальної природи пенсії право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватись з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія,- в Україні чи за її межами.

Таким чином, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав. Позивачі, як громадяни України, незалежно від країни свого проживання, вправі користуватися всіма своїми конституційними правами, в тому числі, і на пенсійне забезпечення.

Окрім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ дійшов до висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в України, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою: статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з частиною другою статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України і статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини як джерела права.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про наявність у ОСОБА_1 права на поновлення виплати їй пенсії за віком, яку вона отримувала до виїзду на постійне місце проживання за межі України.

Частина 2 статті 45 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» визначає, що пенсія призначається довічно або на період, протягом якого пенсіонер має право на виплату пенсії відповідно до цього Закону.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 була призначена пенсія за віком, тобто довічно, а не певний період часу.

У відповідності до частини 2 статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом десяти днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.

Згідно пункту 2.8. Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1, поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.

Згідно пункту 4.8. Порядку, заява про призначення пенсії з усіма поданими документами та рішенням про призначення пенсії зберігаються в окремій пенсійній справі на кожного пенсіонера. Пенсійні справи зберігаються в органах, що призначають пенсії, за місцем проживання (реєстрації) або за місцем перебування пенсіонерів.

Твердження представника відповідача про те, що позивачу було відмовлено у поновленні пенсії через надання ним не завірених належним чином копій документів спростовано доведеним в судовому засіданні фактом того, що до Кременчуцького Управління Пенсійного фонду України разом з особистою заявою ОСОБА_1 її представником, який діє на підставі належним чином оформленої довіреності, були подані всі необхідні оригінали документів для огляду та засвідчення копій, що підтверджується наявним штампом Кременчуцького Управління Пенсійного фонду України від 19 грудня 2016 року на заяві позивача про призначення/перерахунок пенсії.

Таким чином, відповідач мав всі необхідні документи, на підставі яких, позивачу ОСОБА_1 має бути поновлена пенсія за віком.

Відповідно до абзацу 3 частини другої статті 27 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон) розмір пенсії за віком, обчислений за раніше діючим законодавством, підвищується з дня набрання чинності цим Законом до дня її призначення в порядку, передбаченому частинами першою та другою статті 42 цього Закону.

Частинами 1, 2 статті 42 Закону передбачено, що пенсії, призначені за цим Законом, індексуються відповідно до законодавства про індексацію грошових доходів населення.

Крім індексації пенсії, передбаченої частиною першою цієї статті, у разі якщо величина середньомісячної заробітної плати штатного працівника в Україні за даними центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, за минулий рік зросла, з 1 березня поточного року розмір пенсії підвищується на коефіцієнт, що відповідає не менш як 20 відсоткам темпів зростання середньомісячної заробітної плати штатного працівника в Україні порівняно з попереднім роком, крім випадків, коли підвищення пенсійних виплат за минулий рік перевищило цей коефіцієнт. Якщо коефіцієнт підвищення пенсійних виплат у минулому році був менший, ніж зазначений у цій частині, то збільшення пенсій здійснюється з урахуванням попереднього підвищення.

Відповідно до статті 43 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» Перерахунок пенсій за віком, по інвалідності, в разі втрати годувальника, за вислугу років, призначених до набрання чинності цим Законом, здійснюється за нормами цього Закону на підставі документів про вік, страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час перерахунку в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло раніше, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду. Для перерахунку пенсій, призначених до набрання чинності цим Законом, враховується заробітна плата (дохід), з якої було раніше обчислено пенсію, за документами, наявними в пенсійній справі, або за вибором пенсіонера - заробітна плата (дохід) за період, передбачений абзацом першим частини першої статті 40 цього Закону. При цьому заробітна плата (дохід) для обчислення пенсії визначається відповідно до частини другої статті 40 цього Закону із застосуванням середньої заробітної плати працівників, зайнятих у галузях економіки України, за 2002 рік.

Отже, ОСОБА_1 має такі ж самі конституційні права, як і громадяни України, які проживають на території України, це також стосується і її права як на поновлення виплати пенсії, так і на її індексацію та інші перерахунки відповідно до вимог чинного законодавства.

Також, суд зазначає, що з дня набрання чинності Рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 7 жовтня 2009 року щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-ІV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. Тобто, з цього часу відповідно до частини 2 статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» органи Пенсійного фонду мають відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Функції з призначення і виплати пенсій передані органам Пенсійного фонду України від органів праці та соціального захисту з 01 січня 2002 року з прийняттям Закону України «Про внесення змін до деяких законів України» №2981-ІІІ від 17 січня 2002 року.

Отже, суд приходить до висновку, що бездіяльність органів Пенсійного фонду щодо не поновлення виплати пенсії відповідно до вимог діючого законодавства призвела до порушення прав і свобод позивача, які можуть буди поновленні шляхом поновлення виплати пенсії з 07 жовтня 2009 року.

У відповідності до частини 1 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи вищевикладене, встановлені обставини справи, оцінюючи у сукупності зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Кременчуцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області про зобов'язання провести поновлення пенсії шляхом її призначення знову, є законними та обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог частини 1 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки судом позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено, суд вважає за необхідне стягнути з Кременчуцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області на її користь судові витрати, понесені нею на оплату судового збору при подачі позову до суду в розмірі 640 грн. 00 коп., за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень.

Керуючись статтями 2, 6, 8-12, 17-19, 21, 70, 71, 159, 160, 161-163 Кодексу адміністративного судочинства України, Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» №1058-VІ від 09 липня 2003 року, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Кременчуцького об'єднаного Управління пенсійного фонду України у Полтавській області про зобов'язання провести поновлення пенсії шляхом її призначення знову - задовольнити.

Зобов'язати Кременчуцьке об'єднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області провести поновлення та виплату пенсії за віком ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, з 07 жовтня 2009 року шляхом призначення її знову відповідно до норм Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» в розмірі, не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, на підставі документів, що знаходяться в її пенсійній справі, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.

Стягнути з Кременчуцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області на користь ОСОБА_1 судові витрати, понесені нею на оплату судового збору при подачі позову до суду в розмірі 640 грн. 00 коп., за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень.

На постанову суду може бути подано апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня її проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя: Д.О. Зоріна