Справа № 814/2212/17
Суддя: Устинов І. А.
Дата ухвалення: 2017-11-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 листопада 2017 року Справа № 814/2212/17

м. Миколаїв.

Миколаївський окружний адміністративний суд у складі судді Устинова І.А., за участю секретаря судового засідання Мирко О.С.,

представника позивача: ОСОБА_1,

представника відповідача: Єгорова О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовомОСОБА_3, АДРЕСА_1, 54003

доГоловного Управління Держгеокадастру України у Миколаївській області, пр. Миру, 34, м. Миколаїв, 54034
провизнання неправомірними дії, зобов'язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 (далі - позивач) звернулася до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області (далі - відповідач), ), в якому просить суд визнати протиправними дії відповідача, які полягають у відмові надати їй дозвіл на розроблення проекту землеустрою, а також зобов'язати відповідача надати такий дозвіл.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що відмова відповідача в задоволенні її заяви є протиправною та мотивована тим, що земельна ділянка, яку ОСОБА_3 бажає отримати у власність для ведення особистого селянського господарства не входить до переліку земельних ділянок із зазначенням площ, які можливо передати в межах норм безоплатної приватизації в ІІІ та ІV кварталах поточного року на території Миколаївської області. Крім того, відповідач наголошує на тому, що перевагу у наданні земельних ділянок у межах безоплатної приватизації надається учасникам антитерористичної операції. Позивач вважає таку відмову протиправною та наполягає на тому, що судовий захист повинен бути ефективним способом захисту його порушених прав.

Відповідач позов не визнав, в своїх запереченнях посилається на положення Стратегії удосконалення механізму управління в сфері використання та охорони земель сільськогосподарського призначення державної власності та розпорядження ними, яка затверджена постановою Кабінету Міністрів України № 413 від 7 червня 2017 р. "Деякі питання удосконалення управління в сфері використання та охорони земель сільськогосподарського призначення державної власності та розпорядження ними" (далі - Стратегія), відповідно до норм якої відповідач повинен сформувати перелік земельних ділянок, які передаються в межах норм безоплатної приватизації на території відповідної області та надавати дозволи на розроблення документації із землеустрою відповідно до такого переліку. Відповідач наголошує на тому, що зазначена у клопотанні позивача земельна ділянка відсутня в переліку земельних ділянок, які можуть бути передані у власність громадянам України. Також відповідач наполягає на тому, що прийняття рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою є його дискреційними повноваженнями і таке рішення приймається в межах його адміністративного розсуду, а тому зобов'язання надати такий дозвіл є втручанням в його діяльність та перебиранням його функцій.

В судовому засіданні представник відповідача просив в задоволенні позову відмовити.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд встановив наступне.

13.09.2017 року ОСОБА_3 звернулася до Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області із заявою, в якій просила надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, орієнтовною площею 2 га для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності в межах території Воскресенскої селищної ради Вітовського району Миколаївської області. До заяви позивач додала копію паспорта, копію довідки про присвоєння ідентифікаційного номера, графічний матеріал із зазначенням бажаного місця розташування земельної ділянки (викопіювання).

17.10.2017 року відповідач своїм листом "Про розгляд заяви" за №

Є-16949/6-17СГ повідомив позивача, що земельна ділянка, яку вона бажає отримати у власність, не входить до затвердженого ним переліку земельних ділянок, які можливо передати в межах норм безоплатної приватизації в ІІІ і IV кварталах поточного року на території Миколаївської області. Враховуючи це, відповідач, із посиланням на ст. 118 ч. 7 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), повідомив позивача про неможливість вирішення порушеного у клопотанні питання у ІІІ і IV кварталах 2017 року.

Відповідно до ст. 121 ч. 1 п. "б" ЗК України, громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства у розмірі не більше 2 га.

Як вказано у ст. 122 ч. 4 ЗК України, центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності у власність або у користування для всіх потреб.

Згідно із ст. 118 ч. 6 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Підставою відмови у наданні такого дозволу, згідно ч.7 ст.118 ЗК України, може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

На переконання суду, лист відповідача від 17.10.2017 року не можна розглядати в якості мотивованої відмови у наданні позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою, оскільки із його змісту слідує, що клопотання позивача по суті не розглядалось у зв'язку із відсутністю земельної ділянки, на яку претендує позивач, в переліку земельних ділянок, які можуть бути передані у власність громадянам України у ІІІ і IV кварталах 2017 року

Стосовно доводів відповідача про те, що ненадання позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою ґрунтується на положеннях ст. 118 ч. 7 ЗК України, суд зазначає наступне.

Частина 7 статті 118 ЗК України зазначає, що єдина законна підстава для відмови у наданні зацікавленій особі дозволу на розроблення проекту землеустрою - це невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, а також прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, тощо. В той же час, у листі відповідача не вказано, вимогам яких саме законів чи прийнятих відповідно до них інших нормативно-правових актів не відповідає місце розташування земельної ділянки, про яку йдеться у клопотанні позивача.

Що стосується посилань відповідача на обов'язковість врахування ним під час розгляду клопотання позивача положень Стратегії, слід зазначити наступне.

Як визначено у ст. 3 ч. 2 Конституції України, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Відповідно до ст. 14 ч. 2 Конституції України, право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно із ст. 3 ч. 1 ЗК України, земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Земельне законодавство включає цей Кодекс, інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин. Завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель (ст. 4 ЗК України).

Відповідно до ст. 5 п. "г" ЗК України, земельне законодавство базується, серед інших, на такому принципі, як забезпечення гарантій прав на землю.

Отже, право власності на землю набувається виключно в порядку, який встановлений законом. В даному випадку таким законом є ЗК України. Отримання зацікавленою особою дозволу на розроблення проекту землеустрою є складовою частиною процедури набуття права власності на землю. Інші нормативно-правові акти не можуть суперечити нормам ЗК України і тим принципам, які в ньому закладені, та/або підмінювати процедуру набуття права власності на землю, яка закріплена в цьому кодексі.

В той же час, як визначено у Стратегії, її метою є створення сучасної, прозорої і дієвої системи управління у сфері використання та охорони земель сільськогосподарського призначення державної власності, спрямованої на забезпечення захисту інтересів суспільства (насамперед учасників антитерористичної операції), територіальних громад та держави, а також раціонального та ефективного функціонування сільськогосподарських регіонів з урахуванням потреб розвитку населених пунктів, запобігання деградації земель, необхідності забезпечення продовольчої безпеки держави.

Основною метою та завданнями Стратегії є оптимізація управління земельними ресурсами, створення умов для їх ефективного використання, а не визначення порядку набуття зацікавленими особами права власності на землю. У Стратегії взагалі відсутні посилання на норми ЗК України, у зв'язку із чим безпідставно вважати її нормативно-правовим актом, який прийнятий відповідно до ЗК України та в розвиток його положень.

Відповідно до ст. 9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України. У разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу. Таким правовим актом в даному спорі є ЗК України.

Враховуючи викладене, суд вважає дії відповідача, які полягають у ненаданні позивачу мотивованого рішення за його клопотанням протиправними, а адміністративний позов в цій частині таким, що підлягає задоволенню.

Вирішуючи вимогу позивача про зобов'язання відповідача надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою, суд зауважує наступне.

Відповідач помилково вважає, що надання такого дозволу відноситься до сфери його виключних повноважень і вирішуються на основі адміністративного розсуду. Разом із тим, адміністративний розсуд має місце там, де суб'єкт владних повноважень, при прийнятті рішення, не обмежений законодавчими рамками, а діє відповідно до внутрішнього переконання.

В той же час, як зазначалось судом вище, відповідно до ст. 118 ч. 7 ЗК України, відповідач має право відмовити у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою тільки у випадку невідповідності місця розташування земельної ділянки вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів. Отже, при зверненні до відповідача із клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, він повинен перевірити таке клопотання на відповідність тільки одному критерію - відповідності розташування земельної ділянки законодавчим приписам і якщо відсутні встановлені на законодавчому рівні заборони, відповідач повинен надати особі дозвіл. Таким чином, в даному випадку відсутній адміністративний розсуд суб'єкта владних повноважень, навпаки, його повноваження в питанні видачі дозволу регламентовані і можливість для відмови в наданні дозволу обмежена єдиним випадком.

Однак, підстави для зобов'язання відповідача надати позивачу дозвіл на розроблення проекту землеустрою відсутні, так як фактично відповідач не відмовив позивачу у наданні такого дозволу, а взагалі не розглянув по суті заяву останнього, адже відповідач не перевіряв відповідність місця розташування земельної ділянки, про яку клопоче позивач, приписам законодавчих актів.

Стаття 162 ч. 2 КАС України наділяє суд правом прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Використовуючи таке право, суд вважає за необхідне покласти на відповідача обов'язок розглянути по суті заяву позивача.

При цьому суд наголошує, що відповідач позбавлений права повторно прийняти рішення, мотивуючи його тими обставинами, які вже були предметом цього судового розгляду.

Відповідно до ст. 163 ч. 4 абз. 7 КАС України, в резолютивній частині постанови зазначається встановлений судом строк для подання суб'єктом владних повноважень - відповідачем до суду звіту про виконання постанови, якщо вона вимагає вчинення певних дій (перебіг цього строку починається з дня набрання постановою законної сили або після одержання її копії, якщо постанова виконується негайно).

Згідно ст. 94 ч. 3 КАС України, якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Судовий збір позивачем сплачено в розмірі 640,00 грн., що підтверджується квитанцією від 25.10.2017 року і з урахуванням часткового задоволення позовних вимог, судові витрати присуджуються позивачу в розмірі 320,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст. ст. 2, 7, 17, 94, 158, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_3 задовольнити частково.

2. Визнати протиправними дії Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області при розгляді клопотання ОСОБА_3 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, орієнтовною площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності в межах території Воскресенскої селищної ради Вітовського району Миколаївської області.

3. Зобов'язати Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області у відповідності до вимог статті 118 частини 7 Земельного кодексу України розглянути клопотання ОСОБА_3 від 13 вересня 2017 року про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, орієнтовною площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності в межах території Воскресенскої селищної ради Вітовського району Миколаївської області.

4. Протягом десяти робочих днів, з моменту розгляду клопотання ОСОБА_3, Головному управлінню Держгеокадастру України у Миколаївській області подати до Миколаївського окружного адміністративного суду звіт про виконання постанови, із додаванням всіх документів, складених в процесі прийняття рішення.

5. В решті адміністративного позову відмовити.

4. Присудити за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області на користь ОСОБА_3 (інн.НОМЕР_1 ) судовий збір в сумі 320,00 грн. сплачений квитанцією від 25.10.2017 року.

Повний текст постанови буде складено протягом п'яти днів з дня закінчення розгляду справи.

Постанова набирає законної сили після закінчення 10-денного строку з дня проголошення/отримання постанови, якщо протягом цього часу не буде подано апеляційної скарги.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили постанови за наслідками апеляційного провадження.

Порядок та строки апеляційного оскарження визначені ст. 186 КАС України.

Апеляційна скарга подається до Одеського апеляційного адміністративного суду через Миколаївський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Одеського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя І. А. Устинов