Справа № 263/3555/17
Суддя: Гаврищук Тетяна Григорівна
Дата ухвалення: 2017-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Киян Д.В.
Суддя-доповідач - Гаврищук Т.Г.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2017 року справа №263/3555/17

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Гаврищук Т.Г.

суддів: Блохіна А.А.

Сухарька М.Г.

при секретарі судового засідання Борисові А.А.,

за участю сторін по справі:

позивач: ОСОБА_3, ОСОБА_4 (за договором)

відповідач: не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 27 вересня 2017 року у справі № 263/3555/17 (головуючий І інстанції Киян Д.В.) за позовом ОСОБА_3 до Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м.Маріуполя Донецької області про визнання неправомірними та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м.Маріуполя Донецької області про визнання неправомірним рішення №3 від 05.01.2017 року про відмову в призначенні пенсії згідно п. «е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення»; скасування рішення №3 від 05.01.2017 року про відмову в призначенні пенсії згідно п. «е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення»; зобов'язання призначити пенсію згідно п. «е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з моменту подання заяви про призначення пенсії з 02.11.2016 року.

Постановою Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 27 вересня 2017 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального права. Позивач вважає, що судом першої інстанції безпідставно не зараховано період роботи медичним працівником у ВАТ «Азов» та ВАТ «Маріупольський завод важкого будування» в період з 02.01.2003 року по 01.01.2005 року (2 роки) до стажу роботи, який дає право на пільгову пенсію за вислугу років. Судом першої інстанції не враховано те, що наказом Міністерства охорони здоров'я України за №385 від 28 жовтня 2002 року «Про затвердження переліків закладів охорони здоров'я, лікарських, провізорських посад і посад молодших спеціалістів із фармацевтичною освітою в закладах охорони здоров'я», передбачено лікувально-профілактичні заклади, серед яких є медико-санітарні частини. Позивач зазначає, що у структурі ВАТ «Азов» (після реорганізації - ВАТ «Маріупольський завод важкого будування») були поліклініки та медико-санітарні частини, про що в матеріалах справи є Положення про поліклініку ВАТ «Азов», накази про удосконалення структур управління, численні Ліцензії на здійснення медичної практики, а також акредитаційні сертифікати. Позивач також зазначає, що жоден нормативно-правовий документ не передбачає виключення зі спецстажу працівника закладу охорони здоров'я періоду роботи, коли заклад не пройшов процедури акредитації і продовжував займатись медичною практикою на підставі ліцензії. Позивач вважає, що у даній справі при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин, слід користуватись правом відступу від правової позиції, викладеної у висновках Верховного суду України по справі 21-241а13, оскільки чинним законодавством допущено неоднозначне тлумачення закладу охорони здоров'я. Позивач також зазначив, що у рішенні Державного комітету України з питань розвитку підприємництва «Про необхідність усунення порушень вимог Указу Президента України від 03.02.1998 року №79/98 «Про усунення обмежень, що стримують розвиток підприємницької діяльності» Міністерством охорони здоров'я України» визначено, що «згідно з п.2 Порядку державної акредитації закладу охорони здоров'я акредитації підлягають незалежно від форми власності усі заклади охорони здоров'я, постановою КМУ від 15.07.1997 року №765 не передбачені санкції щодо закладу охорони здоров'я за не проведення акредитації або у випадку, якщо його діяльність не відповідає стандартам державної акредитації, тобто, дозволено підприємствам за відсутності акредитації здійснювати медичну практику.

Відповідач у судове засідання не з'явився, про дату, час і місце апеляційного розгляду був подломлений належним чином.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та представника позивача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Судом першої інстанції та під час апеляційного провадження встановлено, що позивач, 07.09.1964р. народження, звернулась до відповідача з заявою від 02.11.2016 року про призначення пенсії за вислугу років відповідно до п. «е» ст..55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Рішенням №3 від 05.01.2017 року відповідач відмовив в призначенні позивачеві пенсії, у зв`язку з відсутністю необхідного стажу роботи. У рішенні зазначено, що загальний стаж позивача складає 32 років 01 місяців 13 днів, стаж за вислугу років складає 18 років 04 місяця 19 днів. До пільгового стажу роботи не було враховано період роботи з 02.01.2003 року по 04.01.2011 року у ВАТ «Азов» (перейменовано у ВАТ «Маріупольський завод важкого машинобудування»), та з 05.01.2011 року по 01.11.2016 року роботу у ПАТ «Азовзагальмаш», у зв'язку із відсутністю ліцензії та акредитації зазначених підприємств.

На додаткове звернення позивача від 14.02.2017р. відповідач листом від 24.02.2017 року №24/Т-19-01-04 повідомив позивача про те, що з урахуванням додатково наданої копії акредитаційного сертифікату, стаж роботи на посадах, що дають право на пенсію за вислугу років складає 21 рік 04 місяці 19 днів.

Наведені обставини сторонами не оспорюються.

Відповідно до положень п.16 Розділу ХУ «Прикінцеві положення» Закону № 1058-ІV положення Закону № 1788-XII застосовуються в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах і за вислугу років.

Згідно з п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров'я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати: (Абзац перший пункту "е" статті 55 із змінами, внесеними згідно із Законом N 911-VIII (911-19) від 24.12.2015 року) з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років.

Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров'я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.93 року за N 909, згідно якого до спеціального стажу, який дає право на пенсію за вислугу років, зараховуються періоди роботи на посадах лікарів та середнього медичного персоналу (незалежно від найменування посад) у лікарняних закладах, лікувально-профілактичних закладах особливого типу, лікувально-трудових профілакторіях, амбулаторно-поліклінічних закладах, закладах швидкої та невідкладної медичної допомоги, закладах переливання крові, закладах охорони материнства і дитинства, санаторно-курортних закладах, установах з проведення лабораторних та інструментальних досліджень і випробувань Держсанепідслужби та територіальних органах Держсанепідслужби (щодо працівників, які не є державними службовцями), діагностичних центрах.

Відповідно до примітки 2 до Переліку робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах, передбачених цим Переліком, дає право на пенсію незалежно від форми власності та відомчої підпорядкованості закладів і установ.

Визначення поняття "заклад охорони здоров'я" наведено в статті 3 Основ законодавства України про охорону здоров'я від 19 листопада 1992 року N 2801-XII (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) - це юридична особа будь-якої форми власності та організаційно-правової форми або її відокремлений підрозділ, основним завданням яких є забезпечення медичного обслуговування населення на основі відповідної ліцензії та професійної діяльності медичних (фармацевтичних) працівників.

Відповідно до частини другої статті 16 цих Основ заклади охорони здоров'я створюються підприємствами, установами та організаціями з різними формами власності, а також приватними особами за наявності необхідної матеріально-технічної бази і кваліфікованих фахівців.

Порядок і умови створення закладів охорони здоров'я, державної реєстрації та акредитації цих закладів, а також порядок ліцензування медичної та фармацевтичної практики визначаються актами законодавства України.

Державна акредитація закладу охорони здоров'я - це офіційне визнання статусу закладу охорони здоров'я, наявності в ньому умов для надання певного рівня медико-санітарної допомоги, підтвердження його відповідності встановленим критеріям та гарантії високої якості професійної діяльності. (Пункту 1 Порядку державної акредитації закладу охорони здоров'я, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 липня 1997 року N 765 (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин).

Виходячи з положень зазначених нормативних актів, заклад офіційно набуває статусу закладу охорони здоров'я на підставі державної акредитації.

Аналіз наведених норм дозволяє дійти висновку про те, що до стажу роботи, який дає право на пенсію за вислугу років, зараховується, зокрема, робота на посадах лікарів та середнього медичного персоналу (незалежно від найменування посад) у закладах, установах, які офіційно набули статусу закладу охорони здоров'я на підставі державної акредитації.

Наведений правовий висновок неодноразово був викладений Верховним судом України (у справі № 21-241а13 від 17.09.2013 року, постанові від 16 вересня 2015 року).

Згідно копії трудової книжки серії НОМЕР_1 позивач був прийнятий з 02.01.2003 року в АТ «Азов» у поліклініку на посаду цехової медсестри: з 03.01.2003 року переведена у відділ організації культури і оздоровлення цеховою медсестрою 1 категорії по 04.01.2011 року; згідно розпорядження №2002-2 від 05.01.2004 року відділ організації культури та оздоровлення перейменовано в Управління організації культури, оздоровлення і спорту; з 05.01.2011 року прийнята у ВАТ «Азовзагальмаш» у поліклініку на посаду медсестри медичної вищої категорії; з 07.02.2011 року переведена у медико-санітарну частину на посаду сестри медичної; після реорганізації з ВАТ «Азовзагальмаш» на ПАТ «Азовзагальмаш» переведена у медико-санітарну частину на посаду сестри медичної.

В матеріалах справи маються копії ліцензії Міністерства охорони здоров'я України, видані ВАТ «Маріупольський завод важкого машинобудування», на здійснення медичної практики з 08.08.2002 року по 08.08.2005 року, з 17.08.2005 року до 17.08.2010 року та з 19.08.2010 року, а також копія ліцензії ПАТ «Азовзагальмаш» на здійснення медичної практики з 23.09.2011 року.

Крім того, наявні копії акредитаційного сертифікату серії НОМЕР_2, виданого Міністерством охорони здоров'я України, Медико-санітарній частині ПАТ «Азовзагальмаш» терміном дії з 27 червня 2012 року по 30 травня 2015 року, та копія акредитаційного сертифікату серії НОМЕР_3, виданого Поліклініці ВАТ «Маріупольський завод важкого машинобудування», здравпункти 1, 2, 4, 5, 6, 8, 10, 11, 12, 13, 15, терміном дії з 29.04.2009 року по 29.04.2012 року.

Згідно копії Положення про поліклініку ТОВ «Азов» від 24.02.2003р., поліклініка є структурним підрозділом Відділу організації культури і оздоровлення ТОВ «Азов».

Довідкою від 31.10.2016р. №299-1855 підтверджено, що позивач у період з 02.01.2003р. по 04.01.2011р. дійсно працювала медичною сестрою у поліклініці ВАТ «Маріупольський завод важкого машинобудування».

Міністерство охорони здоров'я України листом № 17/53/653-17/18797 від 10.07.2017 року на запит суду повідомило про те, що поліклініка ВАТ «Маріупольський завод важкого машинобудування» та її структурні підрозділи отримували акредитаційний сертифікат у 2009 році терміном дії три роки. Медико-санітарна частина ПрАТ «Азовзагальмаш» та її структурні підрозділи, отримували акредитаційний сертифікат у 2012 році терміном дії три роки. Інших акредитаційних сертифікатів ВАТ «Маріупольський завод важкого машинобудування» у період з 2003 року по 2009 роки, та ПрАТ «Азовзагальмаш» у період з 2011 року по 2017 роки, не отримували.

Судом першої інстанції встановлено, що спеціальний стаж роботи позивача, який дає право на призначення пільгової пенсії відповідно до пункту "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення, складає 24 роки 3 місяці 24 дні, з урахуванням наданих копій акредитаційних сертифікатів, що менше, ніж передбачено законодавством (не менше 26 років), а тому відсутні правові підстави для задоволення позову.

Колегія суддів погоджує висновок суду першої інстанції про те, що приватна установа охорони здоров'я офіційно набуває статусу охорони здоров'я на підставі державної акредитації. Тобто, до стажу роботи, який дає право на пенсію за вислугою років зараховується, зокрема, робота у приватних установах охорони здоров'я, які офіційно набули статус закладу охорони здоров'я на підставі державної акредитації.

Як вбачається з матеріалів справи, відділ організації культури і оздоровлення ВАТ «Маріупольський завод важкого машинобудування», у якому працювала позивач у спірний період, не проходив акредитацію, тобто він не має офіційного визнання статусу закладу охорони здоров'я, а тому робота в цьому закладі не може бути зарахована до спеціального стажу, який дає право на пенсію за вислугу років.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до вимог Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування рішення є порушення судом норм матеріального чи процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про те, що при розгляді справи судом першої інстанції було допущено неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст.244-2 КАС України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятий за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Колегія суддів не вбачає підстав для відступу від правової позиції Верховного Суду України, а тому вважає, що судом першої інстанції правомірно було враховано при вирішенні справи правові висновки щодо застосування пп. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», викладені у справі № 21-241а13 від 17.09.2013 року.

Поняття "заклад охорони здоров'я" чітко визначено в ст.ст.. 3, 16 Основ законодавства України про охорону здоров'я від 19 листопада 1992 року N 2801-XII, а тому доводи апеляційної скарги колегією суддів не прийнято до уваги.

Судова колегія дійшла висновку про те, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні, а тому відхиляє апеляційну скаргу і залишає судове рішення без змін.

Керуючись статтями 24, 184, 195, 196, 198, 200, 205, 207, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 27 вересня 2017 року у справі № 263/3555/17 - залишити без задоволення.

Постанову Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 27 вересня 2017 року у справі № 263/3555/17 - залишити без змін.

Вступна та резолютивна частина ухвали прийняті у нарадчій кімнаті та проголошена у судовому засіданні 29 листопада 2017 року.

Ухвала у повному обсязі складена у нарадчій кімнаті 30 листопада 2017 року.

Ухвала суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з моменту проголошення.

Ухвала може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції, а в разі складення в повному обсязі відповідно до статті 160 цього Кодексу - з дня складення в повному обсязі.

Головуючий: Т.Г. Гаврищук

Судді: А.А. Блохін

М.Г.Сухарьок