Справа № 826/5039/17
Суддя: Кузьменко В. В.
Дата ухвалення: 2017-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/5039/17 Головуючий у 1-й інстанції: Костенко Д. А. Суддя-доповідач: Кузьменко В. В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2017 року м. Київ

Колегія Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Кузьменка В. В.,

суддів Василенка Я.М., Степанюка А. Г.,

за участю секретаря Видмеденко О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Міністерства юстиції України (Мін'юст) про визнання протиправними дій, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 04.10.2017 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання протиправними дії Мін'юсту щодо розгляду його пропозиції від 01.02.2017 №415 та надання обґрунтованої відповіді, мотивуючи свій позов тим, що отримана ним відповідь Мін'юсту на вказану пропозицію є необґрунтованою.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 04.10.2017 позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального права, та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В засідання з'явилися учасники процесу. Апелянт підтримав апеляційну скаргу, наполягав на її задоволенні. Представник відповідача просив постанову суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Згідно зі ст.ст. 198 ч. 1 п. 1, 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, з чим погоджується суд апеляційної інстанції з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до Мін'юсту із письмовою пропозицією від 01.02.2017 №415, в якій просив відповідача ініціювати перед КМ України прийняти постанову про визнання такою, що втратила чинність постанови КМ України від 17.07.2003 №1078.

У своїй пропозиції, позивач зазначав про невідповідність вищевказаної постанови КМ України Закону України від 03.07.1991 №1282-ХІІ "Про індексацію грошових доходів населення" та перевищенням повноважень Урядом України, а також посилався на наявне у Міністра юстиції України згідно з ч. 1 ст. 50 Закону України від 27.02.2014 №794-VII "Про Кабінет Міністрів України" право ініціативи у прийнятті актів КМ України.

Листом Мінюсту від 15.02.2017 №5465/С-3030/7.2 позивачу надана відповідь, в якій, посилаючись на пп. 33 п. 4 Положення про Мін'юст, затвердженого постановою КМ України від 02.07.2014, і абз. 1 п. 1, пп. 1 п. 4 Положення про Міністерство соціальної політики України, затвердженого постановою КМ України від 17.06.2015 №423, зазначено, що розгляд і вирішення порушеного у його пропозиції питання не належить до компетенції Мін'юсту. Крім цього, позивача було проінформовано про те, що постанова КМ України від 17.07.2003 №1078 була прийнята з метою реалізації Закону України від 06.02.2003 №491-IV "Про внесення змін до Закону України "Про індексацію грошових доходів населення".

Вважаючи такі дії відповідача стосовно розгляду його пропозиції протиправними позивач звернувся до суду із зазначеним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи колегія суддів виходить з наступного.

Згідно ст.40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об'єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів, забезпечення громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, зокрема, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення регулює Закон України «Про звернення громадян» від 02.10.1996 №393/96-ВР (далі - Закон №393/96).

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про звернення громадян», під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Пропозиція (зауваження) - звернення громадян, де висловлюються порада, рекомендація щодо діяльності органів державної влади і місцевого самоврядування, депутатів усіх рівнів, посадових осіб, а також висловлюються думки щодо врегулювання суспільних відносин та умов життя громадян, вдосконалення правової основи державного і громадського життя, соціально-культурної та інших сфер діяльності держави і суспільства.

Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.

Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об'єднань громадян, посадових осіб.

Згідно із ст. 14 цього Закону органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об'єднання громадян, посадові особи зобов'язані розглянути пропозиції (зауваження) та повідомити громадянина про результати розгляду.

Згідно ч. 1 ст. 15 Закону України «Про звернення громадян» органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов'язані об'єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Статтею 20 Закону України «Про звернення громадян» визначено, що звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п'ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п'яти днів.

Пропозиція позивача від 01.02.2017 №415 відповідала вимогам ст. 5 Закону України «Про звернення громадян» щодо форми і змісту.

Позивач оскаржує порушення, на його думку, відповідачем права на участь в управлінні державними справами для впливу на поліпшення діяльності органів державної влади.

Вказує, що відповідач, при проведенні експертиз проектів постанов порушив встановлену Регламентом процедуру розгляду і ухвалення нормативно-правових актів Кабінетом Міністрів, що є підставою, на думку позивача, для прийняття постанови суду про визнання нормативно-правового акту незаконним.

Як встановлено, у встановлений ст. 20 Закону України «Про звернення громадян» та згідно із ст. 14 цього Закону відповідач повідомив позивача про результати розгляду його пропозиції.

У відповіді вказано, що Законом України від 06.02.2003 року №491-IV «Про внесення змін до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення № 491-IV було викладено в новій редакції Закон України «Про індексацію грошових доходів населення».

Статтею 2 Закону № 491-IV зокрема, передбачалось що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру: пенсії; стипендії, оплата праці (грошове забезпечення), суми виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов'язкове державне соціальне страхування: суми відшкодування шкоди, заподіяної працівникові каліцтвом aбo іншим ушкодженням здоров'я а також суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди в разі втрати годувальника.

Кабінет Міністрів України може встановлювати інші об'єкти індексації, що не передбачені ч. 1 цієї статті.

При цьому згідно зі статтею 17 № 491-IV Кабінету Міністрів України доручалось у тримісячний строк з дня набрання чинності цим Законом зокрема, привести свої рішення у відповідність із цим Законом.

З метою реалізації Закону № 491-IV Кабінетом Міністрів України затверджено Порядок проведення індексації грошових доходів населення (Постанова КМУ від 17.07.2003 №1078).

Колегія суддів зазначає, що Закон України «Про звернення громадян» передбачає право громадян на звернення до органів державної влади з пропозиціями (поради, рекомендації, думки, зауваження), проте не встановлює обов'язку органів державної влади враховувати і приймати такі пропозиції.

Відтак, надана відповідачем відповідь не суперечить вимогам законодавства щодо компетенції міністерств у сфері праці та соціального захисту і вимогам Закону України «Про звернення громадян».

Відповідачем не порушено прав та інтересів позивача при розгляді пропозиції. При цьому не врахування відповідачем доводів і міркувань позивача не може розцінюватися судом як порушення прав та інтересів позивача, оскільки обґрунтованість його пропозиції від 01.02.2017 №415 не має наслідком вчинення відповідачем пропонованих позивачем дій.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позову та не приймаються до уваги доводи наведені позивачем в апеляційній скарзі.

Перевіривши мотивування судового рішення та доводи апеляційної скарги, відповідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду, врахувавши ст. 8 КАС України, відповідно до якої суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку стосовно відмови в задоволенні позовних вимог, через що постанову суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 8, 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, п. 2, 3, 4, 5, 6, 9 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судове рішення в адміністративній справі» від 20.05.2013 року № 7 колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 04.10.2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Міністерства юстиції України (Мін'юст) про визнання протиправними дій - залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 04.10.2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання в повному обсязі, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя: В. В. Кузьменко

Судді: Я. М. Василенко

А. Г. Степанюк

Повний текст ухвали виготовлено 05.12.2017 року.

Головуючий суддя Кузьменко В. В.

Судді: Степанюк А.Г.

Василенко Я.М.