Справа № 815/4894/17
Суддя: Бойко О.Я.
Дата ухвалення: 2017-12-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/4894/17
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2017 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Бойко О.Я.,

за участі:

секретаря судового засідання - Белінського Г.В.,

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2, за ордером

представника відповідача - Ніколенко О.В. за довіреністю,

перекладача - Само Ібрагім

розглянувши у судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДМС України в Одеській області про визнання наказу №173 від 13.09.2017 року про відмову в оформленні документів протиправними, зобов'язання прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту,-

СУТЬ СПОРУ:

В провадженні Одеського окружного адміністративного суду знаходиться справа за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДМС України в Одеській області в якому позивач просила суд:

1.Визнати наказ ГУ ДМС України в Одеській області №173 від 13.09.2017 р. про відмову в оформленні документів ОСОБА_1 для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, неправомірним і скасувати його.

2.Зобов'язати ГУ ДМС України в Одеській області у відповідності з процедурою передбаченою ст.8 Закону прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту для ОСОБА_1.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що у 2017 р. звернулася до Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області з заявою про звернення за захистом в Україні.

Позивач отримала повідомлення №5/1-278 від 14.09.2017 р. про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі наказу №173 від 13.09.2017 р. у відповідності з яким на підставі п.6 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Причиною відмови відповідач визначає очевидну необґрунтованість заяви позивача та необґрунтованість клопотання в контексті набуття міжнародного захисту.

Позивач вважає рішення відповідача необґрунтованим та незаконним, оскільки це рішення приймалося без урахування та без дослідження всіх обставин, які мають юридичне значення і стосуються справи.

Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити з підстав викладених у позовній заяві (а.с.3-6).

На думку представника позивача міграційна служба повинна була прийняти рішення про прийняття в оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою , яка потребує додаткового захисту, та розглянути заяву позивача за повною процедурою. Інакше, без з'ясування усіх обставин, у міграційної служби не було підстав для висновку обґрунтованості чи необґрунтованості заяви позивача.

Представник відповідача у судовому засіданні у задоволенні позову просила відмовити з підстав викладених у запереченні на адміністративний позов (а.с.11-17).

В обґрунтування заперечення представник відповідача зазначила, що позивач посилається на те, що в країні її громадського походження продовжується вкрай жорстокий збройний конфлікт не міжнародного характеру. Більшість території країни контролюється неурядовими озброєними формуваннями.

Співробітниками міграційної служби було проведено аналіз наданої позивачкою інформації та документів і встановлено, що виїжджаючи з Іраку вона не мала наміру звертатись за захистом на території України у її планах було возз'єднання з чоловіком, який проживає на території України народження дитини на території України та подальше підтвердження громадянства України дитині та звернення за дозволом на імміграцію.

Представник відповідача зазначила, що перше звернення позивача до ДМС відбулося після закінчення терміну легального перебування на території України 20.04.2017 р. Позивач грубо ігноруючи процедурну частину набуття статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не відвідувала підрозділ з 19.04.2017 р.

Також представник відповідача зазначила, що звернення позивача базується на необхідності легалізації на території нашої держави та вважається елементом зловживання процедурою набуття міжнародного захисту. Більш того, позивач сама підтверджує причину звернення до ГУ ДМС України в Одеській області метою легалізації.

Головне управління звертає увагу, що відмовляючи шукачеві захисту у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визначає, що позивач не підпадає під ознаки біженця, передбачені Конвенцією про статус біженців 1951 року та діючим Законом, однак не позбавляє її права залишитись на території України, якщо вона має інші для цього підстави.

Заслухавши пояснення позивача та представників сторін, дослідивши надані письмові докази, перевіривши матеріали справи, а також проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що адміністративний позов належить до задоволення. Свій висновок суд вмотивовує наступним чином. Так, суд, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 країна постійного проживання м. Раманді, область Анбар (Ірак), національність арабка, віросповідання іслам-суніт. За сімейним станом одружена з вересня 2016 р. за громадянином Іраку ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2, з яким виховує сумісно сина ІНФОРМАЦІЯ_3, який народився на території України, що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.137).

Позивач вибула з Іраку 06.04.2017 р. авіарейсом Аль Сулейман (Ірак) - Стамбул (Туреччина) - Одеса (україна) на підставі паспортного документу серії НОМЕР_1 та візи типу НОМЕР_2 з метою проживания разом з чоловіком , який проживає у м. Одеса та має посвідку на тимчасове проживання в Україні серії НОМЕР_3.

19.04.2017 р. позивач звернулася до ГУ ДМС України в Одеській області з заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

19.04.2017 р. позивачу надана довідка про звернення за захистом в Україні, яка дійсна до 19.10.2017 р. (а.с.118-120)

19.04.2017 р. відповідач прийняв наказ № 74 про оформлення документів для вирішення питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту(а.с.100).

12.06.2017 р. відповідач прийняв наказ №108 про зупинення розгляду заяви про надання статусу біженця або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.93).

Підставою прийняття наказу №108 від 12.06.2017 р. стало вмотивоване подання начальника відділу соціальної інтеграції управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС в Одеській області від 09.06.2017 р. (а.с.95-96).

Вмотивоване подання обґрунтоване тим, що станом на 03.05.2017 р. ОСОБА_1 відділ по роботі з шукачами захисту не відвідала. Через відсутність особи унеможливлюється якісний аналіз матеріалів, отримання додаткових відомостей за особовою справою та підготовки рекомендаційного висновку ГУ ДМС України в Одеській області для направлення особової справи до ДМС України. Реєстрацію, яка проставлена в довідці про звернення за захистом в Україні, а саме строк до 19.10.2017 р. вважати не дійсним. У разі повторного звернення шукача захисту до Головного управління подальші дії проводити у відповідності до абз.4 п.5.3. Правил.

11.09.2017 р. позивач повторно звернулася до ГУ ДМС України в Одеській області з заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

11.09.2017 р. позивач отримала довідку про звернення за захистом в Україні , термін дії довідки до 22.12.2017 р. (а.с.185-186).

13.09.2017 р. відповідач прийняв наказ №173 про відмову в оформленні позивачу документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.67).

Суд встановив, що підставою прийняття наказу №173 від 13.09.2017 р. став висновок начальника відділу соціальної інтеграції Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області (а.с.59-66).

Висновок обґрунтований тим, що позивач причиною звернення за міжнародним захистом повідомила, що виїжджаючи з Іраку вона не мала наміру звертатись за захистом на території України у її планах було возз'єднання з чоловіком, який проживає на території України, народження дитини на території України та подальше підтвердження громадянства України дитині та звернення за дозволом на імміграцію. Звернення за міжнародним захистом відбулось у зв'язку з закінченням строку легального перебування на території України. Таким чином, заява на установчі дані ОСОБА_1 є очевидно необґрунтованою та такою, що містить ознаки зловживання за відсутністю умов, зазначених пунктами 1,13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», отже рекомендовано прийняти рішення про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

18.09.2017 р. позивач отримала повідомлення ГУ ДМС України в Одеській області від 14.09.2017 р. №5/1-278 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.56-58).

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Згідно ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі - Закон).

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. Закону додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Згідно з ст. 6 Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа:

- яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві;

- яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів;

- яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй;

- стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні;

- яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Відповідно до п. 6 ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" зокрема зазначено: "Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися".

Суд зазначає, що Позивач не відноситься до жодного визначення, яке зазначено у п.6 ст.8 Закону, оскільки заява Позивача не носить характеру зловживання у розумінні п.6 ст.8 Закону.

Пунктом 13 ч.1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Інформація по країні походження надана достовірними джерелами підтверджує обґрунтованість побоювань позивача щодо повернення до країни походження.

Суд встановив, що в країні походження позивача продовжуються вкрай жорстокий збройний конфлікт не міжнародного характеру . Більшість території країни контролюється неурядовими озброєними формуваннями. Ситуація в Іраку характеризується як ситуація загальнопоширеного насильства, що підтверджується інформацією по країні походження. Конфлікт має неконтрольований та жорстокий характер.

Крім того, в Рекомендаціях УВКБ ООН з питання міжнародного захисту щодо осіб, які покидають Ірак в Редакції 14.11.2016 року, зокрема вказано, щодо утримання держав від примусового повернення вихідців із району Іраку охоплених військовими діями, із районів, звільнених від ІГІЛ, в яких зберігається нестабільна і небезпечна ситуація або районів підконтрольних ІГІЛ. УВКБ ООН вважає, що більшість громадян , які звертаються за міжнародною допомогою, скоріш за все, відповідають критеріям визначення "біженець", приведеного в ст. 1 А (2) Конвенції 1951 р. про статус біженців, оскільки в них будуть цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за одною з ознак, вказаних в Конвенції.

Крім того відповідно до абз.3 п.п. «в» п.4.1 розділу ІV Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, Наказ МВС України №649 від 07.09.2011 р., який визначає наступне: «У висновку обов'язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його законним представником. Цей висновок повинен включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел».

Суд зазначає, що відповідач в порушення встановлених законодавством вимог, у повідомленні відсутні жодні посилання на досліджену інформацію по країні походження позивача, що свідчить про формальний підхід відповідача до розгляду справи.

Отже, міграційний орган в порушення абз.3 п.п. «в» п.4.1 розд. ІV Правил не дослідив інформацію по країні походження всебічно, а отже не провівши поглиблений аналіз справи, що призвело до прийняття невірного рішення. Так у випадку повернення до країни походження - Ірак, позивач може зіткунитися з серйозними порушеннями основоположних прав людини. А отже рішення про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є необґрунтованим, а отже належить до скасування.

Виходячи з викладеного, суд вважає, що у Відповідача не було підстав вважати заяву Позивача "очевидно необґрунтованою", тому враховуючи всі обставини, Відповідач повинен був прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та розглянути заяву Позивача за повною процедурою.

Отже, при прийняття оскаржуваного рішення відповідачем не досліджено в повному обсязі підстави та обставини, з яким Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" пов'язує надання статусу особи, яка потребує додаткового захисту.

Статтею 71 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Згідно з ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач під час розгляду справи не довів правомірність прийнятого ним рішення, тому суд прийшов до висновку про те, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що належать до задоволення

За таких обставин, суд вважає наказ ГУ ДМС України в Одеській області № 173 від 13.09.2017 року прийнятий без повного та всебічного дослідження фактичних обставин особової справи позивача та такими, що належить до скасування.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору в порядку п.23 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», питання про їх розподіл судом не вирішується.

На підставі викладеного, керуючись Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», ст.ст. 69-71, 86, 128, 159-163 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Адміністративний позов задовольнити.

2.Визнати наказ ГУ ДМС України в Одеській області №173 від 13.09.2017 р. про відмову в оформленні документів ОСОБА_1 для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, неправомірним і скасувати його.

3.Зобов'язати ГУ ДМС України в Одеській області у відповідності з процедурою передбаченою Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту для ОСОБА_1.

Порядок і строки оскарження постанови визначаються ст.ст. 185, 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова суду першої інстанції, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Відповідно до частини першої статті 185, частини першої-другої, четвертої статті 186 Кодексу адміністративного судочинства України, сторони які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси чи обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку дану постанову повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Одеського апеляційного адміністративного суду через адміністративний суд першої інстанції, який ухвалив судове рішення.

Повний текст постанови складений 01 грудня 2017 року.

Суддя О.Я. Бойко

.