Справа № 826/13579/17
Суддя: Костюк Л.О.
Дата ухвалення: 2017-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

30 листопада 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Костюк Л.О.;

суддів: Бужак Н.П., Твердохліб В.А.;

за участю секретаря: Драч М.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду апеляційну скаргу Громадської організації «Центр протидії корупції» на ухвалу судді Окружного адміністративного суду м. Києва від 26 жовтня 2017 року у справі за адміністративним позовом Громадської організації «Центр протидії корупції» до Військового прокурора сил антитерористичної операції, державного підприємства «Інформаційні судові системи», Державної судової адміністрації України, державного експерта з питань таємниць Генеральної прокуратури України - Генерального прокурора України Луценка Юрія Віталійовича про визнання протиправними і скасування рішень, визнання протиправними дій та бездіяльності, -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2017 року, Громадська організація «Центр протидії корупції» звернулась до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до військового прокурора сил антитерористичної операції, державного підприємства "Інформаційні судові системи", Державної судової адміністрації України та державного експерта з питань таємниць Генеральної прокуратури України - Генерального прокурора України Луценка Юрія Віталійовича, в якому просить:

1) визнати протиправною та скасувати постанову прокурора Військової прокуратури сил антитерористичної операції від 21.03.2017 про застосування заходів безпеки до осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні № 0000036 від 15.03.2017;

2) визнати протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України щодо невжиття заходів забезпечення оприлюднення вироку Краматорського міського суду від 28.03.2017 у справі № 234/4135/17 та зобов'язати Державну судову адміністрацію України забезпечити відновлення відкритого доступу до вироку Краматорського міського суду Донецької області від 28.03.2017 по судовій справі № 234/4135/17;

3) визнати протиправними дії державного підприємства «Інформаційні судові системи» щодо не оприлюднення вироку Краматорського міського суду від 28.03.2017 по справі № 234/4135/17 та зобов'язати вказане державне підприємство оприлюднити вирок Краматорського міського суду Донецької області від 28.03.2017 по справі № 234/4135/17;

4) визнати протиправним і скасувати рішення державного експерта з питань таємниць Генеральної прокуратури України - Генерального прокурора України Луценка Ю.В. про віднесення до державної таємниці описової частини вироку Краматорського міського суду Донецької області від 28.03.2017 по справі № 234/4135/17 про визнання особи винною у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною першою статті 255, частиною четвертою статті 28, частиною третьою статті 209 Кримінального кодексу України у кримінальному провадженні № 0000036 від 15.03.2017.

Ухвалою судді Окружного адміністративного суду м. Києва від 26 жовтня 2017 року відмовлено у відкритті провадження в адміністративній справі.

Не погоджуючись з постановленою ухвалою, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій просив дану ухвалу скасувати, як таку, що прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи та направити справу на продовження розгляду до суду першої інстанції.

Дослідивши та перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду - без змін з наступних підстав.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 199, ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у відкритті провадження суд першої інстанції виходив з того, що дану справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується виходячи з наступного.

Щодо підсудності адміністративної справи, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно п.1 ч.1 ст. 3 КАС України справа адміністративної юрисдикції (далі - адміністративна справа) - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до ч.1,2 ст. 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема: 1) спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності; 2) спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби; 3) спори між суб'єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень; 4) спори, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання не чинними адміністративних договорів; 5) спори за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, встановлених Конституцією та законами України; 6) спори щодо правовідносин, пов'язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму; 7) спори фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації.

За змістом частини 2 статті 4 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Вирішуючи питання про віднесення норми до публічного права, а спору до публічно-правового, суди повинні враховувати загальнотеоретичні та законодавчі критерії. Зокрема, за змістом пункту 1 частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України у публічно-правовому спорі, як правило, хоча б однією стороною є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (дана позиція узгоджується з позицією Вищого адміністративного суду України, викладеною у постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013 № 8).

З урахуванням вищевикладеного необхідно зазначити, що до юрисдикції адміністративних судів віднесено розгляд тільки тих справ, де предметом спору є порушення прав, свобод чи інтересів конкретної особи з боку суб'єкта владних повноважень саме у сфері публічно-правових відносин. При цьому владні повноваження повинні здійснюватись відповідним суб'єктом саме в сфері публічно-правових відносин і стосуватися безпосередньо конкретної особи. Спори з приводу владних управлінських рішень, дій чи бездіяльності, що вчинені у межах приватних правовідносин до адміністративної юрисдикції не відносяться.

В рішенні від 23.05.2001 № 6-рп/2001 у справі № 1-17/2001 (справа щодо конституційності статті 248-3 ЦПК України) Конституційний Суд України зазначив, що кримінальне судочинство - це врегульований нормами Кримінально-процесуального кодексу України порядок діяльності органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду (судді) щодо порушення, розслідування, розгляду і вирішення кримінальних справ, а також діяльність інших учасників кримінального процесу - підозрюваних, обвинувачених, підсудних, потерпілих, цивільних позивачів і відповідачів, їх представників та інших осіб з метою захисту своїх конституційних прав, свобод та законних інтересів. Захист прав і свобод людини не може бути надійним без надання їй можливості при розслідуванні кримінальної справи оскаржити до суду окремі процесуальні акти, дії чи бездіяльність органів дізнання, попереднього слідства і прокуратури. Але таке оскарження може здійснюватись у порядку, встановленому Кримінально-процесуальним кодексом України, оскільки діяльність посадових осіб, як і діяльність суду, має свої особливості і не належить до сфери управлінської.

Щодо посилання позивача н ате, що оскаржувана постанова прокурора військової прокуратури сил антитерористичної операції від 21.03.2017 про застосування заходів безпеки до осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні № 0000036 від 15.03.2017, не є процесуальним рішенням прокурора, прийнятим в межах кримінального провадження, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 1 статті 24 КПК України закріплено, що кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст.110 КПК України процесуальними рішеннями є всі рішення органів досудового розслідування, прокурора, слідчого судді, суду.

Рішення слідчого, прокурора приймається у формі постанови. Постанова виноситься у випадках, передбачених цим Кодексом, а також коли слідчий, прокурор визнає це за необхідне (частина 3 статті 110 КПК України ).

Так, виходячи зі змісту приписів частини другої статті 3 Закону України «Про забезпечення безпеки осіб, які беруть участь у кримінальному судочинстві» слідчий, прокурор, суд, у провадженні яких знаходяться кримінальні провадження щодо кримінальних правопорушень, у розслідуванні чи судовому розгляді яких брали або беруть участь особи, зазначені у статті 2 цього Закону, а також орган (підрозділ), що здійснює оперативно-розшукову діяльність уповноважений приймають рішення про застосування заходів безпеки щодо осіб, які брали участь або сприяли виявленню, попередженню, припиненню злочинів.

Рішення про застосування заходів безпеки може бути прийнято слідчим суддею у випадках, передбачених статтею 206 Кримінального процесуального кодексу України.

Порядок прийняття рішення про застосування і скасування заходів безпеки визначено статтею 22 Закону України «Про забезпечення безпеки осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні».

З наведеного можна дійти висновку, що прийняття прокурором або іншою уповноваженою особою чи органом рішення про застосування заходів безпеки приймається у кримінальному провадженні відповідно до Закону України «Про забезпечення безпеки осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні» та Кримінального процесуального кодексу України.

На підставі вище зазначеного, колегія суддів приходить до висновку, що доводи позивача

про те, що оскаржувана постанова прокурора військової прокуратури сил антитерористичної операції від 21.03.2017 про застосування заходів безпеки до осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні № 0000036 від 15.03.2017, не є процесуальним рішенням прокурора, прийнятим в межах кримінального провадження є необґрунтованими.

Таким чином, спір в частині визнання протиправною та скасування постанови прокурора Військової прокуратури сил антитерористичної операції від 21.03.2017 про застосування заходів безпеки до осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні № 0000036 від 15.03.2017, виник не у зв'язку з виконання останнім владних управлінських функції як суб'єкта владних повноважень, а з правовідносин, які склались при організації виконання правоохоронної функції відповідно до Кримінального процесуального кодексу України в рамках кримінального провадження.

Статтями 303-307 Кримінального процесуального кодексу України встановлено порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності слідчого або прокурора під час досудового розслідування.

З огляду на викладене питання щодо визнання протиправною і скасування постанови прокурора Військової прокуратури сил антитерористичної операції від 21.03.2017 про застосування заходів безпеки до осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні № 0000036 від 15.03.2017, повинне вирішуватися відповідним судом в порядку, передбаченому Кримінальним процесуальним кодексом України.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - Суд) від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви №№ 29458/04, 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» [див. рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria), заява № 7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. <…> фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, «встановленим законом», національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Зазначене обумовлює висновок, що компетентним національним судом, до юрисдикції якого належить розгляд скарг на процесуальні рішення, дії чи бездіяльність суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в рамках кримінального провадження є суд, який спеціалізується на розгляді кримінальних справ.

Отже, вимогу позивача про визнання протиправною та скасування постанови прокурора Військової прокуратури сил антитерористичної операції від 21.03.2017 про застосування заходів безпеки до осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні № 0000036 від 15.03.2017, належить розглядати не адміністративному суду в порядку адміністративного судочинства, а загальному суду в порядку кримінального судочинства.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 109 КАС України суд відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі лише, якщо заяву не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі суддя постановляє ухвалу. Копія ухвали про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі невідкладно надсилається особі, яка подала позовну заяву, разом із позовною заявою та усіма доданими до неї матеріалами. Ухвала про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі може бути оскаржена особою, яка подала позовну заяву. Повторне звернення тієї ж особи до адміністративного суду з таким самим адміністративним позовом, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається. У разі відмови у відкритті провадження в адміністративній справі з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз'яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд такої справи.

На підставі вище зазначено, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції дотримано ряд процесуальних умов, згідно вимог закону, при винесенні ухвали, якою відмовлено у відкритті адміністративного провадження в частині позовної вимоги про визнання протиправною та скасування постанови прокурора Військової прокуратури сил антитерористичної операції від 21.03.2017 про застосування заходів безпеки до осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні № 0000036 від 15.03.2017.

Отже, колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції винесено законне, обґрунтоване рішення з врахуванням норм чинного законодавства і не знаходить підстав для його зміни чи скасування.

Доводи апеляційної скарги спростовуються вищевикладеним та є таким, що не відповідають обставинам справи.

З урахуванням вище викладеного, судом першої інстанції ухвалено судове рішення з додержання норм процесуального та матеріального права, в зв'язку з чим вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 2, 102, 160, 167, 195, 196, 199, 200, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Громадської організації «Центр протидії корупції» - залишити без задоволення, а ухвалу судді Окружного адміністративного суду м. Києва від 26 жовтня 2017 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте на неї може бути подана касаційна скарга до Вищого адміністративного суду України в порядку та строки, передбачені ст. 212 КАС України.

(Повний текст виготовлено - 05 грудня 2017 року).

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя Костюк Л.О.

Судді: Бужак Н.П.

Твердохліб В.А.