Справа № 214/5059/17(2-а/214/254/17)
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2017-11-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

16 листопада 2017 рокусправа № 214/5059/17(2-а/214/254/17)

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сафронової С.В.

суддів: Чепурнова Д.В. Мельника В.В.

за участю секретаря судового засідання: Царьовій Н.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу від 05 жовтня 2017 року

у адміністративній справі № 214/5059/17(2-а/214/254/17) за ОСОБА_1 до Криворізького центрального об'єднаного управлінні Пенсійного фонду України Дніпропетровської області про протиправність дій та зобов'язання вчинити певні дії, -

в с т а н о в и л а :

Постановою Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу від 05 жовтня 2017 року відмовлено у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування рішення Криворізького центрального об'єднаного Управління пенсійного фонду України Дніпропетровської області № 3441 від 04.08.2017 року про відмову у призначенні пенсії за вислугою 20 років згідно ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 (в редакції Закону України №2663-111 від 12.07.2001); та зобов'язання відповідача призначити пенсію за вислугу років згідно ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 (в редакції Закону України №2663-111 від 12.07.2001) і виплачувати її довічно з 01.08.2017 року, виходячи із розрахунку 90 % від суми заробітної плати.

Зазначене рішення суд першої інстанції оскаржено позивачем по справі з підстав порушення норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим підлягає скасуванню, з прийняттям у справі нової постанови про задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

На обґрунтування апеляційної скарги позивач посилається на безпідставність залишення поза увагою судом положень Конституції України, приписи якої мають найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, тому відповідно до п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» суд зобов'язаний був оцінити зміст Закону України «Про прокуратуру» №1697-VІІ законів з точки зору його відповідності Конституції та застосовувати Конституцію, як акт прямої дії, оскільки вказаний закон суперечить Конституції, що підтверджено правовими висновками, що наведені Конституційним Судом України в рішеннях: від 11.10.2005 року у справі № 1-21/2005 (абз.14 п.5), від 09.07.2007 року у справі № 1-29/2007, від 03.06.2013 року у справі № 1-2/2003, від 06.07.1999 року у справі № 8-рп/99, від 20.03.2002 року у справі № 5-рп/2002, від 17.03.2004 року у справі № 7-рп/2004 року, від 01.12.2004 року у справі № 20-рп/2004 - щодо недопущення звуження та змісту конституційних прав, включаючи і право на пенсійне забезпечення, шляхом прийняття нових законів або внесення змін передбачений Конституцією України принцип встановлення єдності умов та норм пенсійного забезпечення зазначеної категорії громадян України. Вказує, що суд при вирішенні спору у цій справі не надав належного аналізу наведеним в позові аргументам та не оцінив вищенаведені норми Конституції, чим порушив його право на справедливий судовий розгляд, на захист прав та інтересів судом (ст.55 Конституції України, ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод), а також безпідставно вийшов за межі позовних вимог, оскільки без належної оцінки наявності у нього стажу роботи на посадах прокурорів, послався в рішенні на не зазначені у позові вимоги ч.1 ст.86 Закону України «Про прокуратуру», а прийнявши рішення про розгляд справи у скороченому провадженні, суд порушив принципи адміністративного судочинства щодо змагальності сторін, диспозитивного та офіційного з'ясування всіх обставин у справі, передбачених вимогами ст.7,11 КАС України, внаслідок чого вважає, що судом було допущено порушення його права, що визначені ст.49, ст.51 КАС України, зокрема, його було позбавлено можливості до початку судового розгляду справи по суті змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви та безпосередньо надати суду докази і пояснення щодо вирішення спірного питання.

Сторони по справі будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засіданні не прибули, про наявність поважних причин для неявки та для відкладення розгляду справи - суд не повідомили, у зв'язку з чим судова колегія визнала за можливе розглядати справу за відсутності сторін по справі, без застосування засобів технічного запису.

Обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи і правову оцінку судом встановлених у справі фактичних обставин, колегія суддів, здійснюючи апеляційний перегляд справи в межах апеляційної скарги, вважає, що останню необхідно залишити без задоволення, а постанову залишити без змін, виходячи з нижченаведеного.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 01.08.2017 р. позивач звернувся до Криворізького центрального об'єднаного Управління пенсійного фонду України Дніпропетровської області з заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до ст.50-1 Закону України від 05.11.1991 № 1789-ХІІ «Про прокуратуру» (в редакції від 12.07.2001), вказуючи на набутий ним стаж роботи на дату звернення 22 роки 07 місяців 10 днів (а.с.17-21, 22, 23).

За результатом розгляду заяви позивача, пенсійний орган листом від 10.08.2017 № 05021/Б-103 повідомив про відмову в призначенні йому пенсії за вказаною ним нормою закону у зв'язку з тим, що відповідно до підпункту 1 пункту 3 розділу XII Прикінцеві положення Закону №1697 з 01.06.2015 р частина 1 статті 50-13акону України «Про прокуратуру» №1789 втратила чинність, і відповідно пенсії за вказаною нормою не призначаються та не перераховуються (а.с.15), оскільки чинне законодавство не містить положень, які б дозволяли застосовувати нормативно-правові акти, які втратили чинність.

Відмовляючи у задоволені вимог позивача, суд першої інстанції виходив з того, що у спірних правовідносинах відповідач здійснював свої повноваження в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, оскільки в даному випадку відсутні правові підстави для призначення пенсії позивачу згідно ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 р. в редакції Закону України № 2663-111 від 12.07.2001 р. Такі висновки суд першої інстанції мотивував тим, що на час звернення позивача до пенсійного органу з заявою про призначення пенсії, частина 1 статті 50-13акону України «Про прокуратуру» №1789 втратила чинність відповідно до підпункту 1 пункту 3 розділу XII Прикінцевих положень Закону №1697, що не визнано неконституційним, а діючими станом на 01.08.2017 року положеннями Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 №1697-VII (які набрали чинності з 15.07.2015), у ч.1 ст.86 чітко визначено, що прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року - 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років. Оскільки стаж роботи позивача, що дає право на призначення пенсії за вислугу років, на дату подання ним заяви про призначення пенсії становив 22 роки 07 місяців 10 днів, тобто, менше ніж передбачено ч. 1 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру», суд дійшов висновку, що відповідачем правомірно відмовлено позивачу в призначенні пенсії за вислугу років.

Судова колегія в повному обсязі погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки до наступного часу не скасовано та не визнано неконструкційними положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213-VII, що стосуються спірних правовідносин, зокрема, щодо скасування з 01.06.2015 норм пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до Законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», «Про статус народного депутата України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про судову експертизу», «Про Національний банк України», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу», Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України при умові неприйняття до 01.06.2015 закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних (п.5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213-VII), а до 01.06.2015 не було прийнято закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, то відповідно, з вказаної дати скасовано норми пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначаються відповідно до Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 24.05.2016 у справі № 333/6710/15-а.

Згідно до ч.2 ст.161 КАС України при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 237 цього Кодексу.

Таким чином, оскільки норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначаються відповідно до Закону України «Про прокуратуру» скасовано, а в абзаці п'ятому пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03.10.1997 року № 4-зп у справі про набуття чинності Конституцією України чітко зазначено, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному, а наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього і з прийняттям нового акту, якщо інше не визначено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше, судова колегія приходить до висновку про правомірність відмови відповідача у призначенні пенсії позивачу за вислугу років відповідно до вимог ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» за поданою ним заявою 01.08.2017 року

Також, колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII, який набрав чинності 15.07.2015 та був чинним на момент звернення позивача із заявою про призначення пенсії за вислугу років, прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років, зокрема, з 01.10.2016 по 30.09.2017 - 23 роки, але станом на день звернення до відповідача із заявою про призначення пенсії, вислуга років позивача не відповідала вимогам ч. 1 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII. Отже, стаж роботи згідно з вимогами абзацу 7 частини 1 статті 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII не дає право на призначення йому пенсії за вислугу років.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції прийняте рішення з дотриманням норм чинного законодавства, а доводами апеляційної скарги висновки суду першої інстанції не спростовуються, що є підставою для залишення постанови суду першої інстанції - без змін, а апеляційної скарги позивача - без задоволення.

Керуючись п.1 ч. 1 ст.198, ст.200, ст.205, 206 КАС України, судова колегія, -

У х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Постанову Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу від 05 жовтня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в порядку та строки, що передбачені ст.212 КАС України.

Головуючий: С.В. Сафронова

Суддя: Д.В. Чепурнов

Суддя: В.В. Мельник