Справа № 826/8935/16
Суддя: Федорчук А.Б.
Дата ухвалення: 2017-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

29 листопада 2017 року № 826/8935/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Федорчука А.Б., розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Прем'єр Лізинг"
доГоловного управління Державної фіскальної служби у м. Києві
про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень

На підставі ч. 4 ст. 122 КАС України, Суд розглядає справу у письмовому провадженні.

В С Т А Н О В И В:

Позивач, в особі Товариства з обмеженою відповідальністю "Прем'єр Лізинг" (надалі - Позивач), звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві (надалі - Відповідач), в якому просить суд: визнати незаконними та скасувати податкові повідомлення-рішення відповідача від 01.06.2016 р. №, №, №, №.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 13 вересня 2017 р. ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 28 вересня 2016 р. та постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 серпня 2016 р. скасовано в частині визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 01.06.2016 р. № та № та справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

В обґрунтування позовних вимог Позивач зазначає, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення винесені Контролюючим органом із порушенням чинного законодавства України, ґрунтуються на неправильному застосуванні норм податкового законодавства, а тому, підлягає скасуванню.

Представник Відповідача проти позовних вимог заперечував в повному обсязі з підстав викладених в письмових запереченнях на позовну заяву, які за змістом є ідентичними Акту перевірки.

У відповідності до ст. 4 ст.122 Кодексу адміністративного судочинства України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, встановив наступне.

Співробітники Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві проведено планову документальну виїзну перевірку ТОВ «Прем'єр Лізинг» () з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2013 р. по 31.12.2015 р., валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2013 р. по 31.12.2015 р.

За результатами перевірки Контролюючим органом складено Акт перевірки №376/26-15-14-06-02/37559525 від 12.05.2016 р. (надалі - Акт перевірки).

В Акті перевірки Контролюючим органом встановлено наступні порушення: пп. 14.1.267 п. 14.1 ст. 14, пп. 138.10.5 п. 138.10 ст. 138, пп. 140.1.6 п. 140.1 ст. 140 Податкового кодексу України від 02.12.2010 №2755-VI (зі змінами та доповненнями), що призвело до заниження податку на прибуток за період з 01.01.2013 по 31.12.2014 на загальну суму 20430606 грн., в т.ч. за 1 півріччя 2013 - на 513431 грн., за 3 квартал 2013 - на 293821 грн., за 4 квартал - на 114356 грн., за 2014 рік - на 19508997 грн.; пп. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134, пп. 141.2.1, 141.2.3 п. 141.2 ст. 141 Податкового кодексу України від 02.12.2010 №2755-VI (зі змінами та доповненнями), що призвело до заниження податку на прибуток за період з 01.01.2015 по 31.12.2015 на загальну суму 1974124 грн., в т.ч. за 2015 рік - на 1974124 грн.; пп. 141.4.2 п. 141.4 ст. 141 Податкового кодексу України від 02.12.2010 №2755-VI (зі змінами та доповненнями), що призвело до заниження податку на прибуток іноземних юридичних осіб за 2015 рік в сумі 2069011 грн.; ст. 2 Закону України від 23.09.1994 №185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» із змінами і доповненнями, а саме: ненадходження валютних цінностей у сумі 2970177,50 дол. США при розрахунках з Компанією «MAXFORM BUSINESS INC» (Республіка Панама); вимог п. 1 ст. 9 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» (із змінами та доповненнями) в частині порушення термінів декларування валютних цінностей станом на 31.12.2014 р., на 01.04.2015 р., на 01.07.2015 р., на 01.10.2015 р., на 31.12.2015 р.

На підставі Акту перевірки Контролюючим органом винесено податкові повідомлення-рішення від 01.06.2016 р.: №, яким нараховано суму грошового зобов'язання за платежем: пеня за порушення строку розрахунку у сфері ЗЕД у розмірі 46188158,83 грн.; №, яким визначено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток іноземних юридичних осіб у розмірі 2069011,00 грн.; №, яким збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на прибуток приватних підприємств у загальному розмірі 27512380 грн., в тому числі 22404729 грн. за податковими зобов'язаннями та 5107651 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями; №, яким нараховано суму грошового зобов'язання за платежем: штрафні санкції за порушення валютного законодавства у розмірі 850,00 грн.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 13 вересня 2017 р. направлено на новий розгляд в частині визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 01.06.2016 р. № та № .

Повно та всебічно дослідивши наявні матеріали справи, а також, норми чинного законодавства, Суд прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог виходячи з наступного.

В частині щодо правомірності висновків Відповідача про порушення Позивачем пп. 140.1.6 п. 140.1 ст. 140 Податкового кодексу України та неправомірності віднесення ним до складу витрат на збут витрати на страхування фінансових ризиків, та завищення витрат на збут у загальній сумі 99932132,00 грн., Судом встановлено наступне.

Так, пп. 140.1.6 п. 140.1 ст. 140 Податкового кодексу України встановлено, що при визначенні об'єкта оподаткування враховуються такі витрати подвійного призначення, як, зокрема, будь-які витрати із страхування фінансових, кредитних та інших ризиків платника податку, пов'язаних із провадженням ним господарської діяльності, в межах звичайної ціни страхового тарифу відповідного виду страхування, що діє на момент укладення такого страхового договору, за винятком страхування життя, здоров'я або інших ризиків, пов'язаних з діяльністю фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з платником податку, обов'язковість якого не передбачена законодавством, або будь-яких витрат із страхування сторонніх фізичних чи юридичних осіб.

Як вбачається з матеріалів справи між ПАТ«Страхова компанія «Кремінь» (Страховик), з однієї сторони та ТОВ «Прем'єр Лізинг» (Страхувальник), з іншої сторони, укладено договір добровільного страхування фінансових ризиків від 03.01.2014 року №1-14, предметом якого є майнові інтереси страхувальника, пов'язані із його збитками або витратами, понесеними ним при здійсненні комерційної діяльності (п.1.1 Договору).

Страховим випадком за вказаним Договором страхування є виникнення збитків або витрат Страхувальника при здійсненні ним комерційної діяльності, внаслідок невиконання або неналежного виконання контрактових зобов'язань контрагентами Страхувальника в результаті стихійних явищ, пожеж, аварій, протиправних дій третіх осіб, непередбаченої зміни кон'юнктури ринку, а також банкрутства чи тимчасової неплатоспроможності, що належним чином підтверджено, що призвело до невиконання обов'язків за розрахунками згідно угод між Страхувальником та його контрагентами (ДП «Дарницький ВРЗ», ДП «Укрспецвагон», ДП«Одеська ЗД», ДП «Донецька ЗД», ДП «Придніпровська ЗД») за договорами фінансового лізингу (п.2.2. Договору).

Судом також встановлено факт сплати Позивачем страхових платежів на загальну суму 99 932 131,63 грн. на користь ПАТ «Страхова компанія «Кремінь», що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями (т.2 а.с.208-237).

Враховуючи, що норми Податкового кодексу України не ставлять в залежність право платника податку на віднесення до валових витрат суми витрат зі страхування ризиків ні від настання страхового випадку, ні від отримання страхового відшкодування суд приходить до висновку, що Товариство цілком правомірно віднесло вказані суми до складу витрат подвійного призначення.

Стосовно заперечення Контролюючого органу щодо звичайної ціни страхового тарифу, погодженого сторонами у Договорі добровільного страхування фінансових ризиків від 03.01.2014 № 1-14, а саме ненадання підтверджуючих документів щодо розрахунку визначення ціни страхового тарифу за договором, то під звичайною ціною розуміється ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору, якщо інше не встановлено цим Кодексом (пп. 14.1.71 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України), а отже звичайна ціна страхового тарифу є результатом добровільної домовленості сторін. З цією позицією узгоджується і припис ст. 10 Закону України «Про страхування», згідно якого конкретний розмір страхового тарифу визначається в договорі страхування за згодою сторін.

Що ж до посилання на Методику визначення ціни страхового тарифу, затвердженої розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, від 28.11.2013 № 4370, за якою на думку контролюючого органу має розраховуватись страховий тариф, то вказана Методика встановлює порядок визначення ціни страхового тарифу в контрольованих операціях, про що прямо зазначено у п. 2 розділу І вказаної Методики визначення ціни страхового тарифу.

Таким чином, звичайна ціна страхового тарифу у неконтрольованих операціях згідно положень Податкового кодексу України є результатом добровільної домовленості сторін, а отже визначений сторонами у договорі добровільного страхування фінансових ризиків від 03.01.2014 року № 1-14 страховий тариф у розмірі 12,75% від страхової суми є звичайною ціною страхового тарифу.

Не заслуговують на увагу і доводи контролюючого органу про відсутність ділової мети чи розумної економічної причини проведення позивачем страхування фінансових ризиків.

Відповідно до пп.14.1.231 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України розумна економічна причина (ділова мета) - це причина, яка може бути наявна лише за умови, що платник податків має намір одержати економічний ефект у результаті господарської діяльності.

Страхування фінансових ризиків має розумну економічну причину (ділову мету), оскільки спрямоване на збереження активів (грошових коштів) позивача, як платника податків, в майбутньому, а саме отримання страхового відшкодування від страхової компанії у випадку настання страхового випадку - невиконання лізингоодержувачами обов'язку з виплати лізингового платежу.

Отже, операція із страхування фінансових ризиків є складовою господарської діяльності, так як вона безпосередньо пов'язана з наданням послуг та спрямована на забезпечення отримання доходу від такої діяльності.

Як вбачається з договору добровільного страхування фінансових ризиків від 03.01.2014 року №1-14 загальна страхова сума за договором становила 783 781 424,51 грн., а загальна сума страхових платежів 99932131,63 грн. Тобто, при настанні страхового випадку, збитки страхувальника становили б більше, а ніж сума сплачених страхових платежів.

Посилання Відповідача на той факт, що Товариство в 2014 році задекларовано дохід від нарахованих процентів за користування майном, переданим у фінансовий лізинг, в сумі 97238681,00 грн., що на 2693450,00 грн. менше аніж, страховий платіж за договором добровільного страхування фінансових ризиків від 03.01.2014 №1-14, як на підтвердження відсутності розумної економічної причини (ділової мети), є також необґрунтованим, оскільки, страхуванню підлягали фінансові ризики, пов'язані із неотриманням лізингових платежів за укладеними договорами фінансового лізингу не лише за 2014 рік, а за весь період дії вказаних договорів (до 2020 року включно), тобто при настанні страхового випадку, збитки позивача складали б 783781424,51 грн., що значно перевищує страховий платіж в сумі 99932131,63 грн.

Таким чином, враховуючи фактичне виконання вказаного договору добровільного страхування, а також наявність ділової мети та пов'язаність з господарською діяльністю позивача, що підтверджується належно оформленими, у відповідності до Закону України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні» первинними документами, зокрема, актами про надання страхових послуг, які дають можливість встановити обсяг наданих послуг та їх вартість, платіжними дорученнями про сплату страхових внесків, що в силу вимог п. 138.2 ст. 138 Податкового кодексу України є підставою для врахування витрат для визначення об'єкта оподаткування, а також враховуючи, що норми Податкового кодексу України не ставлять в залежність право платника податку на віднесення до валових витрат суми витрат зі страхування ризиків ні від настання страхового випадку, ні від отримання страхового відшкодування, суд приходить до висновку про правомірність включення позивачем у 2014 році до складу витрат подвійного призначення сплачених страхових платежів на користь ПАТ «Страхова компанія «Кремінь».

В частині щодо правомірності віднесення позивачем до складу витрат сплачених у 2013 році відсотків у сумі 4850571 грн. за користування позикою, отриманою від Компанії «BURLESK ENTERTAINMENT LLP», Суд виходить з наступного.

Так, згідно з пп. 138.10.5 п. 138.10 ст. 138 Податкового кодексу України до складу інших витрат відносяться фінансові витрати, до яких належать витрати на нарахування процентів (за користування кредитами та позиками, за випущеними облігаціями та фінансовою орендою) та інші витрати підприємства в межах норм, встановлених цим Кодексом, пов'язані із запозиченнями (крім фінансових витрат, які включені до собівартості кваліфікаційних активів відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку).

З матеріалів справи вбачається, що між ТОВ «Прем'єр Лізинг» (Позичальник), з однієї сторони та Компанією «BURLESK ENTERTAINMENT LLP», Лондон, Сполучене Королівство (Позикодавець), з іншої сторони, укладено договір про надання позики від 03.10.2012 року № ВЕ-03/10-2012 на загальну суму 9294600 дол. США (екв.74291738,00 грн.).

Позивач нарахував та включив до складу витрат, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування, відсотки у сумі 4850571 грн. за користування позикою, отриманою від Компанії «BURLESK ENTERTAINMENT LLP».

Проте, Контролюючий орган вважає, що Позивачем безпідставно віднесено нараховані відсотки до витрат, оскільки Компанія «BURLESK ENTERTAINMENT LLP» має організаційно-правову форму у вигляді Партнерства з обмеженою відповідальністю, а згідно з особливостями податкового законодавства Сполученого Королівства, доходи Партнерства з обмеженою відповідальністю визначаються (розраховуються) на рівні партнерств, але оподатковується не Партнерство з обмеженою відповідальністю, а кожен партнер за його часткою прибутку в партнерстві, а оскільки партнерами Компанії «BURLESK ENTERTAINMENT LLP» виступають резиденти Республіки Сейшельські острови, яка, згідно з Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 23.02.2011 року №143-р є офшорною зоною, то Компанія «BURLESK ENTERTAINMENT LLP» також відноситься до нерезидентів, що мають офшорний статус. Таким чином проценти, нараховані по позиці, отриманій від резидента з офшорним статусом, не можуть бути віднесені до складу витрат, оскільки отримання позики від такого нерезидента не підпадає під визначення «позика», наведене у пп. 14.1.267 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України.

Так, позика - грошові кошти, що надаються резидентами, які є фінансовими установами, або нерезидентами, крім нерезидентів, які мають офшорний статус, позичальнику на визначений строк із зобов'язанням їх повернення та сплатою процентів за користування сумою позики (п. 14.1.267. ст. 14 Податкового кодексу України).

Згідно з п. 161.3 ст. 161 Податкового кодексу України під терміном «нерезиденти, що мають офшорний статус» розуміються нерезиденти, розташовані на території офшорних зон, за винятком нерезидентів, розташованих на території офшорних зон, які надали платнику податку виписку із правоустановчих документів, легалізовану відповідною консульською установою України, що свідчить про звичайний (неофшорний) статус такого нерезидента.

Як вбачається з матеріалів справи Компанія «BURLESK ENTERTAINMENT LLP» розташована (зареєстрована) у Сполученому Королівстві за юридичною адресою: ОФІС 3.15, ВАН ФЕТТЕР ЛЕЙН, ЛОНДОН, ЕС4А 1BR (SUITE 3.15, ONE FETTER LANE, LONDON EC4A 1BR).

Сполучене Королівство не входить до переліку офшорних зон, визначеному Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 23.02.2011 року №143-р, а отже Компанія «BURLESK ENTERTAINMENT LLP» в розумінні Податкового кодексу України не відноситься до нерезидентів, що мають офшорний статус.

Крім того, відповідно до вимог законодавства в даному випадку має значення саме резиденство контрагента позивача - Компанії «BURLESK ENTERTAINMENT LLP», з яким укладено договір про надання позики від 03.10.2012 року, а не резиденство осіб які вказану Компанію заснували та є партнерами при його заснуванні.

Суд також хоче наголосити, що Договір позики від 03.10.2012 року № ВЕ-03/10-2012 між ТОВ «Прем'єр Лізинг» (Позичальник) та Компанією «BURLESK ENTERTAINMENT LLP», Лондон, Сполучене Королівство (Позикодавець) підпадає під визначення "фінансовий кредит" (пп. 14.1.258 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України).

Відповідно до пп. 14.1.258 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України під терміном фінансовий кредит розуміють кошти, що надаються банком-резидентом або нерезидентом, що кваліфікується як банківська установа згідно із законодавством країни перебування нерезидента, або резидентами і нерезидентами, які мають згідно з відповідним законодавством статус небанківських фінансових установ, а також іноземною державою або його офіційними агентствами, міжнародними фінансовими організаціями та іншими кредиторами - нерезидентами юридичній чи фізичній особі на визначений строк для цільового використання та під процент.

Отже, в силу пп. 138.10.5 п. 138.5 ст. 138 Податкового кодексу України проценти, нараховані по позиці, отриманій від Компанією «BURLESK ENTERTAINMENT LLP», Лондон, Сполучене Королівство, можуть бути віднесені до складу витрат.

Суд також звертає увагу, що згідно з пп. 138.10.5 п. 138.5 ст. 138 Податкового кодексу України до витрат, крім позик і кредитів відносяться й "інші витрати, пов'язані із запозиченнями".

В частині щодо безпідставності нарахування позивачу суми грошового зобов'язання за платежем пеня за порушення строку розрахунку у сфері ЗЕД у розмірі 46188158,83 грн., згідно оскаржуваного податкового повідомлення-рішення від 01.06.2016 року №, Судом встановлено наступне.

З матеріалів справи вбачається, що Публічне акціонерне товариство «СКТБ Комплекс» (Покупець) та Компанія «LAZER PLUS LIMITED», Кіпр (Продавець) уклали контракт купівлі-продажу вагонів метрополітену від 11.06.2012 року №110612 на загальну суму 4400000,00 (чотири мільйони чотириста тисяч) доларів США. Згідно умов контракту оплата здійснюється протягом 60 робочих днів з дати постачання товару.

Компанія «LAZER PLUS LIMITED» 23.07.2012 року на виконання умов контракту здійснила поставку вагонів метрополітену. На підтвердження поставки вагонів до України позивачем до матеріалів справи додано електронну копію ВМД від 23.07.2012 року №100210000/212/655963 (т.1 а.с.123) та Довідку АТ «КБ «СОЮЗ» від 19.12.2014 № 15/1929 (т.1 а.с.128).

Так, 03.06.2014 року між Компанією «LAZER PLUS LIMITED» (Кіпр), Компанією «МАХFORM BUSINESS INC» (Республіка Панама) та ПАТ «СКТБ Комплекс» укладено договір відступлення права вимоги №030614, відповідно до якого Компанія «LAZER PLUS LIMITED» (Цедент) відступає заборгованість ПАТ «СКТБ Комплекс» (Боржник) на користь Компанії «МАХFORM BUSINESS INC», (Цессіонарій) в сумі 4400000,00 (чотири мільйони чотириста тисяч) доларів США.

Таким чином, у ПАТ «СКТБ Комплекс» перед Компанією «МАХFORM BUSINESS INC» виникло зобов'язання по сплаті суми у розмірі 4400000,00 дол. США.

Протягом січня-вересня 2014 року ПАТ «СКТБ Комплекс» виплатило новому кредитору Компанії «МАХFORM BUSINESS INC» частину заборгованості у розмірі 1429822,55 доларів США, що підтверджується актом звірки взаємних розрахунків між ПАТ «СКТБ Комплекс» та Компанії «МАХFORM BUSINESS INC», відповідно до якого остаточна заборгованість станом на 12.09.2014 року становила 2970177,45 доларів США.

В подальшому 11.09.2014 року між ПАТ «СКТБ Комплекс» (Первісний Боржник) та ТОВ «Прем'єр Лізинг» (Новий Боржник - позивач) укладено з Компанією «МАХFORM BUSINESS INC», Республіка Панама (Кредитор) договір переводу боргу, відповідно до умов якого ТОВ «Прем'єр Лізинг» (Новий Боржник) зобов'язується сплатити Компанії «МАХFORM BUSINESS INC», Республіка Панама (Кредитор) борг, у розмірі 2970177,45 доларів США, що на дату укладання договору складає 38542804,70 грн.

Тобто, відповідно до вищезазначеного договору ТОВ «Прем'єр Лізинг» (Позивач) є боржником щодо сплати зобов'язання Компанії «МАХFORM BUSINESS INC» (Кредитор) у розмірі 2 970 177,45 доларів США.

У період з 24.12.2014 року по 21.03.2015 року ТОВ «Прем'єр Лізинг» перерахувало Компанії «МАХFORM BUSINESS INC» 2970177,45 доларів США, що на дату здійснення оплати склало 57922856,00 грн., тобто, повністю виконало свої зобов'язання перед Компанією «МАХFORM BUSINESS INC».

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України, не погоджуючись з висновками судів попередніх інстанцій, зазначила про те, що з наданої електронної копії ВМД від 23.07.2012 року №100210000/212/655963 та Довідки АТ «КБ «СОЮЗ» від 19.12.2014 року № 15/1929 фактично не можливо встановити: по-перше, що товари, згідно вказаної ВМД є саме товарами, які повинні були ввезені на територію України, згідно з контрактом від 11.06.2012 року №110612, оскільки додатків та специфікацій, які передбачені вказаним договором та є його невід'ємними частинами, позивачем надано не було; по-друге, згідно з контрактом від 11.06.2012 року №110612 продавцем товару є Компанія «LAZER PLUS LIMITED», Кіпр, а покупцем Публічне акціонерне товариство «СКТБ Комплекс», натомість в ВМД відправником/експортером є ЗАО «Эуропеан Традер», а одержувачем - ПП «Імпекс 2010».

Відповідно до ч. 5 ст. 227 Кодексу адміністративного судочинства України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при розгляді справи.

Повторно дослідивши обставини, щодо фактичного здійснення господарських операцій між Публічним акціонерне товариство «СКТБ Комплекс» (Покупець) та Компанія «LAZER PLUS LIMITED», Кіпр (Продавець), Суд зазначає наступне.

Суд повторно дослідив ВМД від 23.07.2012 року №100210000/212/655963 і дійшов висновку, що товари (вагони метрополітену головні, моделі 81-540,2К (81-717,5М), які були ввезені згідно з ВМД повністю співпадають з переліком товарів, які зазначені у контракті від 11.06.2012 року №110612.

Крім того, Суд також досліджено ВМД від 23.07.2012 року №100210000/212/655963 на предмет зазначення у ній інших осіб відправниками/одержувачами, а саме ЗАО «Эуропеан Традер» та ПП «Імпекс 2010». З цього приводу зазначає наступне.

У графі № 9 ВМД (особа відповідальна за фінансове врегулювання) вказано сторону контракту від 11.06.2012 року №110612, а саме покупця ПАТ "СКТБ Комплекс".

На думку Суду, тієї обставини, що покупець ПАТ "СКТБ Комплекс" зазначений як особа, відповідальна за фінансове врегулювання, достатньо для підтвердження факту імпорту вагонів в Україну.

Крім того, операції за контрактом від 11.06.2012 року №110612 були зняті з валютного контролю, що підтверджується довідкою АТ «КБ «СОЮЗ» від 19.12.2014 року № 15/1929 та довідкою ПАТ "Фортуна-банк" від 06.06.2016 № 228/11. На думку суду, факт зняття операції з фінансового контролю банком, додатково підтверджує імпорт вагонів за контрактом від 11.06.2012 року №110612 і відсутність підстав для застосування пені до позивача.

Основні засади державної політики щодо розрахунків у сфері зовнішньоекономічної діяльності визначені Законом України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» від 23.09.1994 № 185/94-ВР.

Статтями 1, 2 вказаного Закону встановлений термін розрахунків за експортно-імпортними операціями, який не повинен перевищувати 180 календарних днів.

При цьому, згідно зі статтею 2 Закону імпортні операції резидентів, які здійснюються на умовах відстрочення поставки, в разі, коли таке відстрочення перевищує 180 календарних днів з моменту здійснення авансового платежу або виставлення векселя на користь постачальника продукції (робіт, послуг), що імпортується, потребують висновку центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері економічного розвитку.

Згідно з частиною першою статті 4 Закону порушення резидентами строків, передбачених статтями 1 і 2 цього Закону або встановлених Національним банком України відповідно до статей 1 і 2 цього Закону, тягне за собою стягнення пені за кожний день прострочення у розмірі 0,3 відсотка суми неодержаної виручки (вартості недопоставленого товару) в іноземній валюті, перерахованої у грошову одиницю України за валютним курсом Національного банку України на день виникнення заборгованості. Загальний розмір нарахованої пені не може перевищувати суми неодержаної виручки (вартості недопоставленого товару).

З аналізу вказаних норм вбачається, що стаття 2 зазначеного Закону застосовується виключно до імпортних операцій, які здійснюються на умовах відстрочення поставки, а стягнення пені, передбаченої ч. 1 ст. 4 цього Закону, можливе у разі порушення встановленого строку імпорту продукції, який обчислюється з моменту здійснення авансового платежу нерезиденту.

Визначення терміну «імпорт» наведено у Законі України «Про зовнішньоекономічну діяльність» та Митному кодексі України.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність» імпорт - купівля (у тому числі з оплатою в не грошовій формі) українськими суб'єктами зовнішньоекономічної діяльності в іноземних суб'єктів господарської діяльності товарів з ввезенням або без ввезення цих товарів на територію України, включаючи купівлю товарів, призначених для власного споживання установами та організаціями України, розташованими за її межами.

У відповідності до статті 74 Митного кодексу України імпорт (випуск для вільного обігу) - це митний режим, відповідно до якого іноземні товари після сплати всіх митних платежів, встановлених законами України на імпорт цих товарів, та виконання усіх необхідних митних формальностей випускаються для вільного обігу на митній території України.

Як встановлено Судом, Позивач не є покупцем по договору купівлі-продажу вагонів метрополітену від 11.06.2012 №110612, згідно якого вказана продукція була ввезена на митну територію України, не здійснював митне оформлення вказаної продукції, не сплачував передбачених законом митних платежів та не здійснював будь-яких інших дій, спрямованих на випуск вказаних вагонів метрополітену для вільного обігу на митній території України.

Обов'язок зі сплати боргу за вказаним договором купівлі-продажу вагонів метрополітену, виник у ТОВ «Прем'єр Лізинг» на підставі договору переводу боргу б/н від 11.09.2014, який не надає позивачу статусу імпортера.

Враховуючи викладене, на резидента, який не здійснював імпортні операції, а обмежений виключно обов'язком зі сплати валютних цінностей за вже існуючою заборгованістю, не може розповсюджується відповідальність передбачена статті 4 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» за порушення строків, передбачених статтею 2 цього Закону.

З огляду на викладене, враховуючи висновки Вищого адміністративного суду, суд приходить до висновку про необґрунтованість нарахування ТОВ «Прем'єр Лізинг» пені за порушення строку розрахунку у сфері ЗЕД у розмірі 46188158,83 грн., відтак, податкове повідомлення-рішення від 01.06.2016 № є протиправним та підлягає скасуванню.

В частині щодо порушення позивачем пп. 138.10.4 п. 138.10 ст. 138 Податкового кодексу України та неправомірного включення витрат від курсової різниці, визначеної згідно зі ст. 153 цього Кодексу за 2014 рік в сумі 8451186,00 грн., за 2015 рік - в сумі 11037379,00 грн., Суд зазначає наступне.

Між ТОВ «Прем'єр Лізинг» (Покупець) та публічним акціонерним товариством «СКТБ Комплекс» (Постачальник) укладено Договір поставки від 15.02.2013 №15/02/001-2013, згідно якого Покупець придбавав в межах операційної діяльності товар (вагон метрополітену головний). За вказаним договором у ТОВ «Прем'єр Лізинг» обліковувалась кредиторська заборгованість перед публічним акціонерним товариством «СКТБ Комплекс» в гривнях, у сумі 78071756,00 грн., що підтверджується актом звірки взаєморозрахунків.

В подальшому, 11.09.2014 р. між публічним акціонерним товариством «СКТБ Комплекс», ТОВ «Прем'єр Лізинг» та Компанією «МАХFORM BUSINESS INC», Республіка Панама, укладено договір про переведення боргу б/н, згідно якого ТОВ «Прем'єр Лізинг» (Новий Боржник) зобов'язується заплатити Компанії «МАХFORM BUSINESS INC», Республіка Панама, (Кредитор) за публічне акціонерне товариство «СКТБ Комплекс» (Первісний Боржник), борг у розмірі 2970177,45 дол. США, що складало 38542804,70 грн. на дату укладення договору.

3а період з 24.12.2014 по 21.03.2015 ТОВ «Прем'єр Лізинг» перераховано Компанії «МАХFORM BUSINESS INC», Республіка Панама, 2970177,45 дол. США (екв. 50949322,54 грн.), що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями.

З огляду на викладене, ТОВ «Прем'єр Лізинг» було нараховано та віднесено до складу витрат, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування, від'ємне значення курсових різниць за 2014 рік у сумі 8451186 грн., за 2015 рік - в сумі 11037379,00 грн.

Водночас, в Акті перевірки зазначається, що оскільки у ТОВ «Прем'єр Лізинг» обліковувалась кредиторська заборгованість перед Публічним акціонерним товариством «СКТБ Комплекс» по договору поставки від 15.02.2013 №15/02/001-2013 в гривнях, то така заборгованість не підлягає перерахунку з використанням валютного курсу ні на дату здійснення господарської операції (виникнення заборгованості щодо поставлених товарів), ні на дату балансу.

Суд не погоджується з такими висновками контролюючого органу, враховуючи висновки Вищого адміністративного суду України.

Як зазначив в ухвалі Вищий адміністративний суд України, для переведення боргу, згідно з законодавством України, достатньо укладення договору у простій письмовій формі (ст. 513 та ст. 521 Цивільного кодексу України), що і було здійснено шляхом укладення Договору про переведення боргу від 11.09.2014 року, п. 2.1.1 якого визначено, що ТОВ «Прем'єр Лізинг» зобов'язується погасити заборгованість, зазначену в п. 1.3.1 Договору, а саме у розмірі 2970177,45 доларів США. Отже, вищевказане твердження контролюючого органу є безпідставним.

Крім того, від'ємна курсова різниця, одержана платником в результаті придбання іноземної валюти для погашення зобов'язань перед кредиторами, виникає об'єктивно, незалежно від волевиявлення платника, внаслідок економічних процесів, що перебувають поза сферою його контролю і впливу. Коливання валютних курсів призводять до майнових втрат платника в результаті фактичного збільшення його зобов'язань у гривневому еквіваленті, а норми Податкового кодексу України не встановлюють жодних обмежень щодо обліку для цілей оподаткування від'ємних курсових різниць, що виникають в результаті переоцінки вираженого в іноземній валюті зобов'язання платника у рамках діяльності, спрямованої на одержання доходу.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України вказала на передчасність висновку судів попередніх інстанцій про правомірність віднесення Позивачем до витрат від'ємного значення курсових різниць по операціям з перерахування заборгованості Компанії «МАХFORM BUSINESS INC», Республіка Панама, на підставі договору про переведення боргу від 11.09.2014 року. При цьому, колегія суддів Вищого адміністративного суду України виходила з неналежного дослідження судами попередніх інстанцій поставки вагонів метрополітену за контрактом від 11.06.2012 року №110612 між Публічним акціонерним товариством «СКТБ Комплекс» та Компанією «LAZER PLUS LIMITED», Кіпр.

Разом з цим, під час нового розгляду справи судом було належним чином досліджено поставку вагонів метрополітену за контрактом від 11.06.2012 року №110612 між Публічним акціонерним товариством «СКТБ Комплекс» та Компанією «LAZER PLUS LIMITED», Кіпр.

Судом встановлено доведеність факту поставки вагонів метро в Україну за вказаним договором. Висновки суду базуються на всебічному дослідженні ВМД від 23.07.2012 року № 100210000/212/655963 та довідок АТ «КБ «СОЮЗ» від 19.12.2014 року № 15/1929 та ПАТ "Фортуна-банк" від 06.06.2016 № 228/11.

Враховуючи вищевикладене, Суд вбачає правомірним віднесення позивачем до інших операційних витрат від'ємного значення курсових різниць по операціям з перерахування заборгованості компанії «МАХFORM BUSINESS INC», Республіка Панама, на підставі договору про переведення боргу б/н від 11.09.2014, відтак, податкове повідомлення-рішення від 01.06.2016 № є протиправним та підлягає скасуванню.

Відповідно до частин 1, 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на суб'єкта владних повноважень, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В даному випадку, у відповідності до наведених вимог, відповідач як суб'єкт владних повноважень не довів жодними належними та допустимими доказами наявності обставин, які б свідчили про порушення позивачем податкового законодавства, а відтак податковий орган не довів законності та обґрунтованості оскаржуваних рішень.

В той же час, Позивачем доведено факт порушення відповідачем положень чинного податкового законодавства України та надано достатньо належних доказів на підтвердження обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги.

Враховуючи викладене, Суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для їх задоволення.

Згідно із приписами статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ч.1 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого вирішує справи відповідно до Конституції України та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач по справі, як суб'єкт владних повноважень, не виконав покладений на нього обов'язок щодо доказування правомірності прийнятого ним рішення.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 69-71, 94, 122, 160-165, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у м. Києві від 01.06.2016 №, №.

3. Стягнути з Головного управління ДФС у м. Києві за рахунок державних асигнувань на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Прем'єр Лізинг" () судові витрати в сумі 1136556,00 грн. (один мільйон сто тридцять шість тисяч п'ятсот п'ятдесят шість гривень 00 копійок).

Відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України постанова набирає законної сили після закінчення строку для її апеляційного оскарження. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя А.Б. Федорчук