Справа № 826/18742/16
Суддя: Маруліна Л.О.
Дата ухвалення: 2017-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

29 листопада 2017 року № 826/18742/16

Окружний адміністративний суд м.Києва у складі судді Маруліної Л.О., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до Державної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління
про визнання протиправним рішення та скасування податкового повідомлення-рішення № від 08.04.2016 р.
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (надалі -позивач) звернулася до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління ДФС у м.Києві (надалі по тексту - відповідач) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № від 08.04.2016 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що він не є власником земельної ділянки чи землекористувачем з нежитловими приміщеннями за адресою: АДРЕСА_1 отже оскаржуване податкове повідомлення-рішення є безпідставним та протиправним.

Представник відповідача заперечив проти позовних вимог, з підстав викладених у письмових запереченнях, які долучено до матеріалів справи.

Керуючись приписами частини 4 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, надавши можливість присутнім учасникам судового розгляду у повній мірі реалізувати свої процесуальні права, та враховуючи відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, завершив розгляд справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

08.04.2016 року контролюючим органом, згідно з підпунктом 54.3.3 пункту 54.3 статті 54, пунктом 286.5 статті 286 Податкового кодексу України винесено податкове повідомлення - рішення №, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання за платежем земельний податок з фізичних осіб у сумі 215553,80 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1, на праві власності належить нежиле приміщення загальною площею 1015,40 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 що підтверджується копіє договору дарування від 17.01.2007 року.

Позивач, не погоджується з податковими повідомленням - рішенням, вважає його протиправними та такими, що підлягає скасуванню, а тому звернувся до суду за захистом порушених прав та охоронюваних законом інтересів.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтею 206 Земельного кодексу України визначено, що використання землі в Україні є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону

За пп.14.1.72, 14.1.73 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України (надалі - ПКУ) земельний податок - це обов'язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів (далі - податок для цілей розділу XII цього Кодексу), а землекористувачі - юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.

Відповідно до пп.269.1.1, 269.1.2 п.269.1 ст.269 ПКУ платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.

Згідно із пп.270.1.1 п.270.1 ст.270 ПКУ об'єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.

Відповідно до п.286.1 ст.286 ПКУ підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

Згідно із п.287.8 ст.287 ПКУ власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями (їх частинами) з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

У частинах першій та другій статті 120 Земельного кодексу України встановлено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

За ст.ст.125, 126 цього Кодексу право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Аналогічним чином перехід права власності на земельну ділянку до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, унормовують положення статті 377 Цивільного кодексу України. За статтею 378 цього Кодексу право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом. Аналіз зазначених норм права дає можливість визначити, хто саме є платником земельного податку, що є об'єктом оподаткування, з якого моменту виникає (набувається, переходить) обов'язок сплати цього податку, подію (явище), з якою припиняється його сплата, умови та підстави сплати цього платежу у разі вчинення правочинів із земельною ділянкою чи будівлею (її частиною), які на ній розташовані.

Зокрема, в розумінні зазначених норм обов'язок зі сплати земельного податку для фізичної особи - власника чи користувача земельної ділянки залишається незмінним незалежно від реалізації цією особою певних наданих їй правомочностей, як-от набуття нею статусу суб'єкта господарювання, діяльність якого пов'язана з використанням земельної ділянки або без такого.

З метою встановлення фактичних обставин справи, судом витребувано у відповідача витяг з бази даних державного земельного кадастру щодо земельної ділянки з нежитловими приміщеннями, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Однак, відповідач у встановлений судом строк не надав відомостей з державного земельного кадастру.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до копії витягу з бази даних КП «Кадастр» по фізичним особам станом на 27.01.2016 року землекористувачем земельної ділянки площею 0,1784, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 визначено ОСОБА_2, а право користування в процесі оформлення.

Тобто, з аналізу даного витягу вбачається, що позивач не є власником/користувачем земельної ділянки з нежитловими приміщеннями, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Крім того, суд вважає за необхідне вказати, що в постанові Верховного Суду України від 24.11.2015 №21-2352а15 колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України дійшла наступних висновків: "У розумінні положень підпунктів 14.1.72, 14.1.73 пункту 14.1 статті 14, підпунктів 269.1.1, 269.1.2 пункту 269.1, пункту 269.2 статті 269, підпунктів 270.1.1, 270.1.2 пункту 270.1 статті 270, пункту 291.2 статті 291, підпункту 4 пункту 297.1 статті 297 ПК платником земельного податку є власник земельної ділянки або землекористувач, якими може бути фізична чи юридична особа. Обов'язок сплати цього податку для його платника виникає з моменту набуття (переходу) в установленому законом порядку права власності на земельну ділянку чи права користування нею і триває до моменту припинення (переходу) цього права.

Правове відношення між власністю на земельну ділянку чи користування нею та обов'язком сплати земельного податку не припиняється у разі набуття власником чи користувачем земельної ділянки статусу суб'єкта господарювання та обрання ним виду економічної діяльності і системи оподаткування, які не передбачають використання земельної ділянки в господарській діяльності. Тобто з набуттям ознак (якості) суб'єкта господарювання фізична особа, яка ним стала, не перестає бути власником чи користувачем земельної ділянки і не звільняється від обов'язку сплати земельного податку.

Надання в найм (оренду) нежилого приміщення не означає, що механічно (автоматично) разом з майном наймачу передається й обов'язок сплати податку за земельну ділянку, на якій воно розташоване".

Відповідно до статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Крім того, як вбачається із постанови Верховного Суду України від 24.11.2015р. №21-2352а15 колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України, відмовляючи фізичній особі - підприємцю у задоволенні позовних вимог та стверджуючи про правомірність податкового повідомлення-рішення, яким нараховано земельний податок, серед іншого виходила з того, позивач (платник єдиного податку), крім того, що був власником нежилого приміщення, що знаходилось в багатоквартирному будинку, ще й був землекористувачем земельної ділянки, на якій було розташоване те приміщення, що підтверджувалось витягом з технічної документації, черговим кадастровим планом-реєстром земельних ділянок та витягом з бази даних міського земельного кадастру.

Отже, п.287.8 ст.287 ПКУ встановлено строк сплати податку на землю, особами які є власниками/користувачами земельної ділянки.

В той же час, як вказувалось вище, матеріалами даної справи підтверджується, що позивач не є власником, землекористувачем або орендарем земельної ділянки з нежитловими приміщеннями, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Таким чином, враховуючи, що позивач не є власником/користувачем земельної ділянки з нежитловими приміщеннями за адресою: АДРЕСА_1 то нарахування йому податкового зобов'язання зі сплати податку за землю за використання земельної ділянки, яка знаходиться під цим приміщенням, є протиправним та суперечить вимогам пункту 297.1. статті 297 Податкового кодексу України.

Державною податковою інспекцією у Деснянському районі ГУ ДФС у м. Києві не надано до суду, всупереч вимог ст.69, ч.1.ст.70 і ч.2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України документальних доказів на підтвердження що позивач є власником, землекористувачем або орендарем земельної ділянки з нежитловими приміщеннями, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Відповідно до частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України. У відповідності до положень частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідачем не доведено правомірність та обґрунтованість оскаржуваного податкового повідомлення-рішення з урахуванням вимог встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, позовні вимоги підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст.69, 70, 71, 122, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1.Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Деснянському районі ГУ ДФС у м. Києві від № від 08.04.2016 року.

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя Л.О. Маруліна