Справа № 826/911/17
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2017-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

28 листопада 2017 року № 826/911/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Аблова Є.В., суддів Мазур А.С., Літвінової А.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом громадянина Афганістану ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України за участю третьої особи - Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві про визнання противним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся громадянин Афганістану ОСОБА_2 (далі - позивач та/або ОСОБА_2) з позовом до Державної міграційної служби України (далі - відповідач та/або ДМС України) за участю третьої особи - Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві (далі - третя особа та/або ГУ ДМС України в м. Києві) та просить суд:

- визнати неправомірними та скасувати рішення Державної міграційної служби України №521-16 від 11.10.2016 про відмову у визнанні громадянина Афганістану ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Афганістану ОСОБА_2 про визнання її біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Позовні вимоги мотивовані протиправністю рішення Державної міграційної служби України №521-16 від 11.10.2016, на підставі якого третьою особою складено та видано позивачу письмове повідомлення від 22.11.2016 №272 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Громадянин Афганістану ОСОБА_2 вважає, що інформація, яку він надавав при зверненні та в ході співбесід перевірялася поверхово та необ'єктивно, ситуація в країні його походження належним чином не вивчалася.

Позивач зазначає, що має об'єктивні приини побоюватися за своє життя та здоров'я через політичні причини, зокрема приналежність до групи ризику, як журналіст та вчитель.

Крім того, ОСОБА_2 вказує про загальнопоширене насильство та систематичне порушення прав людини в країні походження.

За таких обставин, оскільки підставами для залишення в Україні є загроза життю, безпеці та свободі, позивач вважає, що відповідає передбаченим п. 1 або п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" умовам для визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Представник ДМС України та ГУ ДМС України в м. Києві проти позову заперечили з підстав, що викладені в письмових запереченнях, які долучені до матеріалів справи.

У судовому засіданні 12.04.2017 судом на підставі ч. 4 ст. 122 КАС України ухвалено про подальший розгляд справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

ОСОБА_2 є громадянином Афганістану, народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в Афганістані, Балх. Мазари. Шариф, село Шулрара, за національністю афганець, за віросповіданням мусульманин, неодружений. З матеріалів справи слідує, що країну походження позивач покинув 25.10.2015 та прибув в Україну вантажним автомобілем нелегально.

31.05.2016 ОСОБА_2 подав до міграційного органу заяву - анкету, у якій вказав, що причиною залишення країни походження є те, що він був журналістом і здійснював репортаж проти політики Талібану, а тому існувала загроза його життю та здоров'ю.

За результатами розгляду особової справи громадянина Афганістану ОСОБА_2 поданої заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ГУ ДМС України в м. Києві 21.09.2016 оформлено висновок із рекомендацією відмовити громадянці ОСОБА_5 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (далі - висновок), який підтримано рішенням ДМС України №521-16 від 11.10.2016 (далі - оскаржуване та/або спірне рішення).

Позивач категорично не погоджується зі спірним рішенням, вважає його протиправним та таким, що підлягає скасуванню, з огляду на що звернулася до суду з даним адміністративним позовом.

Вирішуючи спір по суті суд виходить з наступного.

Вказані правовідносини регулюються Конституцією України, Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", Женевською Конвенцією про статус біженців 1951 року, Європейською конвенцією про захист прав людиини та основоположних свобод.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" визначено, що біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи із змісту частини п'ятої статті 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року та статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Законом України від 21.10.1999 року ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво щодо процедур та критеріїв встановлення статусу біженців, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництва встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно абз.4 та 6 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; та яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

У свою чергу, п.1 та п.13 ч.1 ст.1 вищезазначеного Закону визначено, що біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Особа, котра звертається із клопотанням про надання статусу біженця в Україні, має обґрунтовано довести, що саме вона є жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

У частинах першій статті Закону України №3671 визначено, що Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника.

У призмі наведених правових норм колегія суддів дійшла висновку, що міграційний орган зобов'язаний розглянути заяву про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, для встановлення додаткової інформації, необхідної для оцінки достовірності повідомленого провести з нею співбесіду та, у разі виникнення сумнівів щодо такої достовірності, звернутись до відповідних органів для підтвердження або спростування наданих заявником відомостей.

Пунктом 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України "Про внесення змін і доповнень до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні" від 16.03.2012 № 3, звернуто увагу судів на те, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів.

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

На підставі вищевикладених правових норм суд приходить до висновку, що наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Таким чином, при вирішенні питання про наявність підстав для надання статусу біженця слід враховувати чи подальше перебування особи у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю та свободі і чи така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Також, ситуація у країні походження при визначенні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням в країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Відтак, суд звертає увагу на те, що при розгляді вказаної категорії справ необхідно враховувати, що підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця (та/або особи, яка потребує додаткового захисту), та незалежно від неї-з різних достовірних джерел інформації, наприклад , із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року № 649, інших міжнародних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації.

З матеріалів особової справи позивача вбачається, зокрема з заяви - анкети від 31.05.2016 №42, що причиною залишення країни походження є те, що він був журналістом і здійснював репортаж проти політики Талібану, тому існувала загроза його життю та здоров'ю.

У той же час, у заяві - анкеті ОСОБА_2 вказав, що до інших країн за наданням притулку не звертався, а звернувся саме до України, оскільки вона є демократичною країною де він зможе вільно займатися журналістикою без побоювань за власне життя.

В реєстраційному листку на особу, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, заявник зазначив причини виїзду країни проживання -політичні.

За результатами вивчення матеріалів особової справи заявника та аналізу інформації по країні походження, ГУ ДМС в м. Києві сформувало висновки від 21.09.2016 про те, що відповідно до абз. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", заявником не доведено обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також, щодо загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, та вирішено про доцільність рекомендувати ДМС України прийняти рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Афганістану ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Оцінюючи висновок третьої особи 21.09.2016 у розрізі наявних у матеріалах справи документів, зокрема, співбесід міграційного органу з позивачем суд звертає увагу на наступне.

Так, ОСОБА_2 під час першої співбесіди повідомив, що в Афганістані у нього проблем з владою не було, заарештованим ніколи не був, насиллю фізичному/психологічному не піддавався. На поставлене запитання під час співбесіди, що саме спричинило від'їзд, що стало останньою капелою, заявник відповів, що він не пам'ятає коли виїхав з Афганістану, у нього була депресія (протокол співбесіди від 17.06.2016).

Крім того, зі змісту співбесід позивача (17.06.2016;18.07.2016) судом встановлено ряд протиріч в його твердженнях. Зокрема, на питання "Чому виникло бажання потрапити до України?", заявник відповів, що Україна демократична країна і вона йому дуже подобається Водночас, під час проведення вже другої співбесіди, заявник зазначив, що мав на меті потрапити до країн Європи, що його обдурили та пообіцяли потрапити до країн Європи, а він потрапив до України.

Разом з цим, у протоколі співбесіди від 17.06.2016 ОСОБА_2 зазначав, що Афганістан покинув нелегально, у той час коли, в протоколі другої співбесіди від 18.07.2016 вказав, що виїхав з країни походження легально.

Позивач також повідомив, що планує переїхати до США чи Канади, у зв'язку з гарним володінням англійської мови та можливістю знайти високооплачувану роботу.

Поряд з цим, ОСОБА_2 вказував, що любить свою країну і в разі можливості обов'язково повернеться до неї.

Позивач стверджував, що причиною залишення країни походження є саме рід його діяльності - журналістика, оскільки він робив репортажі проти Талібану та його політики.

Проаналізувавши доводи ОСОБА_2, суд не знаходить підстав вважати, що він переслідувався в Афганістані за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

В ході розгляду справи у суді позивач не надав суду аргументованих доводів чи важливих фактів, які б підтверджували його побоювання у політичних переслідуваннях та наявності загрози його життю чи здоров'ю з цих підстав. Посилання позивача на матеріали із загальнодоступних засобів масової інформації (повідомлення (звіти) міжнародних неурядових правозахисних організацій та ін.) суд відхиляє, оскільки наведена в них інформація про тиск, переслідування, арешти, погрози журналістам, які висвітлювали, зокрема, події проти правлячих чиновників і впливових людей носить або загальний неопосередкований характер, або не стосується конкретно позивача. В матеріалах справи відсутні документальні підтвердження фактів ведення позивачем активної опозиційної діяльності на території країни походження, а тому виникають сумніви щодо того, що суб'єктивні переконання останнього могли призвести до переслідувань на політичному підґрунті.

Також суд звернув увагу на те, що ОСОБА_2 не відразу звернувся по прибуттю до України до органу міграційної служби за визнанням його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Пояснення про причини зволікання у зверненні у встановлений ч. 1 ст. 5 Закону № 3671 строк із заявою для легалізації свого перебування на території України позивач суду не надав.

У зв'язку з цим суд не вбачає підстав для висновку, що позивач заслуговує довіри, а з наданих ним в ході проведення співбесід пояснень вбачається, що він взагалі прямував до Європи.

Крім того, позивачем не надано відомостей про його утиски у країні походження та документів, які б підтверджували, що у нього склались умови, які зазначені у п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671.

При цьому, суд критично ставиться до письмових пояснень представника позивача від 30.03.2017, в яких останній, серед іншого зазначає, що розбіжності в наданих ОСОБА_2 фактах під час проведення співбесід не можуть бути покладені в основу прийняття спірного рішення, оскільки заявник не володіє, ані українською, ані російською мовами, а спілкування через перекладача, кваліфікація якого ніяким чином могла спричинити певні суперечності.

Критичність сприйняття вказаних доводів судом обумовлена тим, що співбесіди перекладалися з англійської на російську, українську мову, зміст яких відповідно до підпису заявника був останньому зрозумілий.

Додаткового суд акцентує увагу на тому, що із наданих позивачем пояснень, він вільно володіє англійською мовою, що свідчить про зрозумілість змісту проведення співбесіди.

Водночас, в протоколі співбесіди від 17.10.2016 вказано, що заявник почав розмовляти російською мовою та не заперечував проти здійснення перекладу ОСОБА_6.

Суд приходить до висновку, що надані пояснення та аргументи позивача не вказують про наявність обставин щодо загрози життю та свободи безпосередньо самому позивачу, і тому не можуть бути прийняті судом як належні та допустимі докази, у розумінні статті 70 КАС України.

Відтак, позивачем не надано достатніх та переконливих доказів наявності фактів обґрунтованості побоювань переслідування за політичними поглядами та її безпеці і свободи в країні походження через існування реального ризику, а також те, що їй може бути спричинено шкоду у формі застосування смертної кари чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

З огляду на викладене, суд вважає безпідставними вимоги позивача щодо визнати неправомірними та скасувати рішення Державної міграційної служби України №521-16 від 11.10.2016 про відмову у визнанні громадянина Афганістану ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Щодо вимог позивача в частині зобов'язання Державної міграційної служби України прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд зазначає, що задоволення даної вимоги передбачає втручання в діяльність суб'єкта владних повноважень, який уповноважений приймати відповідні рішення, тоді як суд не може підміняти собою суб'єкта владних повноважень щодо реалізації ним власних повноважень, наданих законодавством.

Відповідно до частин першої та другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, відтак відсутні правові підстави для його задоволення.

Керуючись статтями 67 - 71, 158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позову громадянина Афганістану ОСОБА_2 відмовити.

Постанова набирає законної сили у відповідності зі ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова може бути оскаржена за правилами, встановленими ст. ст. 185 - 187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Є.В. Аблов

Судді А.С. Мазур

А.В. Літвінова