Справа № 367/856/17
Суддя: Бєлова Л.В.
Дата ухвалення: 2017-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 367/856/17 Головуючий у 1-й інстанції: Карабаза Н.Ф. Суддя-доповідач: Бєлова Л.В.
У Х В А Л А

Іменем України

04 грудня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого: Бєлової Л.В.

суддів: Безименної Н.В., Кучми А.Ю.

за участю секретаря судового засідання: Прудиус І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві, у порядку ч. 1 ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційну скаргу позивача - ОСОБА_2 на постанову Ірпінського міського суду Київської області від 25 вересня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Ірпінського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області про перерахунок пенсії, стягнення недоплачених коштів,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2017 року позивач, ОСОБА_2, звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом у якому просив стягнути з відповідача кошти у розмірі 96208 грн. 35 коп., як недоплачену доплату до пенсії, передбачену ст. 39, 51 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» з 01 травня 2010 року по 31 грудня 2016 року.

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 28 лютого 2017 року позовні вимоги про перерахунок пенсії та стягнення недоплачених коштів з 01 травня 2010 року по 10 серпня 2016 року залишено без розгляду.

Постановою Ірпінського міського суду Київської області від 25 вересня 2017 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаною постановою суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить скасувати оскаржувану постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити. Апелянт мотивує свої вимоги тим, що постанова суду першої інстанції була прийнята з порушенням норм матеріального та процесуально права, із неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, у судове засідання не з'явилися. Про причини своєї неявки суд не повідомили.

Враховуючи, що у матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не обов'язкова, колегія суддів, відповідно до ч. 4 ст. 196 Кодексу адміністративного судочинства України, визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності представників сторін.

Згідно зі ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

Згідно з ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач має право на пільги і компенсації встановлені Законом УРСР «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 від 13 квітня 1993 року.

З 17 жовтня 2011 року позивач перебуває на обліку у відповідача та отримує пенсію за віком.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 14 жовтня 2010 року зобов'язано управління Пенсійного фонду в м. Ірпені Київської області здійснити перерахунок та виплату пенсії позивачу відповідно до ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» за період з 01 листопада 2009 року по 31 грудня 2009 року та з 01 січня 2010 року, стягнуто з управління Пенсійного фонду України в м. Ірпені Київської області на користь позивач понесені витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду цивільної справи в сумі 120 гривен.

Постановою Ірпінського міського суду Київської області від 07 грудня 2010 року визнано протиправними дії управління Пенсійного Фонду України у м. Ірпені Київської області щодо невиплати позивачу додаткової пенсії за шкоду заподіяну здоров'ю, як особі віднесеній до 4 категорії та доплати до пенсії, як непрацюючому пенсіонеру, який проживає в зоні посиленого радіологічного контролю з 24 травня 2010 року у розмірі передбаченому ст. 39, 51 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»; зобов'язано управління Пенсійного фонду України у м. Ірпені Київської області здійснити перерахунок та виплатити позивачу додаткову пенсію за шкоду заподіяну здоров'ю, як особі віднесеній до 4 категорії у розмірі 15 % мінімальної пенсії за віком та доплату до пенсії, як непрацюючому пенсіонеру, який проживає в зоні посиленого радіологічного контролю у розмірі мінімальної заробітної плати відповідно до вимог ст. ст. 39, 51 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» починаючи з 24 травня 2010 року і змін в законодавстві, щомісячно.

22 листопада 2016 року позивач звернувся до відповідача із заявою в якій просив дати роз'яснення щодо нарахування йому пенсії.

Листом від 06 грудня 2016 року № 338/Р-03 відповідач надав довідку про нарахування відповідно до ст. 39, 51 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» відповідно до якої, за період з 01 травня 2010 року по 31 листопада 2016 року загальний розмір пенсії становить 94197,22 грн. в тому числі нарахування відповідно до ст. 39, 51 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та відповідно до ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»

28 вересня 2016 року позивач звернувся до відповідача із заявою в якій просив, перерахувати та нарахувати йому кошти за рішеннями Ірпінського міського суду, які набрали законної чинності і є обовязковими до виконання № 2-2979/10, 2а-2060/10 та видати довідку про заборгованість з моменту ухвалення рішення суду по 31 серпня 2016 року по цій сумі нарахування грошей.

Листом від 12 грудня 2016 року № 274/Р-03 відповідач повідомив, що 19 червня 2011 року набрав чинності Закон України від 14 червня 2011 року № 3149-VI «Про внесення змін до Державного бюджету України на 2011 рік». Пунктом 7 частини 1 зазначеного Закону Прикінцеві положення Закону України «Про державний бюджет України на 2011 рік» доповнено п. 4, яким зокрема встановлено, що у 2011 році норми і положення ст. 39, 50, 51, 52, 54 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», застосовується у порядок та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявного фінансового ресурсного бюджету Пенсійного фонду України на 2011 рік. Законом було змінено можливість здійснювати виплати в розмірах більших ніж наявний фінансовий ресурс, а також делеговано Кабінету Міністрів України визначення порядку та розмірів виплат вищевказаним категоріям громадян. Зобов'язання відповідно до постанови Ірпінського міського суду № 2-а-2060/2010 від 07 грудня 2010 року та постанови Ірпінського міського суду Київської області № 2979/2010 від 14 жовтня 2010 року управлінням виконані в повному обсязі (кошти нараховані та виплачені) станом на 01 жовтня 2016 року заборгованість відсутня.

Вважаючи, що його права та законні інтереси порушено, позивач звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом.

Даючи правову оцінку вищевикладеним обставинам справи, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції правильно виходив з такого.

Згідно зі ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до ч. 1 ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України, постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

У рішенні Конституційного Суду України від 26 червня 2013 року у справі №1-7/2013 зазначено, що виконання судового рішення є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем подано позови про призначення та перерахунок пенсії та доплат до неї, що вказує на їх однопредметність з вимогами у справах № 2-а-2060/2010, № 2979/2010. При цьому нових складових, які б впливали на розмір пенсії, позивач не заявляє.

Колегія суддів звертає увагу, що позивачем не заявлялись позовні вимоги про визнання протиправними дій відповідача щодо порядку обчислення та нарахування пенсії відповідно до вимог чинного законодавства України, зобов'язання відповідача здійснити такий перерахунок.

Аналіз положень ст. 267 Кодексу адміністративного судочинства України та ст. 2 цього Кодексу свідчить, що позов, який направлений на контроль за виконанням судових рішень, виключає одночасний розгляд спору про оскарження дій суб'єкта владних повноважень з інших підстав, що не пов'язані з належним виконання судового рішення.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України №К/800/23064/15 від 03 листопада 2015 року.

Крім зазначеного, колегія суддів звертає увагу, що згідно з ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до ч. 4 ст. 105 Кодексу адміністративного судочинства України, адміністративний позов може містити вимоги про: 1) скасування або визнання нечинним рішення відповідача - суб'єкта владних повноважень повністю чи окремих його положень; 2) зобов'язання відповідача - суб'єкта владних повноважень прийняти рішення або вчинити певні дії; 3) зобов'язання відповідача - суб'єкта владних повноважень утриматися від вчинення певних дій; 4) стягнення з відповідача - суб'єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, завданої його незаконним рішенням, дією або бездіяльністю; 5) виконання зупиненої чи невчиненої дії; 6) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень; 7) примусове відчуження земельної ділянки, інших об'єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності.

Так, постановами Ірпінського міського суду у справі № 2-а-2060/2010 від 07 грудня 2010 року та № 2979/2010 від 14.10.2010 було захищено порушене право позивача у сфері пенсійного забезпечення.

Натомість, системний аналіз доводів позовної заяви та апеляційної скарги у справі що розглядається, дає підстави для висновку про те, що позивач просить про зобов'язання застосування відповідачем зазначених вище судових рішень.

Проте, положеннями чинного законодавства України не передбачено повноважень адміністративного суду щодо поновлення захисту порушеного права, яке уже встановлено судовими рішеннями.

Більш того, судом першої інстанції встановлено, що згідно з довідкою Ірпінського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області № 5435/05 від 25 вересня 2017 року про розмір призначеної і фактично отриманої пенсії перерахунок відповіно до постанови суду у справі № 2-а-2060/2010 виплачено 14 березня 2011 року у сумі 617,52 грн., нарахування відповідно до постанови суду у справі №2-а-2060/2010 проведено, але не виплачено, борг у сумі 13178,35 грн. передано до ГУ Юстиції у Київській області 07 серпня 2017 року.

Згідно з довідкою Ірпінського обєднаного управління Пенсійного фонду України Київської області № 5434/05 від 25 вересня 2017 року про розмір призначеної і фактично отриманої пенсії, перерахунок відповідно до постанови Ірпінського міського суду у справі № 2-2979/2010 виплачено 14 грудня 2010 року в сумі 2822,43 грн.

Таким чином, відповідачем не допущено протиправних дій або бездіяльності щодо перерахунку пенсії позивача та доплат до неї.

Згідно з ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Щодо стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч. 2 ст. 21 Кодексу адміністративного судочинства України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше вимоги про відшкодування шкоди вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Зі змісту цієї норми випливає, що у такому порядку розглядаються адміністративним судом вимоги про відшкодування як матеріальної, так і моральної шкоди. Основною умовою такого розгляду є те, щоб така вимога була заподіяна (похідною) протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин і якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір.

Пленум Верховного Суду України в своїй Постанові № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснив, що моральною шкодою є втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Крім того, Верховний Суд України у вищевказаній постанові Пленуму зазначає, що в позовній заяві про відшкодування моральної шкоди повинні бути зазначені обставини того, у чому полягає моральна шкода, якими діями, рішеннями вона завдана та якими доказами вона підтверджена. Факт заподіяння шкоди доводить позивач.

Обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачу моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Отже, встановлення відсутності у діях відповідача порушень чинного законодавства виключає можливість стягнення моральної шкоди.

Враховуючи викладене, з'ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи вимоги законодавства України та судову практику, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до Ірпінського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області про перерахунок пенсії, стягнення недоплачених коштів.

Приписами ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яке ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів дійшла висновку, що постанова суду першої інстанції ухвалена з дотриманням норм процесуального та матеріального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, у зв'язку з чим підстав для скасування постанови суду першої інстанції не вбачається.

На підставі викладеного, враховуючи, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, керуючись ст. ст. 160, 198, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Ірпінського міського суду Київської області від 25 вересня 2017 року - залишити без задоволення.

Постанову Ірпінського міського суду Київської області від 25 вересня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів, відповідно до вимог ст. 212 КАС України, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Повний текст виготовлено 04.12.2017

Головуючий суддя Л.В.Бєлова

Судді Н.В. Безименна,

А.Ю Кучма