Справа № 530/1156/17
Суддя: Должко С. Р.
Дата ухвалення: 2017-12-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 530/1156/17
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2017 року Зіньківський районний суд Полтавської області в складі: головуючого-судді Должко С.Р, секретаря Бедюх Н.І. розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Зіньків справу за позовом

ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 про зобов"язання надання учасника бойових дій,-

ВСТАНОВИВ:
Позивач, ОСОБА_1 звернувся в Зіньківський районний суд Полтавської області з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 про зобов"язання надання учасника бойових дій.

Зачитавши заяву позивача та заслухавши ОСОБА_1 який підтримав позовні вимоги, заслухавши представника відповідачів, заслухавши свідків ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та дослідивши наявні матеріали справи, суд знаходить, що заявлені вимоги обґрунтовані і такі, що підлягають частковому задоволенню.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно ст. 5 КАС України, - адміністративне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

За змістом ст. 69 70 КАС України, - доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Докази суду надають особи, які беруть участь у справі. Суд може запропонувати надати додаткові докази або витребувати додаткові докази за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, або з власної ініціативи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Докази, одержані з порушенням закону, судом при вирішенні справи не беруться до уваги. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Відповідно ст. 86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Нормою ст. 159 КАС України передбачено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Стаття 124 Конституції України та стаття 14 КАС встановлюють, що судові рішення, зокрема постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання на всій території України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Згідно статтею 255 КАС України визначено, що постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов`язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України. Обставини, які були встановлені постановою, що набрала законної сили, в одній адміністративній справі не можуть оспорюватися в іншій судовій справі за участю тих самих сторін.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 8 Конституції України: «В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.»
У ст. 22 Конституції України передбачено, що: «Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод».
В ст. 64 Конституції України закріплюється принцип, згідно якого права та свободи людини можуть бути обмежені лише у випадках, встановлених Конституцією:
Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993, № 3551-XII, (далі Закон №3551-XII) визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.
Відповідно до п.2 ст. б Закону №3551-XII учасниками бойових дій визнаються, зокрема, учасники бойових дій на території інших країн військовослужбовці Радянської армії, військово- морського флоту, Комітету державної безпеки, особи рядового, начальницького складу і військовослужбовці Міністерств внутрішніх справ колишнього Союзу PCP (включаючи військових та технічних спеціалістів і радників), працівники відповідних категорій, які за рішенням Уряду колишнього Союзу PCP проходили службу, працювали чи перебували у відряджені в державах, де в цей період велися бойові дії, і брали участь у бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ (флотів).
Кабінетом Міністрів України 08.02.1994 року прийнято Постанову № 63 «Про організаційні заходи щодо застосування Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі Постанова № 63), згідно з якою затверджений Перелік держав і періодів бойових дій на їх території, в якому вказаний Афганістан, на території якого з квітня 1978 року по грудень 1989 роки, мали місце бойові дії.
Наказом Міністра оборони України від 07.05.2015 року №200 затверджено Про затвердження Положення про комісії Міністерства оборони України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій та Інструкції про порядок видачі в Міністерстві оборони України посвідчень учасника бойових дій, нагрудних знаків Ветеран війни - учасник бойових дій та листів талонів на право одержання проїзних квитків з 50-відсотковою знижкою їх вартості, яке зареєстровано в Міністерстві юстиції України 14 травня 2015 року за №531/26976 (далі Положення).
Відповідно до п.1 цього Положення комісії з питань розгляду матеріалів про визначення учасників бойових дій у Збройних Силах України (далі - Комісії) створюються в Міністерстві оборони України, військовій частині НОМЕР_1 , військовому комісаріаті Автономної Республіки Крим, обласних та Київському міському військових комісаріатах.
Відповідно до п. 5 та п. 6 цього Положення у своїй діяльності Комісії керуються Конституцією України, законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства оборони України та цим Положенням; на Комісії військового комісаріату Автономної Республіки Крим, обласних та Київського міського військових комісаріатів покладається вирішення питань про визначення учасників бойових дій відповідно до статті 6 Закону № 355 І-XII з числа осіб, звільнених зі Збройних Сил, колишніх партизанів та підпільників за місцем їх реєстрації.
В судовому засіданні було встановлено, відповідно до статті 5 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 6 цього ж Закону учасниками бойових дій визнаються учасниками бойових дій на території інших країн - військовослужбовці Радянської Армії, Військово-Морського Флоту, Комітету державної безпеки, особи рядового, начальницького складу і військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ колишнього Союзу PCP (включаючи військових та технічних спеціалістів і радників), працівники відповідних категорій, які за рішенням Уряду колишнього Союзу PCP проходили службу, працювали чи перебували у відрядженні в державах, де в цей період велися бойові дії, і брали участь у бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ (флотів).
Наказом Міністерства оборони України 07.05.2015 № 200 затверджено Положення про комісії Міністерства оборони України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій (далі - Положення-200).
Відповідно до пункту 9 Положення-200 на Комісії військового комісаріату Автономної Республіки Крим, обласних та Київського міського військових комісаріатів покладається вирішення питань про визнання учасниками бойових дій із числа осіб, звільнених зі Збройних Сил, колишніх партизанів та підпільників - за місцем їх реєстрації.
Згідно з пунктом 10 Положення-200 Комісії зобов`язані:
приймати до розгляду заяви громадян про визнання їх учасниками бойових дій відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»;
реєструвати заяви в спеціальній книзі обліку;
інформувати заявника про прийняття заяви до розгляду і дату засідання Комісії;
розглядати внесені на розгляд заяви та інші документи в місячний строк з дня їх отримання;
робити запити до відповідних архівних установ (за потреби), про що повідомляти заявника;
заслуховувати пояснення осіб, які подали заяви, свідків, представників організацій, установ та громадських організацій ветеранів, досліджувати інші докази особистої участі заявника в бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ (сил) або розмінуванні (траленні бойових мін);
доводити рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві, до відома громадянина в письмовій формі, а також роз`яснювати порядок його оскарження;
розглядати документи стосовно надання статусу учасника бойових дій особам, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, а в разі відсутності підстав, які підтверджуються документами, повертати їх до військових частин (органів, підрозділів), установ, закладів з метою подальшого доопрацювання;
засідання Комісії проводити не рідше одного разу на місяць (за наявності документів).
Відповідно до пункту 11 Положення-200 Комісії приймають рішення щодо визнання громадян учасниками бойових дій на підставі таких документів: заяв громадян або клопотань командирів (начальників); довідок відповідного періоду, підписаних і завірених печаткою; партизанського квитка; посвідчення учасника підпілля; посвідчення до знака За розмінування; грамот, фотографій (оригіналів);
газетних матеріалів того періоду, який потребує підтвердження; історичних довідок, документів та інших архівних матеріалів; документів потрібного періоду, де зазначені прізвище, ім`я та по батькові заявника;
документів, які підтверджують службу чи роботу заявника у відповідний період;
інших документів, на підставі яких можливо зробити достовірний висновок про участь у бойових діях або розмінуванні (траленні бойових мін).
Згідно з пунктом 12 Положення-200 за відсутності в заявника через незалежні від нього причини необхідних документів, які підтверджують його право на отримання статусу учасника бойових дій, дозволяється брати до уваги показання свідків (не менше двох), які в період, що потребує підтвердження, проходили військову службу чи працювали разом із заявником.
Суд встановив що у період з 20.06.1984 року по 22.05.1986 року ОСОБА_1 проходив строкову військову службу у Збройних Силах на посаді рядового та сержантського складу у військовому званні «сержант», що підтверджується військовим квитком НОМЕР_2 (а.с.10-13).
З 29 листопада 1984 року по 22.05.1986 рік ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині № НОМЕР_3 в прикордонних військах КГБ СРСР Середньо-Азіатського прикордонного округу та залучався до виконання спеціальних завдань в зоні бойових дій у Демократичній республіці Афганістан в складі мотоманеврової групи на точці Даргак у період з 01 березня по 20 грудня 1985 року. По закінченню проходження військової служби наказом командира військової частини польової пошти НОМЕР_3 від 25.05.1986 року м. Хорог, ОСОБА_1 отримав письмову довідку № 122 від 25.05.1986 р. про право на пільги згідно постанови ЦК КПРС та Ради Міністрів СРСР від 17 січня 1983 року за виконання бойових завдань. В довідці вказано, що сержант ОСОБА_1 , проходив службу у військовій частині № НОМЕР_3 з 29.11.1984 р. по 22.05.1986 року.
Позивач звернувся до комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 із заявою про визнання його учасником бойових дій. При цьому на підтвердження участі в бойових діях надав такі документи: довідку від 25.05.1986 № 122 про право на пільги, встановлені постановою ЦК КПРС і Ради Міністрів від 17.01.1983 року; військовий квиток з відмітками військової частині № НОМЕР_4 - з 22.06.1984 р. 11.11.1984 р., та № 2022 з 13.05.1984 р. 20.06.1984 р., з 29.11.1984 р. по 01.04.1986 р..
Позивач звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_2 та ІНФОРМАЦІЯ_1 з проханням надати йому статус учасника бойових дій.

21.09.2017 року згідно витягу із протоколу №14 ОСОБА_1 отримав відмову у наданні йому статусу учасника бойових дій. В даному протоколі вказано, що позивач надав пояснення свідка, ОСОБА_4 , про те, що він проходив із заявником службу в Республіці Афганістан. Комісією дане пояснення до уваги не бралося та як дане пояснення не завірено належним чином. Запропоновано йому звернутися до архівних установ та роз"яснено право оскаржити в судовому порядку.

Згідно довідки з архіву від 14.11.2012 № 21/59/Б-13697, за якою відомості про перебування ОСОБА_1 на території Республіки Афганістан - відсутні. Журнал реєстрації довідок військовослужбовців військової частини № НОМЕР_3 , маючих право на пільги за 1986 рік на зберігання не поступав. Згідно листа до архівної довідки вказано, що документи, згідно директиви №050 КДБ СРСР були знищені. Роз`яснено його право знайти двох свідків та звернутися до суду (а.с.16-17).
Свідок ОСОБА_2 в судовому засідання підтвердив факт того, що сержант ОСОБА_1 , проходив службу у військовій частині № НОМЕР_3 з 1985 р. по 1986 року на території Республіки Афганістан. Для підтвердження надав свій військовий квиток НОМЕР_5 в якому мається відмітка, що він проходив військову службу у в/ч НОМЕР_3 з 01.10.1985 року по 01.04.1986 року. Також надав посвідчення НОМЕР_6 , від 09.07.1997 року, згідно якого ОСОБА_2 є учасником бойових дій та має пільги встановлені законодавством України. А згідно посвідчення № НОМЕР_7 від 25.08.2016 року є інвалідом 3 групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни інвалідів війни.
Свідок ОСОБА_3 в судовому засідання підтвердив факт того, що ОСОБА_1 , проходив службу у військовій частині № НОМЕР_3 з 1984 року. Потім ОСОБА_3 перевели в іншу частину, але вони постійно зустрічалися під час виконання завдань на території Республіки Афганістан. Для підтвердження надав свій військовий квиток НОМЕР_8 в якому мається відмітка, що він проходив військову службу у в/ч НОМЕР_3 з 13.05.1984 року по 27.08.1984 року. З 28.08.1984 по 25.01.1986 р. в/ч НОМЕР_9 . Також надав посвідчення НОМЕР_10 , від 17.04.2006 року, згідно якого ОСОБА_3 є учасником бойових дій та має пільги встановлені законодавством України. А згідно посвідчення № НОМЕР_11 від 20.05.2014 року є інвалідом 3 групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни інвалідів війни.
Суд зауважує, що між сторонами відсутній спір з приводу перебування позивача ОСОБА_1 з 29 листопада 1984 року по 22.05.1986 рік по проходжені ним військової служби у військової частині № НОМЕР_3 в прикордонних військах КГБ СРСР Середньо-Азіатського прикордонного округу та залучення до виконання спеціальних завдань в зоні бойових дій у Демократичній республіці Афганістан в складі мотоманеврової групи.
Стаття 21 Конституції України проголошує, що усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.
Відповідно до частини першої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.
За змістом статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення.
Спеціальним законом, який визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них є Закон України від 22.10.1993 №3551-ХІІ "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".
Згідно зі статтею 4 названого Закону, ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни.
Як визначено у статті 5 цього Закону, учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.
Як визначено частиною першою статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
А відповідно до частини другої цієї ж статті, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
За приписами статті 17 Закону України від 23.02.2006 №3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
У своїх рішеннях Суд вказує на те, що будь-яке обмеження прав має бути пропорційним легітимній меті, яку у конкретній ситуації переслідує держава для забезпечення прав та законних інтересів інших осіб. Таке обмеження має встановлюватися законом; переслідувати легітимну мету; бути обумовленим суспільною необхідністю досягнення цієї мети, пропорційним та обґрунтованим.
У відповідності до частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
З урахуванням наведеного, суд, виходячи зі змісту принципу верховенства права, зважаючи на закріплений у Конституції України принцип рівності всіх громадян перед законом, беручи до уваги те, що позивач відповідає вимогам статті 5, Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" та брав безпосередню участь у бойових діях на території Республіки Афганістан у період її проведення, дійшов висновку про те, що позивач має право на одержання статусу учасника бойових дій.
Суд зауважує, що будь-яке інше тлумачення положень Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" відносно позивача, зважаючи на встановлені у ході судового розгляду справи обставини, що сторонами не заперечуються, призведе до порушення прав останнього, що не сумісне з положеннями Конституції України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Згідно вимог ст. 6 КАС України судовому захисту підлягають порушені права.
Відповідно до частини першої статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно п. 1 ч. 1 статті 18 КАС України, місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні адміністративні справи, у яких однією зі сторін є орган чи посадова особа місцевого самоврядування, посадова чи службова особа органу місцевого самоврядування, крім тих, які підсудні окружним адміністративним судам.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
У свою чергу, в силу положень частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
"На підставі" означає, що суб`єкт владних повноважень: 1) повинен бути утворений у порядку, визначеному Конституцією та законами України; 2) зобов`язаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним.
"У межах повноважень" означає, що суб`єкт владних повноважень повинен приймати рішення, а дії вчиняти відповідно до встановлених законом повноважень, не перевищуючи їх.
"У спосіб" означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний дотримуватися встановленої законом процедури і форми прийняття рішення або вчинення дії і повинен обирати лише визначені законом засоби.
Отже, суб`єкт владних повноважень має діяти виключно в межах та у спосіб, що встановлені законом, оскільки він виконує державні функції, і лише держава шляхом законодавчого регулювання визначає його завдання, межі його повноважень та спосіб, у який він здійснює ці повноваження. Розширене тлумачення суб`єктом владних повноважень способів здійснення своїх повноважень не допускається.
Згідно статті 86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у своїй постанові від 16.09.2015 р. (справа № 826/4418/14), з поміж іншого, зазначають наступне: рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Отже, невиконання суб`єктами владних повноважень рішень судів порушує принцип юридичної впевненості та ставить під сумнів дієвість судової системи України, що має набагато більший суспільний інтерес, аніж принцип невтручання суду у дискреційні повноваження органу влади.
Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у своїй ухвалі від 24.03.2016 р. (справа № 826/17109/13-а), з поміж іншого, визначили: у випадку коли поданих доказів достатньо для того, щоб зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти те чи інше рішення чи зробити ту чи іншу дію суд вправі обрати такий спосіб захисту порушеного права. Обрана судом Форма захисту порушених прав у даному випадку не є втручанням у дискреційні повноваження відповідача. Втручанням у дискреційні повноваження суб`єкту владних повноважень може бути прийняття судом рішень не про зобов`язання вчинити дії, а саме прийняття ним рішень за заявами заявників замість суб`єкта владних повноважень.
Отже, у разі відсутності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та направлений на недопущення свавілля в органах влади.
Таким чином, на законодавчому рівні визначено порядок розгляду матеріалів щодо надання особі статусу учасника бойових дій у разі наявності спірних питань.
Згідно ч. 1 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.
Відповідно до 267 КАС України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, має право зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
За вищевикладених обставин, суд вважає за необхідне зобов"язати Полтавський обласний військовий комісаріат у тримісячний строк з дня набрання постановою суду законної сили, подати до Зіньківського районного суду Полтавської області звіт про виконання даної постанови.
Одночасно суд зазначає, що за наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання постанови суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання постанови, штраф у розмірі від десяти до тридцяти мінімальних заробітних плат. Половина суми штрафу стягується на користь позивача, інша половина - до Державного бюджету України.
На підставі викладеного, керуючись статтями ст. ст. 13, 23 Закону України «Про оцінку землі», ст. 43 Закону України «Про місцеве самоврядування», ст. 152 ЗК України, статями 2, 3, 6, 17,18, 69, 71, 94, 100, 128, 158, 159, 160, 161, 162, 163 КАС України суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 про зобов"язання надання учасника бойових дій задоволити частково.

Зобов`язати Комісію ІНФОРМАЦІЯ_1 з питань розгляду матеріалів про визнання учасників бойових дій у Збройних силах України прийняти рішення щодо визнання ОСОБА_1 учасником бойових дій.
Зобов`язати Комісію Полтавського обласного військового комісаріату з питань розгляду матеріалів про визнання учасників бойових дій у Збройних силах України розглянути питання щодо видачі ОСОБА_1 посвідчення учасника бойових дій.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Зіньківський районний суд Полтавської області. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до ст. 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови в письмовому провадженні - протягом десяти днів з дня отримання постанови.

Постанова набирає законної сили відповідно до ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішення за наслідками апеляційного провадження.

Написано власноручно.

Суддя Зіньківського
районного суду Полтавської області С.Р. Должко