Справа № 820/3074/17
Суддя: Бондар В.О.
Дата ухвалення: 2017-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2017 р.Справа № 820/3074/17
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Бондара В.О.

Суддів: Чалого І.С. , Калиновського В.А.

за участю секретаря судового засідання Струкової Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 04.10.2017р. по справі № 820/3074/17

за позовом ОСОБА_1 Чінь

до Державної міграційної служби України третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області

про скасування наказу,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 Чінь (далі позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду, з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України ( далі відповідач) третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Харківської області, в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просить суд: скасувати п. 13 (п.п. 13.1-13.3) Наказу Державної міграційної служби України №193 від 21.07.2016 р., про скасування деяких рішень про видачу посвідок на постійне місце проживання в Україні громадянину ОСОБА_2 ОСОБА_1 Чінь, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 04.10.2017 року адміністративний позов ОСОБА_1 Чінь до Державної міграційної служби України, третя особа: Головне управління державної міграційної служби в Харківській області про скасування наказу - задоволено.

Скасовано п. 13 п. 13 (п.п. 13.1-13.3) Наказу Державної міграційної служби України №193 від 21.07.2016 р., про скасування деяких рішень про видачу посвідок на постійне місце проживання в Україні громадянину ОСОБА_2 ОСОБА_1 Чінь, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Стягнено за рахунок бюджетних асигнувань Державної міграційної служби України (01001, м.Київ, вул.Володимирська, 9, ) на користь громадянина ОСОБА_3 Республіки ОСОБА_2 ОСОБА_1 Чінь, ІНФОРМАЦІЯ_1 (ІПН НОМЕР_1; 61105, м. Харків, вул. Киргизька, буд 15, гуртожиток) судовий збір у розмірі 640 грн. 00 коп. (шістсот сорок гривень 00 коп.).

Відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позову в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що вважає постанову суду першої інстанції в частині задоволення позову незаконною та необґрунтованою у зв»язку з неповним з»ясуванням судом, обставин, що мали значення для справи та невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Сторони в судове засідання не зявились, були повідомлені належним чином.

Суд апеляційної інстанції розглядає справу згідно ч.4 ст. 196 КАС України та п.2 ч.1 ст. 197 КАС України.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, вивчивши матеріали справи, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що позивач, громадянин ОСОБА_3 Республіки ОСОБА_2 ОСОБА_1 Чінь у 1993 році прибув до України відповідно до Угоди, укладеної між Урядом ОСОБА_3 Республіки ОСОБА_2 та Урядом СРСР про направлення і прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 02.04.1981 р. та був працевлаштований на заводі "Ленінська кузня", на якому працював в період з 15.01.1994 року по 15.07.1994 року. Згодом позивач залишилася на постійне проживання в Україні.

У 2003 році до ВГІРФО ГУ МВС України в Київській області звернувся громадянин СРВ ОСОБА_1 Чінь, ІНФОРМАЦІЯ_2, з клопотанням щодо видачі йому посвідки на постійне проживання, оскільки він прибув в Україну з метою працевлаштування.

В подальшому, 16.08.2004 року керівництвом ВГІРФО ГУМВС України в Київській області на підставі заяви ОСОБА_1 Чінь було прийнято рішення щодо документування його посвідкою на постійне проживання відповідно до абзацу четвертого пункту 4 розділу V Прикінцеві положення Закону України Про імміграцію (а.с. 11).

01.07. 2017р. позивач звернувся до Головного управління ДМС України в Харківській області із заявою щодо обміну Посвідки на постійне місце проживання в Україну у звязку з непридатністю її до подальшого використання.

Під час розгляду даної заяви та у звязку із тим, що рішення щодо документування позивача посвідкою на постійне проживання приймалось керівництвом ВГІРФО ГУМВС України в Київській області 16.08.2004 р., Головним управлінням ДМС України в Харківській області було направлено запит до Управління ДМС України в Київській області щодо законності надання дозволу на імміграцію в Україні громадянину ОСОБА_2 ОСОБА_1 Чінь.

Відповідач та третя особа зазначають, що в ході цієї перевірки зясовано, що з відповідною заявою на отримання посвідки звернувся із заявою у 2003 році, тобто після закінчення строку, вказаного у Законі, яким було передбачено термін для такого звернення, а саме - до 7 лютого 2002 року, оскільки з 08 лютого 2002 року абзац 4 пункту 4 Прикінцевих положень Закону України Про імміграцію не міг бути застосованим.

З урахуванням встановлення пропущеного строку для отримання посвідки на постійне проживання позивача, Головне управління ДМС України в Харківській області своїм листом №04/1-15517 від 07 липня 2017р. повідомило позивача про те, що Посвідка на постійне проживання в Україні громадянина ОСОБА_2 ОСОБА_1 Чінь, ІНФОРМАЦІЯ_2, скасована, згідно Рішення № НОМЕР_2 України від 21.07.2016 року (а.с. 10).

Зазначений лист гр. ОСОБА_1 Чінь вручено 07.07.2017 р. за № 04/1-15517, але, як зазначає позивач, копію зазначеного рішення про скасування Посвідки на постійне місце проживання в Україну ОСОБА_1 Чінь надано не було.

З матеріалів справи вбачається, що Наказом ДМС України №193 від 21.07.2016 року, на підставі висновку УДМС України у Київській області від 23.05.2016 року, серед іншого, стосовно ОСОБА_1 Чінь:

- скасовано повністю рішення відділу ГІРФО УМВС України в Київській області від 16.08.2004 року про документування посвідкою на постійне проживання в Україні громадянина ОСОБА_3 Республіки ОСОБА_2 ОСОБА_1 Чінь, ІНФОРМАЦІЯ_2 (п.13.1);

- видану на підставі цього рішення посвідку на постійне проживання серії КВ №8802/50771 від 16.08.2004 року визнати недійсною та такою, що підлягає вилученню (п. 13.2);

- начальникові ГУ ДМС у Харківській області ОСОБА_4 за місцем проживання іноземця забезпечити вилучення зазначеної в підпункті 13.2 пункту 13 цього наказу посвідки на постійне проживання, а також здійснити заходи, передбачені законодавством України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства (п.13.3 Наказу) (а.с. 28).

Також, з матеріалів справи вбачається, що перевіркою проведеною Головним управлінням ДМС України в Київській області було встановлено, що рішення про надання посвідки на постійне проживання в Україні було прийнято з порушенням вимог абз.4 п.4 розділу V "Прикінцевих положень" Закону України "Про імміграцію", а саме порушення позивачем терміну звернення з заявою про надання посвідки на постійне проживання.

Не погоджуючись позивач звернувся до суду з позовом.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції дійшов висновку, що пункт 13 Наказу ДМС України № 193 від 21.07.2016 року, яким скасовано повністю рішення відділу ГІРФО УМВС України в Київській області від 16.08.2004 року про документування посвідкою на проживання в Україні для іноземця гр. СРВ ОСОБА_1 Чінь; визнанні недійсною та такою, що підлягає вилученню, видані на підставі цього рішення посвідки на постійне проживання Серії КВ №8802/50771 від 16.08.2004 р. (п.п.13.1-13.2 Наказу № 193) (а.с. 28) не може бути визнано таким, що прийнято на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та зазначає, що видача посвідки на постійне проживання позивача здійснювалась відповідно до абз.3 п.4 розділу V "Прикінцеві положення" Закону України "Про імміграцію", згідно з яким вважаються такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну до 6 березня 1998 року за Угодою між Урядом ОСОБА_3 Республікою ОСОБА_2 та Урядом СРСР про направлення і прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 2 квітня 1981 року, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні.

Зазначені підстави для видачі посвідки на постійне проживання були самостійно визнані ГУ ДМС України в Київській області та зазначені у висновку. Під час видачі посвідки на постійне проживання ВГІРФО ГУ МВС України в Київській області керувався зазначеними положеннями Закону України "Про імміграцію", будь-яких заперечень не висловлював, таким чином визнав позивачку такою, що має дозвіл на імміграцію.

Як вбачається з матеріалів справи, 16.08.2004 р. ВГІРФО ГУ МВС в Київській області оформило і видало гр. ОСОБА_1 Чінь посвідку на постійне проживання Серії КВ №8802/50771 термін дії "безстроково".

На думку відповідача, на момент звернення у 2003 році та отримання вищезазначеної посвідки, а саме: 18.06.2004 року - положеннями законодавства України не було передбачено оформлення посвідки на постійне проживання без надання дозволу на імміграцію відповідно до абз. 4 розділу 5 Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію", оскільки позивач звернувся після передбаченого законом шестимісячного терміну.

З цього приводу колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з абз. 6 ст. 1 Закону України "Про імміграцію", посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.

Відповідно до п.18 Порядку, посвідка на постійне проживання скасовується територіальним органом або підрозділом ДМС, який її видав, у разі скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статей 12 і 13 Закону України "Про імміграцію".

Згідно п.4 Розділу V "Прикінцеві положення" Закону України "Про імміграцію", особам, зазначеним у пункті 4 Прикінцевих положень, посвідка на постійне проживання видається за їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію. На них поширюється чинність статей 12-15 цього Закону.

Таким чином з аналізу вказаної норми вбачається, що посвідка на постійне проживання видається уповноваженим органом за заявою, та не передбачає попереднього оформлення дозволу на імміграцію. А відтак, позивач отримав посвідку на постійне проживання в межах законодавства.

Колегія суддів зазначає, що позивачу не надавався дозвіл на імміграцію в Україні, оскільки він прибув до України в 1994 році, а Закон України "Про імміграцію", прийнятий 07 червня 2001 року, передбачив набуття дозволу на імміграцію позивача в силу цього Закону без окремої дії чи рішення суб'єкта владних повноважень. І позивачу в силу дії цього Закону щодо набуття права на дозвіл на імміграцію надана посвідка на постійне місце проживання в Україні без надання дозволу на імміграцію.

При наданні 16.08.2004 р. позивачу посвідки на постійне місце проживання в Україні управління у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області проводило перевірку законності залишення його на постійне проживання на території України та керувалося положеннями Закону України "Про імміграцію", підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію не виявило та надало посвідку на постійне місце проживання в Україні.

Цією ж нормою Закону ГУ ДМС України в Київській області обґрунтовує прийняття протилежного рішення - висновку про перевірку матеріалів щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні, на підставі якого ДМС України п. 13 (п.п. 13.1-13.2) Наказом № 193 від 21.07.2016 року, скасувало як рішення ВГІРФО ГУ МВС в Київській області від 16.08.2004 року, так і видані на підставі такого рішення посвідки позивача на постійне місце проживання в Україні.

Так, відповідно до положень ст. 12 Закону України "Про імміграцію", дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

При цьому відповідачем та третьою особою не враховано, що перелік підстав для прийняття такого рішення визначений ст. 12 Закону України "Про імміграцію", а "інших випадків", зокрема, з підстав пропуску шестимісячного строку для подання заяви про видачу посвідки на постійне проживання в Україні, чинне законодавство не було передбачено. Крім того, Порядок формування квоти імміграції, Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, Порядок оформлення і видачі посвідки на постійне проживання було затверджено Постановою Кабінету Міністрів України лише 26 грудня 2002 року, тобто поза межами шестимісячного строку, визначеного абз.3 п.4 розділу V "Прикінцеві положення" Закону України "Про імміграцію".

При вирішенні даної справи враховані також наступні обставини:

Позивач тривалий час проживає в Україні. За весь час проживання на Україні не порушував чинного законодавства України, в тому числі про правовий статус іноземців, не вчиняв злочини.

У м. Харкові позивач проживає разом із родиною з 2004р.: дружиною - Чінь Тхі Зуієн, шлюб з якою укладено у ОСОБА_2 та дітьми ОСОБА_1 Куінь Чі, ІНФОРМАЦІЯ_3; ОСОБА_1 Ієн Ні, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_5 Бао, ІНФОРМАЦІЯ_5 Працює приватним підприємцем на ринку Барабашова в м. Харкові. На утриманні позивача перебуває його родина з неповнолітніми дітьми, громадянами України.

Колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуваний Наказ ДМС України порушує права ОСОБА_1 Чінь на постійне проживання в Україні та права і законні інтереси, як іноземця та батька, оскільки змушує його виїхати з України та покинути свою родину и проживати окремо. Крім того зазначене рішення змушує покинути Україну його дружину, яка отримала дозвіл на імміграцію як дружина іммігранта.

Ці обставини кореспондують до міжнародно-правових розпоряджень, згідно з якими кожен при здійсненні своїх прав і свобод повинен зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом, необхідні для забезпечення належного визнання і поваги прав і свобод інших осіб, для охорони державної (національної) безпеки, територіальної цілісності, публічного (громадського) порядку, запобігання злочину, захисту здоров'я чи моральності населення (добрих звичаїв), задоволення справедливих вимог моралі і загального добробуту в демократичному суспільстві і є сумісними з іншими правами, визнаними нормами міжнародного права (п. 2 ст. 29 Загальної декларації прав людини, п. З ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, п. 2 ст. 10 та п. 2 ст. 11 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, а також п. З ст. 2 Протоколу № 4 до неї).

Загальновизнані принципи і норми міжнародного права і міжнародні договори України є складовою частиною її правової системи.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд має застосувати положення ст.17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини, якою встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Згідно судової практики: "для матері/батька і дитини головним елементом сімейного життя є можливість постійного спільного проживання" (постанова по справі "МакМайкл проти Сполученого Королевства" (МсМісЬаеІ V. Еіпііесі Кігшсіот) від 24.02.1995 р., Бегіез А, № 307, р. 55, § 86).

Таким чином, оскаржуваний наказ відповідача породжує негативні наслідки для позивача та його родини. Втручання органу державної влади в сімейне життя позивача є неправомірним, не враховувалось неповнолітній вік двох дітей, законні права дітей на проживання разом з батьками, економічне благополуччя держави матір'ю дитини не порушується, позивачкою будь-яких злочинів не вчинялось, - отже не може бути підставою оскаржуваного рішення бажання відповідача захистити громадян від можливих протиправних дій батька - ОСОБА_1 Чінь.

Судом зясовано також, що ані відповідач, ані третя особа при розгляді питання щодо оформлення матеріалів для скасування рішення про документування ОСОБА_1 Чінь посвідкою на постійне проживання та визнання їх недійсними - не викликав позивача для надання відповідних роз'яснень.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що пункт 13 Наказу ДМС України № 193 від 21.07.2016 року, яким скасовано повністю рішення відділу ГІРФО УМВС України в Київській області від 16.08.2004 року про документування посвідкою на проживання в Україні для іноземця гр. СРВ ОСОБА_1 Чінь; визнанні недійсною та такою, що підлягає вилученню, видані на підставі цього рішення посвідки на постійне проживання Серії КВ №8802/50771 від 16.08.2004 р. (п.п.13.1-13.2 Наказу № 193) (а.с. 28) не може бути визнано таким, що прийнято на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи викладене, позовні вимоги ОСОБА_1 Чінь - обґрунтовані та підлягають задоволенню.

В силу ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Доводи апеляційної скарги є необґрунтованими з вище зазначених підстав і висновків суду першої інстанції не спростовують.

Таким чином, колегія суддів, вважає, що при прийнятті рішення суд першої інстанції дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст.195 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ч.1 ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів, дійшла до висновку, що постанова суду першої інстанції не підлягає скасуванню, а апеляційна скарга - задоволенню.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п.1 ч.1 ст. 199, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 04.10.2017р. по справі № 820/3074/17 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)ОСОБА_6
Судді(підпис) (підпис) ОСОБА_7 ОСОБА_8
Повний текст ухвали виготовлений 04.12.2017 р.