Справа № 308/10213/17
Суддя: Мікула Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2017-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2017 рокуЛьвів№ 876/11332/17

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого - судді Мікули О.І.,
суддів Курильця А.Р., Кушнерика М.П.,
з участю секретаря судового засідання - Федчук М.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові в залі суду апеляційну скаргу громадянина Сирії ОСОБА_1 на постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 жовтня 2017 року у справі за адміністративним позовом Чопського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України до громадянина Сирії ОСОБА_1 про примусове видворення та затримання з метою забезпечення примусового видворення,-
в с т а н о в и в :
Позивач - Чопський прикордонний загін Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України звернувся в суд з позовом до відповідача - громадянина Сирії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просив примусово видворити з України вказаного громадянина, затримати його з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення, в порядку п.5 ч.2 ст.256 КАС України допустити негайне виконання постанови.
Постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 жовтня 2017 року позов задоволено. Примусово видворено громадянина Сирії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до країни походження. Затримано з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення громадянина Сирії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на строк до шести місяців. Допущено негайне виконання рішення суду.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, громадянин Сирії ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржувана постанова прийнята з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального і процесуального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки тому факту, що апелянт є громадянином Сирії і не може повернутись до країни свого походження та змушений шукати захисту в Україні з огляду на об`єктивні обставини, які виникли в нього, а саме: обгрунтовані побоювання за своє життя та здоров`я, зумовлені внутрішнім збройним конфліктом, в умовах якого існує загроза загальнопоширеного насильства та систематичного порушення прав людини. Судом не взято до уваги, що на сьогоднішній час в республіці Сирія йде війна, є загроза життю з боку терористичного угрупування ІДІЛ. Апелянт звертає увагу на необхідність застосування до спірних правовідносин приписів п. 39-42, 65 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців УВКБ ООН, ст. 3 Європейської Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року, Методичних рекомендацій УВКБ ООН по міжнародному захисту осіб, які шукають притулок з Сирії, для належної оцінки інформації про країну походження апелянта, та побоювання остатнього щодо реальності загрози його життю та здоров`ю. Просить скасувати оскаржувану постанову, та прийняти нову, якою в задоволенні позову відмовити, закрити провадження у справі.
Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не прибули, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому суд відповідно до ч.1 ст.41, ч.4 ст.196 КАС України, вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін, за наявними у справі матеріалами та на основі наявних у ній доказів, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а оскаржувану постанову - скасувати з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 11 жовтня 2017 року громадянин Сирії ОСОБА_1 незаконно, поза пунктом пропуску, перетнув державний кордон в складі групи осіб з України в Словацьку Республіку на ділянці відповідальності відділу прикордонної служби "Княгиня", був затриманий представниками прикордонної поліції Словацької Республіки.
12 жовтня 2017 року в пункті пропуску "Малий Березний" Чопського прикордонного загону, на підставі статті 3 Угоди між Україною та Європейським Співтовариством про реадмісію осіб, громадянин Сирії ОСОБА_1 переданий на територію України у встановленому угодою порядку під час проведення прикордонно-представницької зустрічі, про що складено протокол двохсторонньої зустрічі помічника Прикордонного уповноваженого України та помічника Прикордонного уповноваженого Словацької Республіки.
За фактом порушення громадянином Сирії ОСОБА_1 вимог ст.9 Закону України "Про державний кордон України" складено протокол про адміністративне затримання від 12 жовтня 2017 року.
15 жовтня 2017 року начальник відділу по роботі з іноземцями та адміністративного провадження Чопського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України прийняв рішення про примусове повернення з України громадянина Сирії ОСОБА_1 , мотивуючи його тим, що українською мовою він не володіє, родичів на території України, які б могли надати допомогу у поверненні до країни походження, він не має, має намір будь- яким шляхом потрапити до країн Західної Європи, із його слів на батьківщину повертатися не має бажання.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що Чопський прикордонний загін Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначений Законом України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", тому враховуючи наявність рішення про примусове повернення з України громадянина Сирії ОСОБА_1 та обґрунтовані підстави вважати, що останній може ухилятися від виконання рішення про примусове повернення з території України, зокрема, через відсутність коштів для самостійного залишення територію України, працевлаштуватись на території України не має змоги, відповідач не відноситься до осіб, яким надано статус біженця і не є особою, яка потребує стороннього захисту, позовні вимоги щодо його примусового видворення є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.
Даючи правову оцінку такому висновку суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Ст.19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до вимог ч.6 ст.6 КАС України іноземці та особи без громадянства користуються в Україні таким самим правом на судовий захист в адміністративних справах, що і громадяни України.
П.п.1 ч.1 ст.9 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно зі ст.9, 29 Загальної декларації прав людини ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання. При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина повинна зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві.
У ст.5 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (із змінами і доповненнями) від 04.11.1950р., ратифікованою Верховною Радою України 11.09.1997р., задекларовано право кожного на свободу та особисту недоторканість, за винятком певних випадків, зокрема, законного арешту або затримання з метою запобігання недозволеному в`їзду особи в країну чи особи, щодо якої провадяться процедури депортації або екстрадиції.
Згідно з ч.2 ст.14 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземці та особи без громадянства в разі незаконного перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України затримуються та в разі, якщо порушення ними законодавства України не передбачає кримінальної відповідальності, повертаються до країни попереднього перебування у встановленому порядку.
Ст.26 вказаного Закону передбачає, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.
Відповідно до ч.1 ст.30 вказаного Закону центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.
Отже, з аналізу вказаних правових норм вбачається, що примусовому видворенню передують певні обставини, а саме: прийняття рішення про примусове повернення та не виконання такого рішення в установлений строк без поважних причин або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення.
Крім того, необхідно зазначити, що особа в будь-якому разі не підлягає видворенню, якщо підпадає під дію Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та під захист статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод або статті 31 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", відповідно до якої іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворенні або видані чи передані до країн: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.
У Рекомендаціях УВКБ ООН з питання міжнародного захисту відносно осіб, що залишають Сирійську Арабську Республіку (Редакція IIІ, жовтень 2014 року) зазначено, що після видання УВКБ ООН в жовтні 2013 року «Рекомендацій з питання міжнародного захисту щодо осіб, які покидають Сирійську Арабську Республіку (Редакція II)» ситуація в Сирії в плані безпеки, дотримання прав людини, переміщення і гуманітарних потреб ще більше загострилася.
Також у Рекомендаціях УВКБ ООН від жовтня 2014 року зазначено, що на даний момент майже всі райони країни охоплені насильством, що розгортається між різними учасниками конфліктів, які частково взаємно накладаються один на одного; ця ситуація ускладнюється внаслідок того, що за всі протиборчі сторони воюють іноземні найманці. Бої між сирійськими урядовими силами і масою антиурядових збройних груп не затихають. Паралельно угруповання «Ісламська держава Іраку і аль-Шама» (далі «ИГИШ») зміцнила контроль над значними територіями півночі і північного сходу Сирії і часто вступає в озброєні зіткнення з антиурядовими збройними групами, курдськими силами («Загонами народної самооборони», ОНБ), а також з урядовими силами. Нанесення авіаційних ударів по цілях в ИГИШ 23 вересня 2014 року привнесло в конфлікт додатковий ступінь складності. Оскільки міжнародні зусилля по знаходженню політичного вирішення ситуації в Сирії успіху досі не принесли, конфлікт як і раніше призводить до подальших жертв серед цивільного населення, переміщення людей і руйнування інфраструктури країни.
Відповідно до пункту 4 Рекомендацій УВКБ ООН від жовтня 2014 року за наявними даними до квітня 2014 року кількість осіб, загиблих у результаті конфлікту, перевищила 191 тис. чол. Найбільша кількість документально зафіксованих випадків смерті було зареєстровано в провінції Риф Дамаск; далі за кількістю жертв йдуть провінції Алеппо, Хомс, Ідліб, Дера та Хама.
Згідно з пункту 27 Рекомендацій УВКБ ООН від жовтня 2014 року у тих випадках, все більш виключних, де критерії включення в міжнародний захист згідно з Конвенцією 1951 року не будуть дотримані, необхідно розглядати більш широкі критерії відповідності поняття «біженець», сформульовані в регіональних нормативно-правових актах, що стосуються біженців, або інші форми міжнародного захисту, в тому числі додатковий захист або захист від видворення, заснованих на міжнародних або регіональних нормах в області прав людини або які базуються на нормах національного законодавства.
Відповідно до пункту 171 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців, якщо тип військової акції, в якій особа не бажає брати участь, засуджується міжнародним співтовариством як така, що суперечить елементарним правилам людської поведінки, покарання, передбачене за дезертирство або ухилення від призову, може з урахуванням всіх інших вимог визначення бути розцінено як переслідування.
При розгляді справ щодо примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України судом враховується, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації.
Отже, загальновизнаним офіційними документами, підтверджуються обґрунтованість побоювань відповідача щодо можливості стати жертвою переслідувань у разі повернення до Сирії.
Відповідно до ч.2 ст.72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, звільнені від подальшого доказування.
Судом першої інстанції встановлено, що 11 жовтня 2017 року громадянин Сирії ОСОБА_1 незаконно, поза пунктом пропуску, перетнув державний кордон в складі групи осіб з України в Словацьку Республіку на ділянці відповідальності відділу прикордонної служби "Княгиня", був затриманий представниками прикордонної поліції Словацької Республіки.
12 жовтня 2017 року в пункті пропуску "Малий Березний" Чопського прикордонного загону, на підставі статті 3 Угоди між Україною та Європейським Співтовариством про реадмісію осіб, громадянин Сирії ОСОБА_1 переданий на територію України у встановленому угодою порядку під час проведення прикордонно-представницької зустрічі, про що складено протокол двохсторонньої зустрічі помічника Прикордонного уповноваженого України та помічника Прикордонного уповноваженого Словацької Республіки.
За фактом порушення громадянином Сирії ОСОБА_1 вимог ст.9 Закону України "Про державний кордон України" складено протокол про адміністративне затримання від 12 жовтня 2017 року.
15 жовтня 2017 року начальник відділу по роботі з іноземцями та адміністративного провадження Чопського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України прийняв рішення про примусове повернення з України громадянина Сирії ОСОБА_1 , мотивуючи його тим, що українською мовою він не володіє, родичів на території України, які б могли надати допомогу у поверненні до країни походження, він не має, має намір будь- яким шляхом потрапити до країн Західної Європи, із його слів на батьківщину повертатися не має бажання.
Крім того, судом встановлено, що постановою Мостиського районного суду Львівської області від 08 серпня 2017 року в адміністративній справі № 448/955/17 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.204-1 КУпАП та накладено на адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 3400 грн.
Постановою Мостиського районного суду Львівської області від 14 серпня 2017 року (яка залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 05 жовтня 2017 року) затримано громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.
Аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, колегія суддів дійшла висновку про те, що у суду першої інстанції не було достатніх правових підстав для примусового видворення громадянина Сирії ОСОБА_1 , оскільки ситуація в Сирії за інтенсивністю та напруженістю становить ризик для людини, яку висилають в цю країну, так як сторони конфлікту використовують методи та тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення. Суд першої інстанції не дав належної оцінки вказаним обставинам, що призвело до ухвалення помилкового рішення, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.
Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить з того, що вислання осіб в країни, де вони можуть зазнати переслідувань, є порушенням ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Так, у справі Суфі і Елмі проти Сполученого Королівства (8319/07 та 11449/07, рішення від 28 червня 2011 року) суд дійшов висновку, що повернення особи у ситуацію громадянської війни може складати загрозу тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (п.п. 217-241), а також зазначив, що критеріями для оцінки інтенсивності/напруженості загального насилля в країні з військовим конфліктом є: чи сторони конфлікту використовують методи або тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення або які були безпосередньо спрямовані проти цивільного населення; чи використання таких методів та/або тактик застосовувались усіма сторонами конфлікту; чи конфлікт був локалізованим чи всеохоплюючим; кількість осіб, яких було вбито, поранено або які буди переміщені в результаті боротьби.
У рішенні Європейського Суду з прав людини у справі Аль-Хусін проти Боснії та Герцеговини (справа №3727/08, рішення від 07 лютого 2012 року) суд визнав, що повернення особи в Сирію, враховуючи питання по суті при розгляді справ щодо статусу біженця, ситуацію з правами людини і те, що ситуація в країні погіршується з початку політичного протесту і громадських заворушень в березні 2011 року, призведе до порушення ст. 3 Конвенції.
У рішенні у справі «S.K. проти Росії» (справа №52722/15, рішення від 13 лютого 2017 року) Європейського Суду з прав людини вирішив, що позивача не можна депортувати в Сирію, оскільки через військові дій в Сирії йому неможливо гарантувати безпеку, що було б порушенням статей 2 і 3 Конвенції.
Відповідно до ч.2 ст.8 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Доводи апелянта є підставними та спростовують висновки суду першої інстанції з вищенаведених мотивів.
З врахуванням усіх вищенаведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, постанова суду прийнята з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, у зв`язку з чим в силу вимог ст.202 КАС України постанова суду підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови.
Керуючись ст. 41, 160, 195, 196, п.3 ч.1 ст.198, п.п.1, 4 ч.1 ст.202, 205, 207, 254 КАС України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу громадянина Сирії ОСОБА_1 задовольнити частково.
Постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 жовтня 2017 року у справі № 308/10213/17 скасувати, та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий О.І. Мікула

Судді: А.Р. Курилець

М.П. Кушнерик

Повний текст постанови виготовлено 01 грудня 2017 року.