Справа № 459/2485/16-а
Суддя: Качмар Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2017-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2017 рокуЛьвів№ 876/11039/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Качмара В.Я.,

суддів - Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

при секретарі судового засідання - Федчук М.Р.,

за участі позивача та представника позивачів - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

і прокурора Цинайко Н.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційні скарги ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та заступника прокурора Львівської області - начальника управління підтримання державного обвинувачення в суді на ухвалу Сокальського районного суду Львівської області від 25 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до Червоноградської міської ради Львівської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивачів, - Дочірня компанія «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», та відповідача, - Товариство з обмеженою відповідальністю «ЗТЕК-НТ», за участі Червоноградської місцевої прокуратури, про визнання протиправним рішення конкурсної комісії з визначення переможця конкурсу та визнання незаконним і скасування рішення міської ради, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачі кожен окремо звернулися до суду із позовами до Червоноградської міської ради Львівської області (далі - Міська рада), які в подальшому були об'єднані в одне провадження, з урахуванням уточнення позовних вимог (а.с.150-151, 238-239, 240-241 т.3), про визнання: протиправним рішення конкурсної комісії з визначення переможця конкурсу щодо передачі в концесію цілісного майнового комплексу Комунального підприємства Міської ради «Червоноградтеплокомуненерго» (далі - ЦМК, КП відповідно) від 30.06.2016, оформлене протоколом №4 (протокол від 30.06.2016 №4 конкурсної комісії з передачі в концесію ЦМК; далі - Протокол) і затверджене рішенням Міської ради (далі - Міська рада) від 28.07.2016 №229 «Про переможця конкурсу з передачі в концесію цілісного майнового комплексу комунального підприємства Червоноградської міської ради «Червоноградтеплокомуненерго» (далі - Рішення №229); незаконним та скасування Рішення №229.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що на підставі рішення конкурсної комісії Міська рада прийняла Рішення №229, яким визнала переможцем відповідного конкурсу - Товариство з обмеженою відповідальністю «ЗТЕК-НТ» (далі - ТОВ).

Із вказівкою на відсутність розробленого ТОВ бізнес-плану беззбиткової діяльності, його неплатоспроможність і формальність оцінки конкурсної пропозиції, саму недоцільність передачі в концесію ЦМК через неврахування громадської думки, просять позов задовольнити.

Ухвалою Червоноградського міського суду Львівської області від 14 грудня 2017 року у цій справі №459/2485/16-а із змінами, внесеними ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 8 лютого 2017 року, зупинено дію Рішення №229 на підставі Протоколу та Рішення №229, та заборонено Міській раді вчиняти будь-які дії щодо передачі в концесію ЦМК до вирішення даного спору по суті (а.с.63-65 т.2, а.с.122-125 копії справи №2).

11.01.2017 Міська рада звернулася до вказаного суду із клопотанням про закриття провадження у цій справі. Зазначає, що Протокол і Рішення №229 є ненормативними правовими актами індивідуальної дії, породжують права та обов'язки тільки того суб'єкта (чи визначеного цим актом певного кола суб'єктів), якому їх адресовано. Дія оскаржуваних рішень на позивачів не розповсюджується, а тому вони не мають права на їх оскарження (постанови Верховного Суду України від 15 липня 2014 року №21-273а14 та від 3 лютого 2015 року №21-617а14; а.с.100-101 т.2).

Ухвалою Червоноградського міського суду Львівської області від 10 квітня 2017 року, яка залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 16 серпня 2017 року, справу передано на розгляд Сокальського районного суду Львівської області (а.с.193 т.2, а.с.37-39 т.3).

Розглянувши наведене вище клопотання Міської ради, Сокальський районний суд Львівської області ухвалою від 25 жовтня 2017 року провадження у справі закрив, скасував заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Червоноградського міського суду Львівської області від 14 грудня 2017 року.

Не погодившись із постановленою ухвалою, її оскаржили позивачі, які покликаючись на порушення судом норм процесуального права, просять її скасувати та постановити нову. Суд не зробив висновків щодо обґрунтованості оскаржуваного рішення, доцільності, наявності або відсутності несправедливої дискримінації для мешканців м.Червонограда у сфері надання житлово-комунальних послуг населенню. Не враховано рішення Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року №18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) щодо визначення житлово-комунальних послуг, оскільки вони є власниками квартир та споживачами таких послуг, а тому не можуть бути відсторонені від участі в прийнятті рішень, які зачіпають їх законні інтереси.

Заступник прокурора Львівської області - начальник управління підтримання державного обвинувачення в суді також подав апеляційну скаргу на таку ухвалу, просячи її скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. В обґрунтування зазначає, що судом не враховано те, що ОСОБА_1 входив до складу вказаної конкурсної комісії, а інші позивачі є користувачами послуг із централізованого теплопостачання, тобто послуг, які надаються КП.

Відповідач у письмовому запереченні вважає ухвалу суду першої інстанції обґрунтованою, постановлену з врахуванням всіх обставини справи та такою, що відповідає нормам матеріального та процесуального права. Просить апеляційні скарги позивачів та прокурора залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без змін.

Представники Міської ради та ТОВ подали до суду клопотання про відкладення розгляду справи. На думку апеляційного суду, подані клопотання є необґрунтованим, оскільки жодних доказів на підтвердження таких клопотань представниками відповідача та третьої особи суду надано не було.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та представників осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи, апеляційні скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційну скаргу позивачів належить задовольнити частково, а апеляційну скаргу прокурора - повністю.

Закриваючи на підставі п.1 ч.1 ст.157 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) провадження у справі, суд першої інстанції виходив із того, що позивачами при зверненні до суду не обґрунтовано у чому саме полягає порушення їх прав та законних інтересів у зв'язку з передачею Міською радою в концесію ЦМК, дія якого (очевидно Рішення №229) на них не розповсюджується. Ними не зазначено та не надано жодних доказів того, що між ними та Міською радою виникли певні публічно-правові відносини і що оскаржуване рішення порушує саме їх права та інтереси у сфері публічно-правових відносин. Таким чином, відсутність у будь-кого, у тому числі й позивачів, прав чи обов'язків у зв'язку із оскарженими рішеннями не породжує для них і права на захист, тобто права на звернення з даним адміністративним позовом.

Проте, такі висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, нормам матеріального та процесуального права та є помилковими з таких міркувань.

Відповідно до ст.55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Таким чином, відповідно до вказаної правової норми будь-яка особа має право звернутися до суду, якщо її права порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

Завданням адміністративного судочинства згідно з ч.1 ст.2 КАС є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Статтею 6 КАС встановлено право на судовий захист і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відповідно до ч.2 ст.171 КАС право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб'єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт. Тобто оскаржити такий акт інші особи не можуть.

Таке ж правило має застосовуватись і до правових актів індивідуальної дії.

Право на захист - самостійне суб'єктивне право, яке з'являється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оспорення останнього.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення ч.2 ст.55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 (справа щодо оскарження бездіяльності суб'єктів владних повноважень щодо заяв про злочини) зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч.2 ст.3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб'єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Утвердження правової держави відповідно до приписів ст.1, другого речення ч.3 ст.8, ст.55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту. Конституційний Суд України у своїх рішеннях послідовно підкреслював значущість положень ст.55 Конституції України щодо захисту кожним у судовому порядку своїх прав і свобод від будь-яких рішень, дій чи бездіяльності органів влади, посадових і службових осіб, а також стосовно неможливості відмови у правосудді.

Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.

Рішення, прийняті суб'єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин 1, 2 ст.55 Конституції України, статей 2, 6 КАС.

У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень ч.1 ст.4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 дав визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес», який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб'єктивного права; б) є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб'єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

<...> поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права» має один і той же зміст.

Отже, обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб'єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Більше того, судовому захисту підлягають порушені права, свободи та інтереси, належні безпосередньо заявникам.

Гарантоване ст.55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Наведені положення не дозволяють скаржитися щодо законодавства або певних обставин абстрактно, лише тому, що заявник вважає начебто певні положення норм законодавства впливають на його правове становище.

Встановлено, що рішенням Міської ради від 27.08.2015 №899 «Про затвердження конкурсної документації, створення конкурсної комісії та затвердження тексту інформаційного оголошення» (далі - Рішенням №899), зокрема:

п.1 затверджено конкурсу документацію з передачі в концесію ЦМК:

- порядок роботи конкурсної комісії для проведення конкурсу з передачі в концесію ЦМК, що знаходиться в комунальній власності територіальної громади міста Червонограда, згідно Додатком №1;

- інструкцію для претендентів на участь в конкурсі з передачі в концесію ЦМК, згідно з Додатком №2;

- умови конкурсу щодо передачі в концесію ЦМК, згідно з Додатком №3.

пункти 2, 3 створено конкурсну комісію для проведення конкурсу з передачі в концесію ЦМК (далі - Конкурсна комісія) та затверджено її склад , згідно з Додатком №4;

п. 4 затверджено текст інформації про оголошення конкурсу з передачі в концесію ЦМК, згідно з Додатком №5;

п.5 встановлено розмір реєстраційного внеску для участі в конкурсі у розмірі 17000 грн.

Додатком №2 до Додатку №2 до Рішення №899 визначено істотні умови договору концесії ЦМК де дійсно немає такої істотної умови договору концесії, як питання правонаступництва за борговими зобов'язаннями з оплати спожитих енергоносіїв та послуг з їх транспортування і постачання теплопостачального підприємства (а.с.6-48 т.1).

Рішенням відповідача від 03.03.2016 №104 «Про внесення змін до рішення Червоноградської міської ради №899 від 27.08.2015 року «Про затвердження конкурсної документації, створення конкурсної комісії та затвердження тексту інформаційного оголошення» (далі - Рішення №104), зокрема, затверджено новий склад Конкурсної комісії (а.с.3-4 т.1).

Постановою Червоноградського міського суду Львівської області від 11 серпня 2016 року у справі №459/1341/16-а в задоволенні позову ОСОБА_1 до Міської ради про визнання протиправними та скасування рішень (Рішень №№899, 104) відмовлено. Це судове рішення не оскаржувалося та набрало законної сили (а.с.83-86 т.1).

Конкурсна комісія Протоколом визнала переможцем конкурсу з передачі в концесію ЦМК ТОВ (а.с.190 т.1).

Рішенням №229 визнано переможцем конкурсу з передачі в концесію ЦМК ТОВ та вирішено укласти концесійний договір протягом трьох місяців з дня прийняття цього рішення після погодження усіх умов і схвалення остаточної редакції проекту концесійного договору Міською радою (а.с.189 т.1).

У відповідності до змісту п.30 ч.1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Закон №280/97-ВР) виключно на пленарних засіданнях міської ради приймаються рішення щодо вирішення питань про надання у концесію об'єктів права комунальної власності.

За змістом частин 1, 3 ст.6 Закону України «Про особливості передачі в оренду чи концесію об'єктів у сферах теплопостачання, водопостачання та водовідведення, що перебувають у комунальній власності» (далі - Закон №2624-VI; в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) у строк, визначений відповідною радою, але не більш як протягом дванадцяти місяців з дати прийняття нею рішення про передачу в оренду чи концесію об'єкта у сферах теплопостачання, водопостачання та водовідведення, що перебуває у комунальній власності, орган, уповноважений управляти комунальним майном, спільно з органом (підприємством), у господарському віданні або оперативному управлінні якого перебуває такий об'єкт, здійснює його організаційно-технічну підготовку до передачі в оренду чи концесію. За погодженням з відповідною радою зазначений строк може бути продовжено.

У процесі організаційно-технічної підготовки відповідного об'єкта орган, уповноважений управляти комунальним майном, готує:

інструкцію для заявників (у тому числі інформацію і вимоги щодо порядку проведення конкурсу, розроблення та оформлення заявок, інформацію про процедурні питання);

інформацію про оголошення конкурсу;

проект конкурсної документації, що включає:

інструкцію для претендентів (у тому числі інформацію і вимоги щодо розроблення та оформлення конкурсних пропозицій, іншу інформацію (документи) для підготовки пропозицій про виконання умов конкурсу, інформацію стосовно об'єкта оренди чи концесії, що має міститися в заяві для надання згоди органу Антимонопольного комітету України на отримання об'єкта в оренду чи концесію);

інформацію щодо умов конкурсу;

істотні умови договору оренди чи концесії.

За частинами 1, 14, 15, 17, 18 ст.7 Закону №2624-VI після завершення підготовки об'єкта у сферах теплопостачання, водопостачання та водовідведення, що перебуває у комунальній власності, до передачі в оренду чи концесію відповідна рада, визначена ст.3 цього Закону, своїм рішенням:

затверджує конкурсну документацію;

утворює конкурсну комісію, затверджує її склад та порядок роботи. До складу конкурсної комісії включаються також представники всеукраїнських об'єднань організацій роботодавців на галузевому рівні у сфері житлово-комунальних послуг і професійних спілок, що є стороною або приєдналися до Галузевої угоди;

оголошує конкурс;

визначає розмір реєстраційного внеску для участі в конкурсі (у розмірі від одного до тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян).

Конкурсна комісія розглядає подані учасниками конкурсу конкурсні пропозиції, документи та матеріали з пропозиціями щодо умов оренди чи концесії, визначає їх відповідність умовам конкурсу, готує висновки щодо визначення найкращих умов здійснення оренди чи концесії, запропонованих учасниками конкурсу. Переможцем конкурсу визнається учасник, який запропонував найкращі умови здійснення оренди чи концесії відповідно до умов конкурсу.

На підставі висновків конкурсної комісії відповідна рада, визначена у ст.3 цього Закону, не пізніше ніж протягом місяця приймає рішення про переможця конкурсу, про що конкурсна комісія не пізніше ніж протягом п'яти днів з дня прийняття рішення повідомляє переможця.

Протягом трьох місяців з дня прийняття рішення про визначення переможця конкурсу після погодження всіх умов і схвалення остаточної редакції проекту договору відповідна рада укладає з ним договір оренди чи концесії. Погодження умов договору та його підписання покладається на орган або посадову особу місцевого самоврядування, уповноважену на це відповідною радою, визначеною у ст.3 цього Закону. Орендо- чи концесієдавцем у договорі виступає відповідна рада.

Умови договору, що укладається з переможцем конкурсу, не повинні відрізнятися від тих умов конкурсу, які стали підставою для визнання його переможцем. Спори, пов'язані з проведенням конкурсу, розглядаються в порядку, визначеному законом.

За змістом п.1 ч.1, частин 2, 3 ст.157 КАС суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства. Якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої п.1 ч.1 цієї статті, суд повинен роз'яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ. Про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу. Ухвала суду про закриття провадження у справі може бути оскаржена. Повторне звернення з тією самою позовною заявою не допускається.

Мотивуючи своє рішення про закриття провадження у справі, суд першої інстанції фактично визнав, що ця справа є адміністративною, проте її не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Такий висновок є суперечливим, оскільки відповідно до п.1 ч.1 ст.3 КАС адміністративна справа - це переданий на вирішення саме адміністративного, а не будь-якого іншого суду, публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Крім того, у разі закриття провадження у справі з підстави, передбаченої п.1 ч.1 ст.157 КАС, дійшовши висновку, що жоден адміністративний суд України не може розглянути справу за поданим позовом, суд відповідно до вимог ч.2 ст.157 КАС повинен роз'яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Проте такого роз'яснення оскаржувана ухвала суду не містить.

Отже, суд в ухвалі, яка переглядається, допустив суперечності, що є порушенням ст.165 КАС у поєднанні зі ст.159 КАС.

За загальними правилом, тільки під час судового розгляду справи по суті, з ухвалення судового рішення у формі постанови (ч.2 ст.122, ч.1 ст.158 КАС), суд має процесуальну можливість надати оцінку доводам позивача про порушення рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень його прав, свобод або інтересів.

За ст.1 Закону №280/97-ВР територіальна громада - жителі, об'єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями, або добровільне об'єднання жителів кількох сіл, що мають єдиний адміністративний центр, а право комунальної власності - право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування.

Статтею 2 цього Закону визначено поняття місцевого самоврядування в Україні, як гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об'єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

У відповідності до ст.3 Закону №280/97-ВР громадяни України реалізують своє право на участь у місцевому самоврядуванні за належністю до відповідних територіальних громад. Будь-які обмеження права громадян України на участь у місцевому самоврядуванні залежно від їх раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, терміну проживання на відповідній території, за мовними чи іншими ознаками забороняються.

За змістом ч.2 ст.19, ч.1 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник.

Споживач має право:

1) одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг;

2) одержувати в установленому законодавством порядку необхідну інформацію про перелік житлово-комунальних послуг, їх вартість, загальну вартість місячного платежу, структуру ціни/тарифу, норми споживання, порядок надання житлово-комунальних послуг, їх споживчі властивості тощо;

3) на відшкодування збитків, завданих його майну та/або приміщенню, шкоди, заподіяної його життю чи здоров'ю внаслідок неналежного надання або ненадання житлово-комунальних послуг;

4) на усунення протягом строку, встановленого договором або законодавством, виявлених недоліків у наданні житлово-комунальних послуг;

5) на зменшення розміру плати за надані послуги в разі їх ненадання або надання не в повному обсязі, зниження їх якості в порядку, визначеному договором або законодавством;

6) на несплату вартості житлово-комунальних послуг за період тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім'ї при відповідному документальному оформленні, а також за період фактичної відсутності житлово-комунальних послуг, визначених договором у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України;

7) отримувати від виконавця компенсацію в розмірі, визначеному договором, рішенням суду або законодавством, за перевищення нормативних термінів на проведення аварійно-відновлювальних робіт;

8) на перевірку кількості та якості житлово-комунальних послуг у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Позивачі вказували, що є членами територіальної громади м.Червонограда та споживачами послуг із централізованого теплопостачання, яке надає їм КП, а ОСОБА_5 додатково був членом Конкурсної комісії.

Такі доводи позивачів не були належними чином проаналізовані судом першої інстанції та, в світлі викладеного вище, їм не була надана відповідна правова оцінка.

Постановляючи вказану ухвалу апеляційний суд враховує висновки Верховного Суду України викладені в постановах від 1 грудня 2015 року №№21-2247а15, 21-3715а15, 7 лютого 2017 року №21-3072а16, 11 квітня 2017 року №21-2852а16 та 13 червня 2017 року №21-3591а16.

Згідно приписів ч.1 ст.71 КАС кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання. Відтак, оскаржувана ухвала підлягає скасуванню, з направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 195, 196, 199, 204, 205, 206, 254 КАС, суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задовольнити частково, а апеляційну скаргу заступника прокурора Львівської області - начальника управління підтримання державного обвинувачення в суді задовольнити повністю.

Ухвалу Сокальського районного суду Львівської області від 25 жовтня 2017 року скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвала є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя В. Я. Качмар
судді О. М. Гінда
В. В. Ніколін

Повний текст виготовлений 4 грудня 2017 року.