Справа № 815/2911/17
Суддя: Турецька І.О.
Дата ухвалення: 2017-11-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 листопада 2017 р.м.ОдесаСправа № 815/2911/17

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Іванов Е. А.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

доповідача - судді Турецької І.О.

суддів - Стас Л.В., Косцової І.П.

за участю секретаря - Скоріної Т.С.

представника відповідача - Юзбашян Х.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 30 червня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України про визнання протиправними та скасування рішень, зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2017 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду першої інстанції з позовами, які були об'єднані в одне провадження, до Державної міграційної служби України (далі - ДМС України), в якому просили:

- визнати протиправними та скасувати рішення за №№ 65-17, 64-17 від 28 лютого 2017 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати прийняти рішення про визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

В обґрунтування ОСОБА_2 зазначив, що не може повернутися до країни Узбекистану, громадянином якої він є, через переслідування з боку невідомих осіб за написання у соціальних мережах статей про тероризм та висловлювань на релігійні теми.

У свою чергу ОСОБА_3, обґрунтовуючи свої вимоги, посилалася на те, що її чоловік неодноразово, в телефонному режимі, отримував погрози з приводу своєї громадянської позиції, внаслідок чого, побоюючись за власне життя, вони були вимушені покинути країну походження.

Позивачі стверджують, що в разі повернення на Батьківщину, вони можуть стати жертвою насилля.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 30 червня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачі ставлять питання про скасування постанови суду першої інстанції, у зв'язку з невідповідністю висновків суду обставинам справи, а також у зв'язку з порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного її вирішення.

Апелянти просять ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Апелянти в судове засідання суду апеляційної інстанції не з'явилися, належним чином сповіщені про дату, час та місце судового розгляду справи.

Представник ОСОБА_2 заявив клопотання про розгляд справи за його відсутністю.

Представник відповідача в судовому засіданні суду апеляційної інстанції проти апеляційної скарги заперечив та просив рішення суду залишити без змін.

Відповідно до ч.4 ст.196 КАС України, неприбуття у судове засідання сторони, належним чином повідомленої про дату, час і місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи.

З'ясувавши обставини справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що немає підстав для задоволення апеляційної скарги, з наступних підстав.

Так, судом апеляційної інстанції встановлено, що позивачі є громадянами Узбекистану, уродженцями Хоремзенської області та мешканцями м. Хіва.

За національністю узбеки, за віросповіданням мусульмани-суніти, одружені та мають трьох дітей, які народилися на території України.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_2 виїхав із Узбекистану залізничним сполученням до України, перетнув кордон у м. Харкові, після чого позивач вибув до м. Херсона.

Державний кордон України перетнув легально, на підставі паспортного документу серії НОМЕР_1, виданого 06 липня 2000 року та дійсного до 30 червня 2020 року МВС Узбекистану.

30 серпня 2016 року позивач звернувся до Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Під час звернення зазначив, що виїзд з Батьківщини пов'язує з наміром працевлаштуватися та здобути освіту в Україні.

На даний час немає можливості повернутися до Узбекистану, у зв'язку з ймовірним переслідуванням з боку невідомих осіб через написання у соціальних мережах статей про тероризм та статей на релігійні теми.

За результатами розгляду документів щодо надання позивачу статусу біженця в Україні, ГУ ДМС України в Одеській області був складений висновок №2016OD0149 від 13 лютого 2017 року щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Аналізом матеріалів особової справи було встановлено, що виїзд позивача з країни громадської належності відбувся тільки через бажання проживати та працювати на території України.

ГУ ДМС України в Одеській області вважало, що відсутність документів для легального проживання на території України та небажання повертатися до країни громадської належності не можуть бути підставами для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

За таких умов, суб'єктом владних повноважень зроблений висновок про відсутність підстав вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а аналіз інформації по країні громадянського походження підтверджує відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянської належності.

Рішенням ДМС України №65-17 від 28 лютого 2017 року був підтриманий даний висновок року та ОСОБА_2 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

19 травня 2017 року ГУ ДМС України в Одеській області ОСОБА_2 вручено повідомлення №87 від 28 березня 2017 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Далі, судом апеляційної інстанції встановлено, що 28 березня 2008 року ОСОБА_3 разом з дітьми вибула з Узбекистану залізничним сполученням до України, перетнувши кордон у м. Харкові, після чого позивач вибула до м. Києва.

Державний кордон України перетнула легально, на підставі паспортного документу серії НОМЕР_2, виданого 11 січня 2008 року та дійсного до 02 липня 2022 року МВС Узбекистану.

30 серпня 2016 року позивач звернулась до Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У заяві вказала, що виїзд з Батьківщини пов'язує із наміром проживати спільно зі своїм чоловіком на законних підставах в Україні. На даний час не має можливості повернутися до Узбекистану в зв'язку з ймовірним переслідуванням, з боку невідомих осіб, через написання її чоловіком у соціальних мережах статей про тероризм та статей, пов'язаних з релігійними темами.

За результатами розгляду документів щодо надання позивачу статусу біженця в Україні, ГУ ДМС України в Одеській області був складений висновок №2016OD0150 від 13 лютого 2017 року щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Посилаючись на аналіз матеріалів особової справи ОСОБА_3, ГУ ДМС України в Одеській зазначає, що її виїзд з країни громадської належності відбувся тільки через бажання проживати з чоловіком на території України.

Відсутність документів для легального проживання на території України та небажання повертатися до країни громадянської належності не можуть бути визнаними підставою для визнання ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

За таких умов, суб'єктом владних повноважень зроблений висновок про відсутність підстав вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а аналіз інформації по країні громадянського походження підтверджує відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянської належності.

Рішенням ДМС України №64-17 від 28 лютого 2017 року був підтриманий висновок №2016OD0150 від 13 лютого 2017 року і ОСОБА_3 та її неповнолітнім дітям відмовлено у визнанні біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

19 травня 2017 року ГУ ДМС України в Одеській області вручено позивачу повідомлення №88 від 28 березня 2017 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачами не було надано доказів та аргументованих пояснень про факти переслідування на Батьківщині та доводів щодо відмови країни громадянської належності захищати їх права від дискримінації та переслідувань.

Зокрема, суд першої інстанції зазначив, що не встановив існування для ОСОБА_2 загрози його життю, безпеці чи свободі в країні його походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Мотивами для відмови в задоволенні позову ОСОБА_3 стала відсутність законодавчо визначених підстав для визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки єдиним її доводом є те, що вона як дружина ОСОБА_2 бажає проживати з чоловіком та покинула країну походження.

Згідно із вимогами ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що правова позиція суду першої інстанції, яка викладена у судовому рішенні є законною та обґрунтованою, виходячи з наступного.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» №3671-VІ від 08 липня 2011 року (далі - Закон №3671), міжнародними актами, в тому числі Конвенцією про статус біженців 1951 року, Протоколом щодо статусу біженців 1967 року.

Відповідно до п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671 біженцем визнається особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Згідно з положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

За змістом п.п. 45, 66, 195 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верховного комісара ООН у справах біженців (1992 рік) особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

У кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_2 у 2002 році легально та добровільно покинув Узбекистан для працевлаштування в Україні та для здобуття освіти.

З приводу вказаної ситуації висловився у п. 22 постанови Пленум Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року.

Зокрема в цьому пункті зазначено, що "значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в окремих випадках може свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань».

Окрім того, визначаючи критерії біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, суд встановив відсутність доказів переслідування позивачів за написання начебто у 2015-2016 роках статей про іслам та тероризм, які він оприлюднював у соціальних мережах Інтернету, а також загрози їх життю, здоров'ю, безпеці та свободі при поверненні до Узбекистану, до суду не надано.

Отже, згідно з абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону № 3671 не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до частин 6-9 ст.8 Закону № 3671 рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, у тому числі, якщо у заявника відсутні умови, зазначені п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону.

Суд апеляційної інстанції вважає, що суб'єктом владних повноважень надана об'єктивна оцінка поясненням позивачів, які є логічно непослідовними та не викликають довіри, і доводять до висновку, що дійсною причиною є економічна міграція та спроба легалізувати своє знаходження на території України через набуття статусу біженця.

В апеляційній скарзі позивачі наголошують на тому, що суд першої інстанції необґрунтовано не провів аналіз інформації по країні походження, яка підтверджує ризики для їх повернення.

Даний довід апелянта знайшов своє підтвердження, оскільки дійсно, суд першої інстанції мотивуючи рішення, більше уваги приділив дослідженню обставин наявності або відсутності у позивачів обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Колегія суддів вважає, що аналіз політичної ситуації по країні походження позивачів повинен бути у судовому рішення, але, у даному випадку, не є основоположним, оскільки Узбекистан не входить до переліку країн де б відбувалися збройні конфлікти, свавільні арешти, катування або інші форми жорстокого поводження.

Виходячи з наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову, так як рішення відповідача як суб'єкта владних повноважень є законними, прийнятими у відповідності до норм чинного законодавства та за відсутності критеріїв, за наявності яких особі може бути надано статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

За таких обставин справи, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення суду першої інстанції, є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги є такими, що не засновані на чинному законодавстві та фактичних обставинах справи.

Відповідно до вимог ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 30 червня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України про визнання протиправними та скасування рішень, зобов'язання вчинити певні дії - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно після її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з моменту виготовлення повного тексту судового рішення.

Доповідач - суддя І.О. Турецька

суддя Л.В. Стас

суддя І.П. Косцова