Справа № 820/3870/17
Суддя: Старосєльцева О.В.
Дата ухвалення: 2017-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

28 листопада 2017 р. № 820/3870/17

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Старосєльцевої О.В.,

за участю секретаря судового засідання - Цабеки К.Є.,

представника позивача - Тараненко Є.С., Кондратенко О.О., Антонової А.М.,

представника відповідача - Перепелиці Г.Б.,

представника третьої особи - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Харкові адміністративну справу за позовом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області до Головного Управління Держпраці у Харківській області, третьої особи - ОСОБА_5 про визнання протиправним та скасування припису,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач, Регіональне відділення Фонду державного майна України по Харківській області у порядку адміністративного судочинства заявив вимогу про визнання неправомірним та скасування припису Головного управління Держпраці у Харківській області № 20-01/4201/1462-1502 від 11.08.2017 року.

Аргументуючи заявлену вимогу зазначив, що не допускав порушень в оплаті праці чи в обліку робочого часу працівників.

Відповідач, Головне управління Держпраці у Харківській області з поданим позовом не погодився.

Аргументуючи заперечення проти позову зазначив, що за зверненям працівника про порушення стосовно нього законодавства про працю, на підставі наказу керівника органу державним інспектором було здійсненне інспекційне відвідування відповідача. За результатами якого було встановлено не забезпечення достовірного обліку виконуваної працівником ОСОБА_5 роботи в табелях обліку робочого часу, а саме: в дні виїзду працівника у відрядження - неділі табелювалися як вихідні дні - «В», а не визначалися , як службові відрядження «ВД». Також встановлено, що ОСОБА_5 в день звільнення 08.09.2016 року не виплачено всіх належних йому сум. На підставі вищенаведеного, відповідач просив відмовити в задоволенню позову у звязку з його безпідставністю.

Третя особа, ОСОБА_5, проти задоволення адміністративного позову заперчував.

Суд, вивчивши доводи позову та заперечень проти позову, заслухавши представників сторін, повно виконавши процесуальний обов'язок зі збору доказів, перевіривши обгрунтованість доводів сторін добутими доказами, з'ясувавши обставини спірних правовідносин, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

За матеріалами справи судом встановлено, що 08.09.2016р. Дисциплінарною комісією з розгляду дисциплінарних справ Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області було виявлено ознаки дисциплінарного проступку у діях, вчинених 07.09.2016р. працівником Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області - ОСОБА_5 у зв'язку з чим рекомендовано накласти дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення.

Наказом №120 від 08.09.2016р. дана рекомендація була реалізована, ОСОБА_5 був звільнений з посади державної служби на підставі п.4 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу» (а.с.14-15).

14.07.2017р. до відповідача від Державної служби України з питань праці надійшло адресоване Прем'єр-міністру України звернення гр.ОСОБА_5 з приводу проведення перевірки додержання Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Харківській області законодавства про працю (а.с.77-80).

19.07.2017р. до відповідача надійшло особисте звернення гр.ОСОБА_5 з приводу проведення перевірки додержання Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Харківській області законодавства про працю.

26.07.2017р. відповідачем було видано наказ №01.01-07.957 «Про проведення заходу державного контролю у формі інспекційного відвідування на предмет додержання законодавства про працю об'єктом відвідування - Регіональним відділенням ФДМ України по Харківській області (а.с.81).

Як з'ясовано судом, юридичною підставою для видання цього рішення суб'єктом владних повноважень обрано норми Закону України «Про основні засади здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», Порядку проведення перевірок посадовими особами Державної інспекції України з питань праці та її територіальних органів (затверджено наказом Мінстерства соціальної політики України від 02.07.2012р. №390), Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю (затверджено постановою КМУ від 26.04.2017р. №295; далі за текстом - Порядк №295), а фактичною підставою слугували зазначені вище звернення громадянина ОСОБА_5.

При цьому, у направленні на інспекційне відвідування як підстави для здійснення заходу державного контролю зазначено наказ №01.01-07.957 від 26.07.2017р., звернення фізичної особи, п.5 Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, п.п.33 Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю (а.с.82).

З приводу цієї обставини суд зазначає, що п.5 Порядку №295 передбачено проведення інспекційного відвідування, зокрема за зверненням працівника про порушення стосовно нього законодавства про працю (підпункт 1).

За правилом п. 8 Порядку №295 про проведення інспекційного відвідування інспектор праці повідомляє об'єкту відвідування або уповноваженій ним посадовій особі.

Матеріали справи не містять ані доказів проведення такого повідомлення за процедурою п.8 Порядку № 295, ані доказів обгрунтованості припущення про можливість завдання шкоди таким повідомленням цілі інспекційного відвідування.

Згідно з п.19 Порядку №295 за результатами інспекційного відвідування або невиїзного інспектування складаються акт і у разі виявлення порушень законодавства про працю - припис про їх усунення.

Водночас з цим, відповідно до п.33 Порядку №295 інспектор праці самостійно приймає рішення про необхідність відвідування роботодавця з метою інформування його та працівників про найбільш ефективні способи дотримання законодавства про працю, моніторингу стану його дотримання, у тому числі щодо оформлення трудових відносин.

Винесення будь-яких рішень за наслідками реалізації управлінської функції у порядку п.33 Порядку №295 законодавством не передбачено.

Згідно з вимогами п.4 Порядок №295 складення та форми акта, довідки, припису, вимоги визначаються Мінсоцполітики. Порядок складення та форми журналів, інструкції з оформлення документів, що складаються під час підготовки, в ході та за результатами інспекційного відвідування, невиїзного інспектування, порядок повідомної реєстрації інспекційних відвідувань та рішень інспектора праці про відвідування роботодавця, передбачене пунктом 33 цього Порядку, визначаються Держпраці. Форми службового посвідчення інспектора праці, акта, довідки, припису, вимоги, перелік питань, що підлягають інспектуванню, оприлюднюються на офіційному веб-сайті Держпраці.

До матеріалів справи відповідачем наданий витяг із реєстру інспекційних відвідувань та рішень інспектора праці про відвідування роботодавця у порядку повідомної реєстрації відповідно до абзацу другого п. 4 Порядку № 295 (тобто відповідно до п. 33 Порядок №295).

Крім того, судом встановлено, що за результати інспекційного відвідування, яке було проведено за правилами встановленими Порядком №295, складений акт та винесений спірий припис за уніфікованими формами встановленими Порядком проведення перевірок посадовими особами Державної інспекції України з питань праці та її територіальних органів, затвердженим наказом Мінсоцполітики від 02.07.2012 р. № 390 (далі за текстом - Порядок №390).

З огляду на викладене, суд доходить висновку, що у спірних правовідносинах відповідач замість забезпечення неухильного додержання вимог ч.2 ст.19 Контистуції України вдався до не передбаченого законом способу дій, а саме: одночасного виконання управлінської функції і у порядку п.5 Порядку №295, і у порядку п.33 Порядку №295, здійснення заходу державного нагляду (контролю) за вимогами Порядку №295, а оформлення результатів здійсненного заходу за формами, встановленими Порядком № 390.

Результати проведеного заходу були оформлені відповідачем актом від 11.08.2017р. (а.с.130-149).

11.08.2017р. відповідачем, Головним управлінням Держпраці у Харківській області в особі державного інспектора праці - заступника начальника відділу експертизи умов праці було складено припис № 20-01/4201/1462-1502 від 11.08.2017 року.

Згідно з вимогами Порядку №295 за результатами інспекційного відвідування або невиїзного інспектування складаються акт і у разі виявлення порушень законодавства про працю - припис про їх усунення (п.19). Припис є обов'язковою для виконання у визначені строки письмовою вимогою інспектора праці про усунення об'єктом відвідування порушень законодавства про працю, виявлених під час інспекційного відвідування або невиїзного інспектування (п.23). У приписі зазначається строк для усунення виявлених порушень. У разі встановлення строку виконання припису більше ніж три місяці у приписі визначається графік та заплановані заходи усунення виявлених порушень з відповідним інформуванням інспектора праці згідно з визначеною у приписі періодичністю.

Як з'ясовано судом, у тексті названого припису суб'єктом владних повноважень викладені судження про вчинення Регіольним відділенням низки порушень закону, а саме: 1) незабезпечення достовірного обліку роботи, що суперечить ч.2 ст.30 Закону України №108; 2) невиплата працівникові усіх належних сум у день звільнення, що суперечить ч.1 ст.116 КЗпП та ч. 1 ст.47 КЗпП; 3) невиплата середнього заробітку за весь час затримки остаточного розрахунку, що суперечить ч.1 ст.117 КЗпП.

З посиланням на наявність перелічених фактів порушення закону до позивача були висунуті владні приписи: 1) у вигляді обов'язку неухильного дотримання вимог ч.2 ст.30 Закону України «Про оплату праці» в частині достовірного визначення обліку виконаної роботи; 2) неухильного дотримання ч.2 ст.116, ст.47 КЗпП України в частині виплати працівникові усіх належних сум у день звільнення; 3) неухильного дотримання вимог ч.1 ст.117 КЗпП України у вигляді виплати середнього заробітку за весь час затримки у проведенні остаточного розрахунку.

Окрім того, про вчинення позивачем, Регіональним відділенням викладених вище порушень гр.ОСОБА_6 був поінформований листом відповідача від 11.08.2017р. (а.с.33-38).

Суд вважає, що при прийнятті спірного рішення суб'єктом владних повновжень не було забезпечено правила юридичної визначеності як невід'ємної складової запровадженого ст.8 Конституції України приниципу верховенства права, позаяк незважаючи на повне співпадання кожного владного волевиявлення з епізодом порушення (котре, на думку органу нагляду, було допущене Регіональним відділенням у трудових відносинах з гр.ОСОБА_5) зміст владних приписів носить вкрай розмитий правовий характер.

За таких обставин, суд вважає, що спірний припис прямо суперечить вимогам як ст.3 Закону України «Про основні засади здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» так і Порядку №295 в частині об'єктивності, неупредженості та презумпції правомірності діяльності об'єкта нагляду.

Стосовно суті та змісту протиправних діянь, у вчиненні яких позивач звинувачений, шляхом винесення спірного припису, суд по епізоду обліку робочого часу зазначає, що згідно зі ст.121 Кодексу законів про працю України працівники мають право на відшкодування витрат та одержання інших компенсацій у зв'язку з службовими відрядженнями (ч.1 ст.121); працівникам, які направляються у відрядження, виплачуються: добові за час перебування у відрядженні, вартість проїзду до місця призначення і назад та витрати по найму жилого приміщення в порядку і розмірах, встановлюваних законодавством (ч.2 ст.121); за відрядженими працівниками зберігаються протягом усього часу відрядження місце роботи (посада) (ч.3 ст.121); працівникам, які направлені у службове відрядження, оплата праці за виконану роботу здійснюється відповідно до умов, визначених трудовим або колективним договором, і розмір такої оплати праці не може бути нижчим середнього заробітку (ч.4 ст.121).

Стверджуючи про недостовірність обліку робочого часу, відповідач фактично допустив підміну часу знаходження працівника у дорозі при виконанні завдань у межах службового відрядження з часом виконання працівником роботи у вихідний, святковий, неробочий день.

У спірних правовідносинах працівник позивача, ОСОБА_5 вибував у відрядження 23.01.2011р. о 22:55год., 20.11.2011р. о 23:30год., 24.02.2013р. о 22:20год., 29.09.2013р. о 22:20год., 10.11.2013р. о 22:20год., 08.12.2013р. о 22:20год., 15.12.2013р. о 22:20 год., тобто наприкінці завершення доби неробочого (вихідного) дня.

Відповідач мусив врахувати, що застосоване позивачем скорочення «В» жодним чином не впливає на облік робочого часу працівника, у даному випадку.

Доказів виконання працівником у цей період часу роботи за посадою відповідно до ст.71 Кодексу законів про працю України суб'єктом владних повновжаень у ході здійснення заходу нагляду не добуто, в акті перевірки таких відомостей не викладено, до суду таких доказів не подано.

За текстом складеного органом нагляду акту перевірки указані обставини зумовлюють необхідність надання працівнику інших днів відпочинку.

Проте, жодних фактичних даних, котрі б засвідчували наявність у спірних правовідносинах підстав для застосування положень ст.72 КЗпП України акт перевірки не містить, до суду таких доказів відповідач за правилами ч.2 ст.71 КАС України не подав. Працівнику були виплачені добові в межах сум, встановлених вимогами чинного законодавства, що визано сторонами в ході судового розгляду справи.

Отже, факт порушення Регіональним відділенням ч.3 ст.30 Закону України «Про оплату праці» слід визнати недоведеним у ході розгляду справи.

Стосовно епізоду порушення Регіональним відділенням вимог ч.1 ст.116 КЗпП України суд відмічає, що відповідно до приписів вказаної норми при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно з ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Стосовно епізоду порушення Регіональним відділенням вимог ч.1 ст.47 КЗпП України суд заначає, що в судовому засіданні з пояснень представника відповідача встановлено, що посилання на вказану норму права відповідачем здійснено виключно у зв'язку з не проведенням роботодавцем в день звільнення з працівником розрахунку у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Питання видання працівникові належно оформленої трудової книжки не було предметом перевірки та під час її проведення не досліджувалося державним інспектором праці, оскільки не порушувалося працівником у зверненні на підставі якого проводилася перевірка.

У ході розгляду справи судом встановлено, що звільнення відбулось 08.09.2016р.

Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст.69, 70, 86 КАС України, суд встановив, що в цей день працівник ОСОБА_5 знаходився на службі.

Платіжне доручення на виплату коштів було складено позивачем 08.09.2016р.

Згідно зі ст. 43 Бюджетного кодексу України при виконанні державного бюджету і місцевих бюджетів застосовується казначейське обслуговування бюджетних коштів. Казначейство України забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України.

З урахуванням положень ст. 43 Бюджетного кодексу України та статусу позивача як бюджетної установи виконання цього платіжного доручення було проведено через терорган Державної казначейської служби України 12.09.2016р. відповідно до вимог Порядку казначейського обслуговування державного бюджету за витратами, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 24.12.2012 р. № 1407.

Таким чином, у день звільнення працівника Регіональним відділенням ФДМ України по Харківській області були вчинені всі залежні від нього дії правового характеру, спрямовані на проведення повного розрахунку з працівником у день звільнення.

Виплата коштів 30.11.2016р. не може бути кваліфікована як затримка остаточного розрахунку при звільненні, позаяк ця виплата була зумовлена змінами у штатному розписі (котрі були затверджені вище стоящим органом управління - Головою Фонду державного майна України 12.04.2016 року, забезпечені фінансуванням лише 28.10.2016 року), а вказана обставина стосувалась всіх працівників Регіонального відділення, а не лише працівника ОСОБА_5

Отже, судовим розглядом не знайшов підтвердження факт вчинення Регіональним відділенням порушення ч.1 ст.116 та ч.1 ст. 47 КЗпП України, адже всупереч вимогам ч.2 ст.71 КАС України відповідачем як суб'єктом владних повноважень не було подано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження цього факту.

Стосовно епізоду порушення Регіональним відділенням вимог ч.1 ст.117 КЗпП України суд зазначає, що відповідно до приписів вказаної норми в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З положень наведеної норми чітко і однозначно слідує, що для застосування її приписів необхідною умовою є встановлення обставин вини особи у несвоєчасному проведенні остаточного розрахунку при звільненні.

Між тим, ані з акту перевірки, ані з матеріалів справи не вбачається, що в ході проведення перевірки орган нагляду виявив та належно зафіксував обставини, по-перше, існування беззаперечного факту несвоєчасного розрахунку при звільненні, а, по-друге, вини Регіонального відділення у настанні цього протиправного діяння.

Отже, судовим розглядом не знайшов підтвердження факт вчинення Регіональним відділенням порушення ч.1 ст.117 КЗпП України, адже всупереч вимогам ч.2 ст.71 КАС України відповідачем як суб'єктом владних повноважень не було подано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження цього факту.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена конституційна норма конкретизована у положеннях ч.3 ст.2 КАС України, де зазначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Оскільки судом в ході розгляду справи встановлено, що у спірних правовідносинах суб'єкт владних повноважень не забезпечив відповідності закону власної управлінської діяльності, діяв не на підставі, не у межах та не у спосіб, визначені законом, то заявлену позивачем вимогу належить задовольнити.

Щодо клопотання про відстрочення сплати судового збору за подання позовної заяви, то суд вважає, що відсутні підстави для його розгляду, оскільки, позивачем були усунуті недоліки позовної заяви у строк, передбачений ч.4 ст.107 КАС України, тобто до вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Розподіл судових витрат належить провести за правилами ст.94 КАС України та Закону України «Про судовий збір».

Керуючись ст.ст. 8, 19, 129 Конституції України, ст.ст.7-11, ст.158-163, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області до Головного Управління Держпраці у Харківській області, третьої особи - ОСОБА_5 про визнання протиправним та скасування припису - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати припис Головного управління Держпраці у Харківській області № 20-01/4201/1462-1502 від 11.08.2017 року.

Стягнути з Головного Управління Держпраці у Харківській області (61002, м.Харків, вул.Алчевська,40) витрати зі сплати судового збору у розмірі 1600,00 грн. на користь Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області (61057, м.Харків, майдан Театральний., буд.1, ).

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови виготовлено 04.12.2017 року.

Суддя Старосєльцева О.В.