Справа № 826/1029/17
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2017-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

04 грудня 2017 року № 826/1029/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Мазур А.С., суддів: Келеберди В.І., Літвінової А.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом Громадянина Російської Федерації ОСОБА_2
доДержавної міграційної служби України
провизнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,
ВСТАНОВИВ :

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся громадянин Російської Федерації ОСОБА_2 з позовом до Державної міграційної служби України, у якому просив:

- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 27 жовтня 2016 року № 546 -16 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Російської Федерації ОСОБА_2;

- зобов'язати Державну міграційну службу України визнати громадянина Російської Федерації ОСОБА_2 біженцем.

Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідачем під час прийняття оскаржуваного рішення не враховано всіх обставин, за наявності яких позивач звернувся зі заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У позовній заяві, зокрема, зазначено, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування через політичні та релігійні причини та систематичне порушення прав людини і був змушений покинути країну походження - Російську Федерацію, оскільки не може користуватися захистом цієї країни.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував, вказавши про правомірність оскаржуваного рішення, прийнятого у межах та на підставі наявних в останнього повноважень, з урахуванням того, що у даному випадку не доведено, що перебування позивача у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі.

Суд, на підставі ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства здійснив подальший розгляд справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані особами, які беруть участь у справі, документи, заслухавши сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Позивачем до суду було заявлено клопотання про поновлення строку на оскарження рішення Державної міграційної служби України від 27 жовтня 2016 року № 546 -16 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Російської Федерації ОСОБА_2, обгрунтоване тим, що повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту було отримано позивачем 16.12.2016, проте, позов було помилково поданий до Київського окружного адміністративного суду 21.12.2016, ухвалою Київського окружного адміністративного суду у справі № 810/4303/16 від 26.12.2016 позов було повернуто.

Враховуючи наведені обставини, суд приходить до висновку про визнання поважними причини пропуску строку звернення до суду.

Як вбачається з матеріалів справи, 17.05.2016 ОСОБА_2, перебуваючи в СІЗО м. Запоріжжя, звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 4.

В своїй заяві позивач стверджує, що боїться повертатися до країни своєї громадянської належності, а саме в Російську Федерацію, через те, що він мусульманин - суніт, а в Російській Федерації, зокрема в Чеченській Республіці, відбуваються постійні вбивства, застосування нелюдських тортур по відношенню до мусульман-сунітів; вважає що йому загрожує смерть, фізична розправа з боку російської влади, через те, що він надавав волонтерську допомогу батальйонам, що воюють проти Росії.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» заяву громадянина ОСОБА_2 було прийнято до розгляду та видано довідку про звернення за захистом в Україні № 003584.

25.05.2016 в приміщенні СІЗО м. Запоріжжя співробітниками відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області було проведено співбесіду з позивачем.

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Російської Федерації. Країна постійного проживання - Російська Федерація, Чеченська Республіка, за національністю чеченець, мусульманин-суніт за віросповіданням, одружений, останнє місце проживання в Україні: АДРЕСА_1.

Позивач військовозобов'язана особа але військову службу в державній армії за призовом не проходив, тому що служба в армії не була обов'язковою.

В квітні 2013 року ОСОБА_2 покинув країну постійного проживання. Під час перебування в Польщі та Німеччині разом із родиною звертався до міграційних служб з метою отримання статусу біженця. Відповідних рішень щодо отримання статусу біженця жодної країни вони не отримали.

19.02.2014 позивач вперше прибув в Україну з Азербайджану літаком до м. Київ, а звідти направився в АР Крим до м. Сімферополя.

Після початку анексії Криму переїхав до Вінницької області м. Ладижин разом з татарами, які згодом організували батальйон «Крим», а потім став волонтером цього батальйону.

В 2015 році під час його перебування в м. Києві у справах волонтерства, він був затриманий співробітниками СБУ та переданий до міграційної служби у м. Києві. Як пояснив позивач, у зв'язку з тим, що на той момент він знаходився нелегально в Україні, в його паспорті міграційною службою проставлена відмітка щодо прийнятого рішення про примусове повернення (відповідно до штампу в копії паспорту, рішення про примусове повернення прийняте Шевченківським РВ ГУДМС України в м. Києві від 12.03.2015 № 2. Встановлено строк для виїзду 10 діб. Зобов'язаний залишити територію України до 21.03.2015).

Заявник покинув територію України виїхавши до Грузії, однак в цю країну його не впустили, тоді він виїхав з Києва до Молдови м. Кишинів літаком приблизно в червні-липні 2015 року.

Затим, позивач вирішив повернутись в Україну нелегальним шляхом, перетнувши кордон в Одеській області і вирушивши до Вінницької області, згодом переїхавши до м. Мелітополь Запорізької області, де 16.01.2016 його було затримано співробітниками Служби безпеки України з метою арешту та тримання під вартою у Запорізькому СІЗО, для забезпечення подальшої екстрадиції до Російської Федерації у зв'язку з тим, що він згідно з об ліками Інтерполу знаходиться у міжнародному розшуку (на підставі інформації Грозненського РВВС Чеченської Республіки).

За результатами розгляду заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 17.05.2016 № 4 та вивченням матеріалів особової справи, Головним управлінням Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області складено висновок від 06.06.2016 щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визначення біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та прийнято наказ від 06.06.2016 №88 "Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Російської Федерації ОСОБА_2.

Надалі, Головним управлінням Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області складено висновок від 05.09.2016 щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

26.10.2016 Державною міграційною службою України складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами якого Державна міграційна служба України прийняла рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 27.10.2016 №546-16.

Вважаючи вказане рішення необґрунтованим, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернувся з позовом до суду.

Досліджуючи надані особами, які беруть участь у справі, докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Нормативно-правовим актом, який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, є Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (тут і надалі у редакції, яка діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин).

У відповідності до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

При цьому, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань (пункт 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Згідно з частинами першою та другою статті 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в'їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У силу статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання (частина перша статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Приписами частин першої та другої статті 9 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Відповідно до частин одинадцятої та дванадцятої статті 9 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина п'ята статті 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду (частина друга статті 12 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення, підставою для відмови позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, слугували висновки відповідача про відсутність стосовно заявника умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" а також те, що заявник до прибуття в Україну з наміром бути визнаним біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебував в третій безпечній країні.

Колегія суддів погоджується з таким висновком Державної міграційної служби України, виходячи з такого.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно з пунктом 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27.04.2004 №8043/04, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Проте, заява позивача зазначеним критеріям не відповідала, що і зумовило прийняття оскаржуваного рішення.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 надав копію довідки від 06.02.2016 Незалежної мусульманської релігійної громади «Аль-Иман» для підтвердження того, що він є мусульманином сунітом, існування даної релігійної громади підтверджується інформацією з Єдиного держаного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань; копії листів громадської організації «Міжнародного миротворчого батальйону ім. Іси Мунаєва» №334-07/19 від 13.03.2016, та №334-07/22 від 02.04.2016, у яких зазначено, що позивач є активним та послідовним прибічником побудови незалежної чеченської держави, а також здійснював волонтерську допомогу захисникам України від російської агресії, за що переслідується російськими спецслужбами та їх структурами; також зазначено, що позивач є активним та послідовним опозиціонером та критиком діючого режиму Путіна-Кадирова в Російській Федерації.

Із зазначених листів убачається протиріччя щодо активної позиції позивача.

Відповідно до інформації що міститься в Реєстрі громадських об'єднань, громадська організація «Міжнародного миротворчого батальйону ім. Іси Мунаєва» зареєстрована в Єдиному реєстрі 25.05.2015, проте, згідно Переліку організацій та установ, що залучають до своєї діяльності іноземців та осіб без громадянства для провадження волонтерської діяльності на території України, що розміщений на офіційному веб-сайті Міністерства соціальної політики України, дана організація відсутня.

Разом з тим, позивач зазначає, що Державна міграційна служба України, приймаючи рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не ретельно вивчила ситуацію в країні походження позивача, а також реальні побоювання ОСОБА_2 за своє життя та свободу через релігійні переконання, оскільки за ствердженнями позивача в Чеченській Республіці постійно відбуваються факти застосування фізичного насилля з боку правоохоронних органів до всіх мусульман-сунітів, в тому числі до нього особисто.

Однак, суд зазначає, що, як убачається з протоколу співбесіди від 25.05.2016, на питання чи виникали в позивача проблеми з правоохоронними органами Російської Федерації, заявник повідомив, що не мав ніяких проблем з правоохоронними органами, що суперечить попередньому твердженню позивача.

Разом з тим, позивач стверджував, що фізичному насильству піддавали його односельчан, проте не називає конкретних випадків чи імен, тобто жодних доказів на підтвердження своїх слів ОСОБА_2 не було надано, останній надає інформацію лише з інтернет джерел щодо затримань в мечетях мусульман-сунітів, постановки їх на особливий облік на різних територіях Російської Федерації, а саме в Дагестані, Москві, які не є місцем його постійного проживання.

Також позивач під час проведення співбесіди 25.05.2016 зазначив, що його сім'я дотримується всіх релігійних правил, що вони всі суніти, проте одночасно він повідомляє, що у відношенні до його близьких не застосовувалось фізичного насилля і що його брат не дотримується релігійних правил, що суперечить попередньому твердженню заявника.

Як убачається з заяви-анкети про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 17.05.2016 № 4, головною причиною виїзду з країни походження позивача є побоювання стати жертвою переслідувань за свої релігійні переконання.

Аналіз інтернет джерел підтверджує, що в Чеченській Республіці були наявні випадки жорстокого поводження, зокрема з публіцистами, блогерами, бойовиками, до яких заявник себе не відносить. Також за інформацією з інтернет джерел, в 2013 році, в якому заявник покинув країну свого постійного і проживання, набули масовий характер випадки виїзду чеченців з Російської Федерації, до Польщі та Німеччини з метою отримання грошової допомоги, тобто керуючись економічними цілями.

Позивач надає інформацію з інтернет джерел щодо затримань в мечетях мусульман-сунітів, постановки їх на особливий облік, але те що вони мають відношення до заявника, ніяк не підтверджується. Його твердження щодо застосування насильства через віросповідання до нього та до його односельчан мають загальний характер, є неповними та недостатньо деталізованими, тобто заявник надає загальновідому інформацію.

Крім того, позивач вказував, що був вимушений виїхати зі своєї країни походження до Туреччини через те, що він мусульманин-суніт, проте за захистом в Туреччині ОСОБА_2 не звертався. З його слів, він звертався за захистом в Польщі та Німеччині, документів на підтвердження не надав. Враховуючи, що ненадання документів саме по собі не може бути індикатором неправдоподібності і те, що факти наведені заявником узгоджуються з інформацією інтернет джерел, можна вважати цілком ймовірним, що заявник звертався за захистом в інших країнах.

Однак з інтернет джерел відомо, що причини звернення в подібних випадках шукачів захисту переважно є економічними. Як вказав відповідач, позивач звертався за захистом спочатку в Польщі, не дочекавшись результатів розгляду виїжджає до Німеччини, звертається за захистом, знов не чекає результатів, та повертається до Польщі через складні побутові умови та згодом приймає рішення офіційно відмовитися від подальшого розгляду своєї заяви.

Таким чином, твердження заявника про те, що причиною його виїзду з країни походження були саме релігійні переконання, не знайшли свого підтвердження в суді.

Щодо доводів позивача про допомогу чеченським миротворчим батальйонам, що воюють проти російської агресії в Україні, як волонтера, на підтвердження чого ним надано копії довідок громадської організації «Міжнародного миротворчого батальйону ім. Іси Мунаєва», суд зазначає про неможливість встановлення джерела наведеної в листах інформації, а отже неможливість стверджувати, що інформація наведена у листах є достовірною та об'єктивною.

Крім того, варто зазначити, що, як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 не бажає повертатися до країни громадянської належності, де існує його переслідування в рамках чинного законодавства країни громадянської належності. Проаналізувавши матеріали справи позивача, можна зробити висновок, що його звернення з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є спробою уникнення відповідальності за вчинення протиправних дій.

За таких обставин суд вважає, що рішення відповідача від 27.10.2016 №546-16 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є правомірним, обґрунтованим та таким, що прийняте уповноваженим органом в порядку та спосіб, визначений чинним законодавством України.

Щодо позовної вимоги про зобов'язання Державну міграційну службу України визнати громадянина Російської Федерації ОСОБА_2 біженцем, суд вказує, що остання є похідною від розглянутої вище позовної вимоги, у якій суд дійшов до висновку про відмову в її задоволенні, відтак, вимога про зобов'язання вчинити дії також задоволенню не підлягає.

Згідно з вимогами статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Беручи до уваги викладене, суд дійшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для задоволення останніх.

Керуючись ст.ст. 69, 70, 71, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили у відповідності зі ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена за правилами, встановленими ст. ст. 185 - 187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя А.С. Мазур

Судді: В.І. Келеберда

А.В. Літвінова