Справа № 815/4793/17
Суддя: Левчук О. А.
Дата ухвалення: 2017-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/4793/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2017 року Одеський окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Левчук О.А., розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_6 до Головного управління ДМС в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу та зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся з даним позовом до суду та просить визнати протиправним та скасувати наказ ГУ ДМС в Одеській області №167 від 05.09.2017 року, зобов'язати ГУ ДМС в Одеській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що у 2017 року він звернувся до ГУ ДМС в Одеській області виходячи із необхідності подальшого легального перебування на території України та небажанням повернутися назад до Сенегалу з причин втрати власного життя, життя дитини та дружини у громадянській війні. 11.09.2017 року йому повідомлено про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі наказу 167 від 05.09.2017 року. Позивач вважає прийнятий наказ таким, що не ґрунтується на законі, оскільки ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою у прийнятті заяви чи об'єктивного рішення щодо статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Крім того, позивач вважає, що ГУ ДМС в Одеській області неналежно проаналізовано джерела інформації, не спростовано можливість загрози життю та здоров'ю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження у разі повернення. Позивач вважає, що факти перелічені у наказі № 167, як підстави для відмови у прийнятті заяви, у розумінні Закону, не є підставою для відмови у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач та представник позивача до судового засідання не з'явились, надали до суду клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Представник відповідача просив суд в задоволенні позову відмовити, посилаючись на обставини, викладені в письмових запереченнях. В обґрунтування заперечень зазначив, що виїзд позивача за межі країни громадянської належності був пов'язаний не з небезпекою, а з бажанням здобути вищу освіту на території України, а довготривале нелегальне перебування позивача на території України вказує на необґрунтоване побоювання особи зазнати переслідувань у країні громадянської належності. Також відповідач вказує, що за результатами аналізу матеріалів заяви позивача було встановлено, що історія його переслідування є необґрунтованою, а заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не містить умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Під час звернення за міжнародним захистом заявник не надав до територіального підрозділу ДМС обґрунтованих пояснень щодо виникнення інцидентів пов'язаних із небезпекою при поверненні на Батьківщину, мотивуючи це тим, що він не знає, що може з ним відбутися при поверненні до Сенегалу. Відповідач зазначає, що у позивача відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за конвенційними ознаками визначення статусу біженця та відсутні умови, які можуть бути розглянуті в контексті надання йому додаткового захисту в Україні, а тому рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 05.09.2017 року №167 приймалось з урахуванням та дослідженням усіх обставин справи.

Згідно ч. 6 ст. 128 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши та проаналізувавши надані сторонами докази, суд встановив, наступне.

ОСОБА_6, є громадянином Сенегалу, м. Дагар, національність - сенегалець, віросповідання - іслам, мусульманин-суніт.

Як вбачається з матеріалів особової справи позивача, ОСОБА_6, вибув з Сенегалу 09.11.2010 року, літаком, транзитом через Стамбул (Турція), на підставі паспортного документу та української візи.

31.08.2017 року, ОСОБА_6, звернувся до Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в обґрунтування якої зазначив, що він приїхав до України на навчання, проте на першому курсі йому не вдалося його продовжити через фінансові труднощі, оскільки його дядько, який оплачував навчання, мав політичні проблеми в країні та потрапив до в'язниці, тому він не може повернутися до своєї країни, так як його можуть посадити до в'язниці, або навіть вбити.

За результатами розгляду особової справи громадянина Сенегалу ОСОБА_6 управління дійшло до висновку про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 130-135).

Як вбачається з висновку про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання ОСОБА_6 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, Управління вважає, що відповідно до наявних матеріалів особової справи з урахуванням проведеної співбесіди було встановлено, що виїзд за межі країни громадянської належності був пов'язаний не з небезпекою в країні громадянської належності, а з бажанням здобути вищу освіту на території України. За результатами аналізу матеріалів клопотання шукача захисту було встановлено, що історія його переслідування є необґрунтованою, а заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не містить умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Працівниками управління з'ясовано, що під час звернення за міжнародним захистом заявник не надав до територіального підрозділу ДМС обґрунтованих пояснень щодо виникнення інцидентів пов'язаних із небезпекою при поверненні на батьківщину, мотивуючи це тим, що він не знає, що може з ним відбутися при поверненні до Сенегалу, мотивуючи це тим, що його налякали невідомі особи. За словами особи, його дядько фінансував його навчання в Україні, яке тривало у період з 10.11.2010 по 30.06.2011 роки. Шукач захисту не зміг пояснити, за які самі правопорушення було засуджено його дядька, не зміг надати інформацію стосовно терміну засудження, в'язниці, в якій він відбуває покарання, тощо. Зважаючи на вищевикладене, зазначена обставина не приймалась територіальним підрозділом ДМС з позиції її правдоподібності та не розглядалась у якості причини неможливості повернення заявника на Батьківщину.

Також управлінням зазначено, аналізом матеріалів особової справи неможливо обґрунтувати причину виїзду особи з Сенегалу з позиції надання міжнародного захисту в Україні, ані під час перебування на Батьківщині, ані перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності заявник не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п. 1 ч.І статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме в нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Разом із тим, можливо також підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання особі додаткового захисту в Україні, згідно визначення п. 13 ч.І статті 1 вищевказаного Закону, через відсутність доведених фактів загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини. Довготривале нелегальне перебування особи на території України обставина вказує на необґрунтованість побоювань особи зазнати переслідувань у країні громадянської належності.

Також встановлено, що заявник не бажає відмовлятись від користування захистом країни своєї громадянської належності, оскільки у 2016 році заявник звертався до дипломатичних установ Сенегалу з метою отримання нового паспортного документу та в результаті отримав новий паспортний документ без жодних перешкод. Зазначене свідчить про те, що він не потребує міжнародного захисту, оскільки продовжує користуватись захистом країни громадянської належності та не має підстав для відмови в користуванні таким захистом.

05 вересня 2017 року наказом Головного управління Державної міграційної служби України № 167, прийнято до уваги висновок та відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно гр. Сенегалу ОСОБА_6 (а.с. 125).

11 вересня 2017 року позивач отримав повідомлення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 5/1-269 від 05.09.2017 року, не погодившись із прийнятим рішенням оскаржив його до суду (а.с. 126-129).

Так, порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон).

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 6 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до п. 6 ст. 8 Закону рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Пунктом 1 частини 1 статті 1 цього Закону визначено, що біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

У відповідності до частини 1 статті 7 Закону № 3671 оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Практичні рекомендації «Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку», видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справа біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, доповідають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред'явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Таким чином, особа, яка звертається щодо отримання міжнародного захисту має обґрунтовано довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 року № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

З матеріалів особової справи вбачається, що позивач причинами неможливості повернення до країни походження називає ув'язнення рідного дядька, у зв'язку з чим на його адресу надходили погрози. Разом з тим, позивач повідомив, що в Сенегалі залишились його рідні - мати, дві сестри та брат, які жодний утисків чи погроз не зазнавали та не зазнають.

В даному випадку позивач не обґрунтував існування фактів загроз життю, безпеці чи свободі в країні своєї громадської належності через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження чи покарання. Позивач не зазначає конкретних випадків насильства щодо нього та ґрунтуються лише на здогадках останнього, позивачем не наведено конкретних фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення.

Як вбачається з особової справи позивача, ОСОБА_6 цілеспрямовано їхав до України для навчання. Як зазначив позивач під час співбесіди, з 10.11.2010 року по 30.03.2011 року він навчався у Дніпропетровському університеті ім.. Альфреда Нобеля, який не закінчив через фінансові труднощі, працював на будівництві, потім офіціантом. Згодом поїхав до м. Одеса, щоб знайти роботу та оформити документи (а.с. 112-124).

Після прибуття в Україну та за весь термін знаходження на її території до міграційного органу позивач не звертався, що свідчить про його намагання легалізувати своє знаходження в Україні. Зокрема, це підтверджується матеріалами міграційної справи, а саме протоколом співбесіди, де позивач вказує, що хоче отримати документ біженця, щоб жити легально та таке рішення виникло у нього в 2017 році, оскільки до цього йому ніхто не зміг порадити (а.с. 112-124).

ОСОБА_6 з 2010 року знаходиться на території України нелегально, однак позивач до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою щодо надання статусу біженця, або особи яка потребує додаткового захисту звернувся лише 31.08.2017 року, тобто через 7 років перебування на території України, та 6 років перебування у статусі "нелегала".

Таким чином, вищевикладене свідчить, що позивач порушив вимоги ч.5 ст.5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а саме "особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, - повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України".

Заявлена позивачем при зверненні інформація носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань та утисків на батьківщині його особисто або членів його сім'ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками.

З матеріалів міграційної справи ОСОБА_6 вбачається, що позивач має оригінал паспортного документу, серії А01479887, виданий - Генеральним управлінням національної безпеки, дата видачі - 21.05.2016 року, дійсний до 21.05.2020 року. Відтак, ОСОБА_6 користується захистом країни своєї громадянської приналежності, про що свідчить факт добровільного та безперешкодного отримання нового паспорта та свідчить про те, що держава, громадянином якої є позивач, забезпечує його права як громадянина, він користується захистом органів офіційної влади, тобто добровільно приймає захист від країни своєї громадянської належності, а відтак не потребує міжнародного захисту та не є біженцем або ж особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, ані під час перебування в країні походження, ані перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності позивач не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п.1 ч.1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а саме в нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Що стосується тверджень позивача щодо того, що відповідачем не було враховано, що на території України у нього народилась донька - ОСОБА_4, матір якої, ОСОБА_5 є громадянкою України та на теперішній час проживає разом із дитиною у м.Вугледар Донецької області, суд зазначає, що дані обставини не може бути підставою для скасування наказу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 05.09.2017 року №167, оскільки факт народження дитини в Україні не є підставою для прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання ОСОБА_6 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а лише надає йому можливість звернутись до відповідного підрозділу ДМС для оформлення дозволу на імміграцію в Україну відповідно до Закону України «Про імміграцію».

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що наказ ГУ ДМС в Одеській області №167 від 05.09.2017 року про відмову в прийнятті документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято з урахуванням та дослідженням усіх обставин справи.

Згідно зі ст.159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч.1 ст.11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а частиною 1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно ч.1 ст.69 та ч.1 ст.70 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Відповідно до ст.86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Відповідно до частини 3 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); добросовісно; розсудливо.

За таких обставин, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, на підставі наданих сторонами доказів, з урахуванням встановлених фактів, суд дійшов до висновку, що адміністративний позов є необґрунтованим та задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 2, 7, 8, 9, 11, 86, 94, ч.6 ст. 128, 159 - 163, 254 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Відмовити в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_6 до Головного управління ДМС в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу ГУ ДМС в Одеській області №167 від 05.09.2017 року та зобов'язання ГУ ДМС в Одеській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в повному обсязі.

Постанову може бути оскаржено в апеляційному порядку до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд у строки та в порядку встановлені ст. 186 КАС України.

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому статтею 254 КАС України.

Суддя О.А. Левчук