Справа № 335/5888/17(2-а/335/278/2017)
Суддя: Богданенко І.Ю.
Дата ухвалення: 2017-11-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

23 листопада 2017 рокусправа № 335/5888/17

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Богданенка І.Ю.,

суддів: Уханенка С.А. Дадим Ю.М. ,

за участю секретаря судового засідання: Сколишева О.О.,

за участю представників:

позивача: ОСОБА_1 (договір від 22 січня 2016 року),

відповідача: не зявився,

третіх осіб: не зявилися,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_2

на ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 19 вересня 2017 року

у справі №335/5888/17

за позовом ОСОБА_2

до територіальної громади міста Запоріжжя в особі Запорізької міської ради

треті особи обслуговуючий кооператив "Житлово-будівельний кооператив "Сова", Міністерство культури України, Запорізька обласна державна адміністрація, державна архітектурно-будівельна інспекція України в особі Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції в Запорізькій області

про визнання протиправним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2017 року ОСОБА_2 звернувся в Ордонікідзевський районний суд м. Запоріжжя з позовом до територіальної громади міста Запоріжжя в особі Запорізької міської ради, треті особи обслуговуючий кооператив "Житлово-будівельний кооператив "Сова", Міністерство культури України, Запорізька обласна державна адміністрація, державна архітектурно-будівельна інспекція України в особі Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції в Запорізькій області про визнання протиправним та скасування рішення, у позові просить визнати протиправним та скасувати рішення одинадцятої сесії Запорізької міської ради сьомого скликання від 30 листопада 2016 року №106/56 „Про надання у користування на умовах оренди обслуговуючому кооперативу "Житлово-будівельний кооператив "Сова" земельної ділянки по вул. Незалежної України, 40 г для розташування односекційного житлового будинку.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 19 вересня 2017 року провадження у справі закрито.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати оскаржувану ухвалу, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

У судовому засіданні представник ОСОБА_2 наполягає на доводах та вимогах апеляційної скарги.

Інші особи, які беруть участь у справі, будучи належним чином повідомленими про дату і місце розгляду справи у судове засідання не зявилися.

Запорізька міська рада подала письмові заперечення на апеляційну скаргу, просить залишити без змін оскаржуване рішення.

Запорізька обласна державна адміністрація надала письмові пояснення у справі, в яких просить розгляд справи провести за відсутності представника.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як підтверджується матеріалами справи, рішенням Запорізької міської ради №106/56 від 30 листопада 2016 року надано у користування на умовах оренди третій особі - обслуговуючому кооперативу "Житлово-будівельний кооператив "Сова" земельну ділянку по вул. Незалежної України, 40г для розташування односекційного житлового будинку, за договором оренди (а.с.8).

Закриваючи провадження у справі суд першої інстанції виходив з того, що справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Суд апеляційної інстанції погоджується з позицією суду першої інстанції з огляду на наступне.

За змістом адміністративного позову, позивач порушення своїх прав та інтересів повязує, з тим, що видання відповідачем оскаржуваного рішення створило умови для продовження самовільного будівництва на орендованій земельній ділянці; розміщення на земельній ділянці будинку порушує його права, як мешканця прилеглого житлового будинку; забудова порушила екосистему житлового кварталу та нормативний показник коефіцієнта природної освітленості, створює дискомфортні умови проживання; порушуються права на культурну спадщину.

Частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до частини 1 статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку із здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Згідно з частиною 1 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України справа адміністративної юрисдикції - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

В абзаці 7 частини 1 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України визначено суб'єкт владних повноважень як орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ним владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з, у тому числі, іншим суб'єктом при здійсненні ним владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих осіб, відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення, що встановлено частиною 2 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України.

Як зазначено в абзаці 2 пункту 2 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 травня 2013 року №8 «Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів» законодавство не містить визначення терміну «публічно-правовий спір». Для розгляду спору адміністративним судом необхідно встановити його публічно-правовий зміст (характер). Для з'ясування характеру спору суди повинні враховувати, що протилежним за змістом є приватноправовий спір. Це означає, що в основі розмежування спорів лежить поділ права на публічне та приватне.

Згідно з частинами 1, 2 статті 2 Земельного кодексу України земельні відносини це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб'єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади.

Земельні відносини поділяються на публічні та приватні. Відповідно, і спори в таких відносинах можуть бути як публічно-правовими, так і приватноправовими (цивільними, господарськими).

За змістом статті 2 Цивільного кодексу України, учасниками цивільних відносин є: фізичні особи та юридичні особи; держава Україна, ОСОБА_3 Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб'єкти публічного права.

Статтею 172 Цивільного кодексу України встановлено, що територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права та обов'язки через органи місцевого самоврядування у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Тобто, при здійсненні повноважень власника землі відповідач є рівноправним суб'єктом земельних відносин, дії якого спрямовані на реалізацію права розпоряджатися землею. У цьому випадку відсутня підпорядкованість одного учасника земельних правовідносин іншому, яка має місце під час здійснення органом місцевого самоврядування владних управлінських функцій.

Частиною четвертою статті 41 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

Зазначені положення Основного Закону кореспондуються з пунктом "в" статті 5 Земельного кодексу України, згідно якого земельне законодавство базується на принципі невтручання держави у здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до частини шостої статті 319 Цивільного кодексу України держава не втручається у здійснення власником права власності.

Тобто, пряме адміністрування з боку органів влади є неприпустимим.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 01.04.2010 №10-рп/2010 органи місцевого самоврядування діють як суб'єкти владних повноважень у земельних відносинах у тих випадках, коли ними здійснюються дії, передбачені пунктами а-г статті 12 Земельного кодексу України, тобто, коли ці органи використовують свої повноваження щодо розпорядження землями територіальної громади.

Натомість, у спірних відносинах, відповідач діє з третьою особою - обслуговуючим кооперативу "Житлово-будівельний кооператив "Сова" на договірних засадах.

Верховний Суд України у судовому рішенні від 16 грудня 2015 року у справі №6-2510ц15 зазначив, із посиланням на пункт 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування), що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання.

З урахуванням висновку Конституційного Суду України та з огляду на положення статті 11 Цивільного кодексу України, статей 78, 116, 122 Земельного кодексу України, Верховний Суд України дійшов висновку, що в зв'язку з прийняттям суб'єктом владних повноважень ненормативного акта виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, зокрема, в сфері земельних правовідносин, відповідний ненормативний акт слугує підставою виникнення, зміни або припинення конкретних прав та обов'язків фізичних і юридичних осіб приватного права. За таких обставин рішення суб'єкта владних повноважень у сфері земельних відносин, яке має ознаки ненормативного акта та вичерпує свою дію після його реалізації, може оспорюватися з точки зору його законності, а вимоги про визнання рішення незаконним - розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо за результатами реалізації рішення у фізичної чи юридичної особи виникло право цивільне й спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер.

У такому випадку вимога про визнання рішення незаконним може розглядатися як спосіб захисту порушеного цивільного права за статтею 16 Цивільного кодексу України та пред'являтися до суду для розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо фактично підґрунтям і метою пред'явлення позовної вимоги про визнання рішення незаконним є оспорювання цивільного речового права особи (зокрема й права власності на землю), що виникло в результаті та після реалізації рішення суб'єкта владних повноважень.

За правилами пункту 1 частини 1 статті 15 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

При цьому, згідно з пунктом 10 частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної ОСОБА_3 Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Враховуючи викладене, справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції повно встановлені обставини справи та надана правильна юридична оцінка, у звязку з чим підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування ухвали суду відсутні.

Відповідно до частини 1 статті 200 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 196, 199, 200, 205, 206, 212 Кодексу адміністративного судочинства України,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 19 вересня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя І.Ю. Богданенко

суддя С.А. Уханенко

суддя Ю.М. Дадим