Справа № 826/73/17
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2017-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

28 листопада 2017 року № 826/73/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Аблова Є.В., суддів Мазур А.С., Літвінової А.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом громадянки Афганістану ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, за участю третьої особи - Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві, про визнання противним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулася громадянка Афганістану ОСОБА_1 (далі - позивач та/або ОСОБА_1) з позовом до Державної міграційної служби України (далі - відповідач та/або ДМС України), за участю третьої особи - Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві (далі - третя особа та/або ГУ ДМС України в м. Києві), та просить суд:

- визнати неправомірними та скасувати рішення Державної міграційної служби України №617-16 від 02.12.2016 про відмову у визнанні громадянки Афганістану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянки Афганістану ОСОБА_1 про визнання її біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Позовні вимоги мотивовані протиправністю рішення Державної міграційної служби України №617-16 від 02.12.2016, на підставі якого третьою особою складено та видано позивачу письмове повідомлення від 19.12.2016 №302 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Громадянка Афганістану ОСОБА_1 вважає, що вищевказане рішення є необґрунтованим, оскільки інформація, яка була надана нею при звернення та ході співбесід перевірялася поверхово та не об'єктивно, ситуація в країні її походження належним чином не вивчалася. Зокрема, на думку позивача, суб'єктами владних повноважень не було враховано посилання останньої на її побоювання загальнопоширеного насильства та систематичного порушення прав у країні походження - Афганістан.

За таких обставин, оскільки підставами для залишення в Україні є загроза життю, безпеці та свободі, громадянка Афганістану ОСОБА_1 вважає, що відповідає передбаченим п. 1 або п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" умовам для визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Представник ДМС України та ГУ ДМС України в м. Києві проти позову заперечили з підстав, що викладені в письмових запереченнях, які долучені до матеріалів справи.

У судовому засіданні 12.04.2017 судом на підставі частини четвертої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) ухвалено про подальший розгляд справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

ОСОБА_1 є громадянкою Афганістану, народилася 08.10.1956 у провінції Кабул, Афганістан, сімейний стан - вдова, за національністю - таджик, віросповіданні - Іслам. З матеріалів справи слідує, що Афганістан залишила легально 24.04.2016 літаком до Російської Федерації.

До України позивач прибула 30.04.2016, місце перетину кордону їй невідоме, оскільки перетин кордону здійснено таємно, за відсутності документу на в'їзд автомобілем та пішки. Документи, які посвідчують особу відсутні.

09.08.2016 ОСОБА_1 подала до міграційного органу заяву - анкету про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду особової справи громадянки Афганістану ОСОБА_1, поданої заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ГУ ДМС України в м. Києві 30.11.2016 оформлено висновок із рекомендацією відмовити громадянці Афганістану ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (далі - висновок), який підтримано рішенням ДМС України №617-16 від 02.12.2016 (далі - оскаржуване та/або спірне рішення).

Позивач категорично не погоджується зі спірним рішенням, вважає його протиправним та таким, що підлягає скасуванню, з огляду на що звернулася до суду з даним адміністративним позовом.

Вирішуючи спір по суті суд виходить з наступного.

Вказані правовідносини регулюються Конституцією України, Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", Женевською Конвенцією про статус біженців 1951 року, Європейською конвенцією про захист прав людиини та основоположних свобод.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" визначено, що біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи із змісту частини п'ятої статті 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року та статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Законом України від 21.10.1999 року ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво щодо процедур та критеріїв встановлення статусу біженців, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництва встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно абз.4 та 6 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; та яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

У свою чергу, п.1 та п.13 ч.1 ст.1 вищезазначеного Закону визначено, що біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Особа, котра звертається із клопотанням про надання статусу біженця в Україні, має обґрунтовано довести, що саме вона є жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

У частинах першій статті Закону України №3671 визначено, що Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника.

У призмі наведених правових норм колегія суддів дійшла висновку, що міграційний орган зобов'язаний розглянути заяву про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, для встановлення додаткової інформації, необхідної для оцінки достовірності повідомленого провести з нею співбесіду та, у разі виникнення сумнівів щодо такої достовірності, звернутись до відповідних органів для підтвердження або спростування наданих заявником відомостей.

Пунктом 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України "Про внесення змін і доповнень до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні" від 16.03.2012 № 3, звернуто увагу судів на те, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів.

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

На підставі вищевикладених правових норм суд приходить до висновку, що наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Таким чином, при вирішенні питання про наявність підстав для надання статусу біженця слід враховувати чи подальше перебування особи у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю та свободі і чи така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Також, ситуація у країні походження при визначенні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням в країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Відтак, суд звертає увагу на те, що при розгляді вказаної категорії справ необхідно враховувати, що підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця (та/або особи, яка потребує додаткового захисту), та незалежно від неї-з різних достовірних джерел інформації, наприклад , із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутршінх справ України від 07 вересня 2011 року № 649, інших міжнародних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації.

Так, як вбачається з матеріалів особової справи позивача, у своїй анкеті остання вказала, що не може повернутися до Афганістану через загальне насильство. Крім того, зазначила, що її чоловік загинув від вибуху в м.Кабул, тому позивач, через страх за власне життя, не може повернутися до країни походження.

Зі змісту протоколів співбесід від 19.08.2016, 12.10.2016, слідує, що причиною її еміграції, зокрема, була смерть чоловіка внаслідок вибуху. За таких обставин, позивач мала побоювання, що щось погане, загрозливе життю може трапитися з її рідними.

У той же час, в протоколі співбесіди від 12.10.2016 ОСОБА_1 вказала, що її родина не стикалася з прямою небезпекою, крім її чоловіка, а далекі родичі стикалися, гинули при обстрілах та при вибухах.

Позивач зазначала, що в Кабулі дуже давно небезпечно, однак вони звикли до такого життя, проте не хоче щоб її онуки та діти так жили.

Як встановлено судом в ході розгляду справи, ОСОБА_1 покинула країну походження легально шляхом прибуття літаком до Російської Федерації. Надалі, кордон з Україною був перетнутий нелегально, як і подальше перебування позивача на території України.

У протоколі співбесіди від 19.08.2016 ОСОБА_1 вказала, що її сім'я мала намір виїхати з Афганістану ще до смерті чоловіка, а його смерть стала останньою каплею в прийнятті відповідного рішення.

При цьому, жодних причин, як переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань позивачем не вказано.

Єдине побоювання та й відповідно причини еміграції, як зазначено ОСОБА_1 загальне насильство, збройний конфлікт в країні походження - Афганістані, тобто страх за життя своєї родини.

Поряд з цим, в протоколі співбесіди від 19.08.2016 позивач вказує, що метою звернення до міграційної служби, серед іншого, є отримання допомоги, документів, оскільки нелегально остання на території України проживати не хоче.

У той же час, з матеріалів справи слідує, що ОСОБА_1 покинула Афганістан разом з сином, невісткою та 2 онуками.

Разом з цим, у співбесідах позивач вказує, що метою виїзду з країни походження було небажання наражати внуків, сина та невістку на небезпеку. Тобто, фактично, ОСОБА_1 вказує про побоювання за життя сина, невістки та внуків, а не своє.

Суд зазначає, що матеріалах справи відсутні докази на підтвердження факту смерті чоловіка, що, у свою чергу, зі слів позивача, стало останньою каплею для залишення країни походження.

Крім того, суд додаткового вважає за необхідне звернути увагу, що ОСОБА_1 покинула Афганістан легально, пояснень щодо неможливості прибуття в Україну легально остання не надала. У той же час, позивачем не повідомлено суд про причини небажання отримання статуту біженця в Російській Федерації, куди вона виїхала разом із сім'єю легально.

Твердження про її необізнаність щодо можливості отримання статусу біженця в Російській Федерації суд оцінює критично, оскільки вважає, що останнє не відповідає фактичним обставинам справи.

Поряд з цим, суд звертає увагу, що ОСОБА_1 не відразу звернулася по прибуттю в Україну до органу міграційної служби за визнанням її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Пояснення про причини зволікання у зверненні у встановлений ч. 1 ст. 5 Закону № 3671 строк із заявою для легалізації свого перебування на території України позивач суду не надала.

Суд приходить до висновку, що надані пояснення та аргументи позивача не вказують про наявність обставин щодо загрози життю та свободи безпосередньо самому позивачу, і тому не можуть бути прийняті судом як належні та допустимі докази, у розумінні статті 70 КАС України.

Відтак, позивачем не надано достатніх та переконливих доказів наявності фактів обґрунтованості побоювань переслідування за політичними поглядами та її безпеці і свободи в країні походження через існування реального ризику, а також те, що їй може бути спричинено шкоду у формі застосування смертної кари чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

З огляду на викладене, суд вважає безпідставними вимоги позивача щодо визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України №617-16 від 02.12.2016 про відмову у визнанні громадянки Афганістану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Щодо вимог в частині зобов'язання Державної міграційної служби України прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд зазначає, що задоволення даної вимоги передбачає втручання в діяльність суб'єкта владних повноважень, який уповноважений приймати відповідні рішення, тоді як суд не може підміняти собою суб'єкта владних повноважень щодо реалізації ним власних повноважень, наданих законодавством.

Відповідно до частин першої та другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, відтак відсутні правові підстави для його задоволення.

Керуючись статтями 67 - 71, 158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позову громадянки Афганістану ОСОБА_1 відмовити.

Постанова набирає законної сили у відповідності зі ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова може бути оскаржена за правилами, встановленими ст. ст. 185 - 187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Є.В. Аблов

Судді А.С. Мазур

А.В. Літвінова