Справа № 810/2988/17
Суддя: Лиска І.Г.
Дата ухвалення: 2017-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2017 року № 810/2988/17

Київський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Лиска І.Г., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Головне управління Державної фіскальної служби у Київській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення форми "Ф" від 16.05.2017 року №1383-13.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення, яким визначено податкове зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у загальному розмірі 27176,92 грн. прийнято відповідачем незаконно, висновки контролюючого органу стосовно наявності у неї обов'язку сплачувати у 2016 році вказаний податок є помилковими, а тому оскаржуване рішення є протиправним та підлягає скасуванню.

Позивач подав до суду клопотання про розгляд справи без його участі, в порядку письмового провадження.

Представник відповідача в судове засідання не прибув, надав через канцелярію суду заперечення проти позову, в обґрунтування яких зазначив, що позивач придбав у приватну власність майно з певною економічно обґрунтованою метою - отримання підприємницького доходу. Відповідач стверджує, що нарахування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки гр. ОСОБА_1 здійснене за податковим повідомленням-рішенням відповідає вимогам чинного законодавства.

Частиною четвертою статті 128 КАС України передбачено, що у разі неприбуття відповідача, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, без поважних причин розгляд справи може не відкладатися і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Відповідно до частини шостої статті 128 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Так, ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1.

Позивачеві на праві приватної власності належить земельна ділянка несільськогосподарського призначення, що знаходяться за адресою: Київська область, м. Біла Церква, вул. Таращанська, буд. 196, загальною площею 0,7070 га, що підтверджується договором купівлі-продажу № 15 від 15.02.2008 року та за цією ж юридичною адресою розташована нежитлова будівля літ. "А" (виробнича база) загальною площею 1938,8 кв. м., яка належить позивачеві згідно договору купівлі - продажу від 31.07.2006 року.

16 травня 2017 року податковим органом прийнято податкове повідомлення-рішення форми "Ф" №1383-13, яким відповідно до приписів підпункту 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 та підпункту 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 Податкового кодексу України позивачу визначено суму податкового зобов'язання з податку на майно, відмінне від земельної ділянки за 2016 рік у загальному розмірі 27176 грн. 92 коп. за об'єкт нежитлової нерухомості, його частки, що перебуває у його власності.

Не погоджуючись із рішенням, прийнятим Головним управлінням ДФС у Київській області, позивач оскаржив його до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів з 1 січня 2011 року регулюються Податковим кодексом України.

Так, Податковий кодекс України визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

З 01.01.2015 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" від 28.12.2014 № 71-VIII, яким внесено зміни до низки нормативно-правових актів, що регулюють суспільні відносини у сфері оподаткування.

Вказаним Законом, зокрема, запроваджено податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, як різновид податку на майно.

Так, відповідно до підпункту 265.1.1 пункту 265.1 статті 265 Податкового кодексу України (в редакції, чинній з 01.01.2015) податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є складовим елементом податку на майно, який в силу приписів підпункту 10.1.1 пункту 10.1 статті 10 цього Кодексу належить до місцевих податків.

Платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості (підпункт 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України).

У свою чергу, згідно з приписами підпункту 266.2.1 пункту 266.2 та підпункту 266.3.1 пункту 266.3 статті 266 Податкового кодексу України, об'єктом оподаткування є об'єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка, а базою оподаткування - загальна площа об'єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

Ставки податку для об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної або міської ради в залежності від місця розташування (зональності) та типів таких об'єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. метр бази оподаткування (підпункт 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 Податкового кодексу України).

При цьому, згідно із приписами підпункту 266.6.1 пункту 266.6 статті 266 Податкового кодексу України, базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

Предметом спору у даній справі є правомірність справляння у 2016 році податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, як різновиду місцевого податку на майно, що запроваджений Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" від 28.12.2014 № 71-VIII.

Дослідивши питання щодо правового регулювання справляння у 2016 році податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до статті 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Згідно з пунктом 10.3 статті 10 Податкового кодексу України (в редакції, яка діє з 01.01.2015) місцеві ради в межах повноважень, визначених цим Кодексом, вирішують питання відповідно до вимог цього Кодексу щодо встановлення податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки).

Відповідно до пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України сільські, селищні, міські ради в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Встановлення місцевих податків та зборів здійснюється у порядку, визначеному цим Кодексом (підпункт 12.3.1 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України).

Зі змісту наведених вище норм вбачається, що встановлення податку на майно, зокрема, в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, належить виключно до повноважень сільських, селищних та міських рад, які здійснюють їх у порядку, визначеному Податковим кодексом України.

Так, в силу приписів підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України, рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, який набирає чинності з урахуванням строків, передбачених підпунктом 12.3.4 цієї статті (пункт 12.5 статті 12 Податкового кодексу України).

Ці норми також узгоджуються з принципом стабільності податкового законодавства, передбаченого підпунктом 4.1.9 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України, відповідно до якого зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року.

Зі змісту вказаних норм вбачається, що в разі прийняття органом місцевого самоврядування рішення про запровадження місцевого податку у період з 01.01.2015 до 15.07.2015, таке рішення може набирати чинності не раніше 01.01.2016 і регулювати питання сплати податку з 2015 року. Якщо ж таке рішення прийнято органом місцевого самоврядування після 15.07.2015, його положення набирають чинності і застосовуються не раніше 01.01.2017.

Враховуючи, що Закон України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" від 28.12.2014 № 71-VIII набрав чинності 01.01.2015, суд дійшов висновку про відсутність підстав для прийняття органами місцевого самоврядування рішень щодо запровадження передбачених цим Законом місцевих податків у 2016 році, оскільки такі рішення, в разі їх прийняття, порушують визначений Податковим кодексом України порядок і спосіб встановлення місцевих податків (у тому числі й податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, як різновиду місцевого податку на майно), зокрема, вимоги підпункту 12.3.4 пункту 12.3 та пункту 12.5 статті 12 Податкового кодексу України.

Як вбачається з матеріалів справи, Білоцерківська міська рада 28.01.2016 прийняла рішення № 46-05-VІІ, яким відповідно до положень Закону України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" від 28.12.2014 № 71-VIII встановила на території Білоцерківської міської ради ставку податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Таким чином, рішення Білоцерківської міської ради щодо встановлення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не підлягає застосуванню впродовж 2016 року, що відповідає вимогам підпункту 12.3.5 пункту 12.3 та пункту 12.5 статті 12 Податкового кодексу України.

За таких обставин, підстави для справляння у 2016 році податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, як різновиду місцевого податку на майно, відсутні.

Суд зазначає, що Білоцерківською міською радою 29.01.2015 прийнято рішення № 1404-71-VІ, яким відповідно до положень Закону України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" від 28.12.2014 № 71-VIII встановила на території Білоцерківської міської ради ставку податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Крім того, судом встановлено, що у 2015 році Білоцерківською міською радою рішення щодо встановлення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2016 рік у період з 01.01.2015 по 01.07.2015 не приймалось.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Київській області від 16.05.2017 №1383-13 є протиправним, а отже позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до частини першої статті 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 69, 70, 71, 128, 158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення форми "Ф" № 1383-13, що прийнято Головним управління ДФС у Київській області 16 травня 2017 року.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) судові витрати у сумі 640 (шістсот сорок) грн. за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень - Головного управління ДФС у Київській області.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Лиска І.Г.