Справа № 331/926/14-а
Суддя: Світлицька В. М.
Дата ухвалення: 2017-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2а/331/195/2017
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.11.2017 р. м. Запоріжжя

Жовтневий районний суд міста Запоріжжя у складі:

головуючого - судді Світлицької В. М.

при секретарі Богач А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Запоріжжі адміністративний позов ОСОБА_1 до відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Запорізькій області, Головного управління юстиції у Запорізькій області, Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, третя особа Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Запоріжжя про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відділу примусового виконання рішень УДВС ГУЮ у Запорізькій області, Головного управління юстиції у Запорізькій області, Управління державної виконавчої служби ГТУЮ у Запорізькій області, третя особа Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Запоріжжя про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити певні дії. В обґрунтування позову зазначає, що він згідно законодавства України є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, та відноситься до 1-ї категорії постраждалих, має зв'язок захворювання з наслідками катастрофи та інвалідність 2-ї групи, тому відносно нього діють правові норми Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи» №796-XII від 28 лютого 1991 року. Також зазначає, що відповідно до п.1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» № 3551-XII від 22 жовтня 1993 року має статус інваліда війни 2-ї групи. 31 січня 2013 року він отримав виконавчий лист у справі 2а-476/2011 та подав його до відділу примусового виконання рішень державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Запорізькій області по виконанню рішень українських судів. Старшим державним виконавцем Морар М.В. 03 серпня 2012 року було відкрито виконавче провадження №33689043. 04 лютого 2013 року позивач отримав постанову ВП №33689043 від 04 січня 2013 року про повернення виконавчого документу у справі 2а-476/2011 стягувачу. По факту тривалого невиконання рішень Українських судів він звернувся до Європейського суду та отримав рішення Європейського суду з прав людини за справою 30927/12 від 18 липня 2013 року, яким підтверджено порушення прав позивача внаслідок несвоєчасного виконання рішення національного суду. Посилаючись на зазначене, просить суд визнати незаконними дії ВДВС щодо затвердження постанови від 4 січня 2013 року № 33689043 про повернення виконавчого документа стягувачеві та зобов'язати останнього вчинити дії по виконанню рішень Українських судів за виконавчим листом по справі № 2а-476/2011 від 19 липня 2012 року - щодо стягнення недоотриманої суми щомісячної компенсації за втрату здоров'я та державної пенсії як інваліду Чорнобиля 2-ї групи, відповідно до постанови Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 18 лютого 2011 року та ухвали Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду по справі № 2а-476/11 від 1 грудня 2011 року та остаточного рішення Європейського суду з прав людини за справою № 309227/12 від 18 липня 2013 року; зобов'язати відповідача поновити виконання зазначених судових рішень згідно яких боржник зобов'язаний сплатити йому в стислі строки та сплачувати в подальшому, як інваліду Чорнобиля і війни недоотримані кошти по щомісячній компенсації за втрату здоров'я та державну пенсію і його частковий борг який розрахували лише до 6 липня 2011 року; стягнути з відповідача на його користь матеріальні збитки у розмірі 30624,84 гривень а також поновити і продовжити ці розрахунки та виплати в подальшому безстроково, починаючи з 6 липня 2011 року; стягнути з відповідачів на його користь моральну шкоду в розмірі 11900,00 гривень.

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просив їх задовольнити.

Представник іідділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Запорізькій області в попередніх судових засіданнях надав письмові заперечення, в яких просить відмовити в задоволенні адміністративного позову.

Інші сторони в судове засідання не з'явилися, про час та місце повідомлені належним чином, причини неявки суду не відомі, заперечень не надали. Їх неявка не перешкоджає розгляду справи, оскільки наявних в справі матеріалів достатньо для розгляду її по суті.

Суд, заслухавши пояснення сторін, вивчивши надані суду докази, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Частинами 1, 2 статтею 2 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV (в редакції станом на час винесення оскаржуваної постанови) передбачено, що примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України "Про державну виконавчу службу".

Відповідно до статті 11 частини 1, частини 2 абзацу 1 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до частини 3 статті 181 КАС України відповідачем у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби є відповідний орган державної виконавчої служби, а у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності приватного виконавця - приватний виконавець.

Дана норма є імперативною і чітко встановлює, до кого мають бути заявлені позовні вимоги.

Згідно із Положенням про Державну виконавчу службу України, затвердженим постановою КМУ № 229 від 02.07.2014 р., Державна виконавча служба України є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері організації примусового виконання рішень судів та інших органів відповідно до закону.

З 07.04.2015 року вищевказане Положення про ДВС втратило чинність у зв'язку із прийняттям постанови КМУ № 150 від 31.03.2015 р, якою погоджено пропозицією Міністерства юстиції щодо можливості забезпечення здійснення покладених на Міністерство постановою Кабінету Міністрів України від 21 січня 2015 р. № 17 "Питання оптимізації діяльності центральних органів виконавчої влади системи юстиції" функцій і повноважень Державної реєстраційної служби та Державної виконавчої служби, які припинені.

Частиною 1 ст. 3 Закону України «Про державну виконавчу службу» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, визначено, що органами державної виконавчої служби є: Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, до складу якого входить відділ примусового виконання рішень; управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головних управлінь юстиції в областях, містах Києві та Севастополі, до складу яких входять відділи примусового виконання рішень; районні, районні у містах, міські (міст обласного значення), міськрайонні відділи державної виконавчої служби відповідних управлінь юстиції.

Суд, заслухавши пояснення сторін, вивчивши надані суду докази, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що постановою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 18.02.2011 року по справі № 2-а-476/2011 позов ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Запоріжжя про визнання неправомірними дій та зобов'язання здійснити перерахунок та виплату особі, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, - був задоволений частково, а саме визнано неправомірними дії Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Запоріжжя щодо виплати ОСОБА_1 пенсії в розмірі, меншому ніж передбачено ст. 50 ч. 4. ст.54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок чорнобильської катастрофи», за період з 01.01.2011 року. Зобов'язано Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Запоріжжя здійснити перерахунок і виплатити ОСОБА_1 пенсію в розмірі не нижче 8 мінімальних пенсій за віком та додаткову пенсію в розмірі 75 процентів мінімальної пенсії за віком, визначеного залежно від розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», в решті позовні вимоги залишено без задоволення.

1 грудня 2011 року ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду постанова залишена без змін.

19 липня 2012 року позивач отримав виконавчий лист по справі 2а-476/2011 р. та подав його до відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Запорізькій області.

Старшим державним виконавцем Морар М.В. 03.08.2012 року було відкрито виконавче провадження №33689043.

04 січня 2013 року державним виконавцем винесена постанова ВП № 33689043 про повернення виконавчого документа стягувачеві у зв'язку з неможливістю виконання рішення суду з посиланнями на зміну законодавства, що мало місце у зв'язку з введенням в дію Закону України «Про Державний бюджет на 2013 рік», та відсутність коштів в державному бюджеті.

По факту тривалого невиконання рішення Українського суду у справі № 2а-476/2011 року позивач звернувся до Європейського суду та отримав рішення Європейського суду з прав людини за справою 30927/12 від 18.07.2013 року. Відповідно до якого, суд визнав, що рішення ухвалені на користь заявника, не були виконані своєчасно, відповідальність за що несе держава та зазначив про порушення пункту 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» від 04 листопада 1950 року, що ратифікована Україною 17 липня 1997 року (далі по тексту - Конвенція), та статті 1 Першого протоколу до Конвенції у зв'язку з тривалим невиконанням рішень, ухвалених на користь заявника. Суд також вважає, що було порушення статті 13 Конвенції, оскільки заявник не мав ефективного засобу юридичного захисту, за допомогою якого він міг отримати відшкодування шкоди, завданої таким невиконанням. З зазначених підстав суд постановив, протягом трьох місяців держава - відповідач має виконати рішення національних судів, ухвалені на користь заявників, які залишаються невиконаними, та сплатити 2000 (дві тисячі) євро кожному заявнику або його/її спадкоємцю; ці суми є відшкодуванням матеріальної та моральної шкоди, а також компенсацією судових витрат.

Отже, Європейський суд з прав людини визнав, що тривале невиконання судового рішення є порушенням майнових прав особи, що тягне за собою необхідність відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Відповідно статті 17 до Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Виходячи з викладеного, слід дійти наступного висновку, що нездатність держави виконувати рішення через відсутність бюджетних коштів не може слугувати виправданням такого невиконання, а також невиконання судового рішення, що набрало законної сили, слід розглядати у якості обставин, що підтверджують наявність завдання особі матеріальної та моральної шкоди.

16 грудня 2013 року позивач, посилаючись на рішення Європейського суду з прав людини, звернувся до підрозділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Запорізькій області зі скаргою, в якій, посилаючись на протиправність дій та рішень посадових осіб виконавчої служби, що перешкоджають виконанню судового рішення у справі № 2а-476/2011, обов'язковість виконання рішень Європейського суду з прав людини, просив спонукати підлеглих сумлінно ставитись до посадових обов'язків, виконувати рішення Національного та Європейського суду з прав людини, та надати йому копії всіх Постанов, що винесені під час здійснення виконавчого провадження №33689043.

Постановою Начальника відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Запорізькій області Тимофєєвою О.Г. від 26 грудня 2013 року у задоволенні скарги позивача відмовлено з посиланням на законність постанови державного виконавця від 04 січня 2013 року та норми Закону «Про Державний бюджет України на 2012 рік».

При цьому, як в постанові державного виконавця від 04 січня 2013 року про повернення виконавчого документу стягувачу, так і у постанові від 26 грудня 2013 року Начальника відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Запорізькій області про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_1 зазначено, що на виконання судового рішення у справі №2а-476/11 Управлінням Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Запоріжжя нараховано 30624,84 грн.

Разом з тим, згідно з витягом ВП № 33689043 від 27.10.2017р., постановою в.о. начальника відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у Запорізькій області Юлдашевим А.А. від 10.07.2015р. скасовано постанову про повернення виконавчого документу стягувачеві від 04.01.2013р. за ВП № 33689043 з примусового виконання. 10.07.2015р. відновлено виконавче провадження.

Тому, позовні вимоги в частині визнання дій незаконними та поновлення виконавчого провадження не можуть бути задоволені, оскільки вже визнані такими та виконавче провадження відновлено.

Позивач вважає, що названими рішеннями та діями органів та посадових осіб Державної виконавчої служби йому нанесено матеріальні збитки у сумі 30624,84 грн. (сума, що не отримана за рішенням суду) та моральна шкода у сумі 11900 грн.

ОСОБА_1 вказує, що відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби ГУЮ у Запорізькій області повинен йому сплатити матеріальну шкоду в розмірі 30624,84 грн, а саме суму, яка підлягає виплаті на виконання постанови суду, проте Відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби ГУЮ у Запорізькій області, а також інші співвідповідачі не були відповідачами по справі за позов ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Запоріжжя про визнання неправомірними дій, та зобов'язання здійснити перерахунок та виплату особі, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, тому суд вважає, що немає ніяких підстав для стягнення з відповідача вищевказаної суми. На підставі цього суд вважає, що відповідачі не спричинили позивачу матеріальну шкоду.

В той же час, матеріали справи свідчать, що, не зважаючи на рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2013 року, на наявність та необхідність виконання якого посилався позивач, звертаючись до посадових осіб підрозділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби головного управління юстиції у Запорізькій області, останні вчиняли дії та виносили рішення, що перешкоджає виконанню рішення суду, чим порушували майнові права позивача, пов'язані з можливістю використання коштів за рішенням суду у справі №2а-476/10 та, згідно висновків Європейського суду з прав людини, наносили останньому моральну шкоду.

Відповідно до п. 3 Постанови пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати. Зокрема у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я; у порушенні права власності (у тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам. Інших цивільних прав.

Отже, виходячи з практики Європейського суду з прав людини та Постанови пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року, слід дійти висновку, що заподіяння позивачу моральної шкоди підтверджено матеріалами справи. Розмір моральної шкоди позивач визначає, виходячи з подій, що відбувались протягом 5 років, однак, враховуючи рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2013 року, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення моральної шкоди підлягають задоволенню у розмірі 50 відсотків, що складає 5500 грн. 00 коп.

Щодо клопотання позивача стосовно вжиття заходів судового контролю, слід зазначити наступне.

Відповідно до частини 1 ст. 267 КАС України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, має право зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Отже, встановлення судового контролю, що передбачено ч.1 ст. 267 КАС України здійснюється за ініціативою суду.

Керуючись ст.ст. 5, 6, 71, 160, 161-163 КАС, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Запорізькій області, Головного управління юстиції у Запорізькій області, Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, третя особа Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Запоріжжя про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1, з Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Запорізькій області, - 5500 грн. 00 коп. моральної шкоди.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова суду може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Жовтневий районний суд м. Запоріжжя шляхом подання в 10-денний строк з дня проголошення постанови апеляційної скарги.

Суддя В.М. Світлицька