Справа № 804/95/17
Суддя: Богданенко І.Ю.
Дата ухвалення: 2017-11-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

23 листопада 2017 рокусправа № 804/95/17

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Богданенка І.Ю.,

суддів: Уханенка С.А. Дадим Ю.М. ,

за участю секретаря судового засідання: Сколишева О.О.,

за участю:

позивача: ОСОБА_1,

представника відповідача: ОСОБА_2 (довіреність від 22 листопада 2017 року),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1

на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07 липня 2017 року

у справі №804/95/17

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_3 управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області

про визнання протиправним рішення та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернувся у Дніпропетровський окружний адміністративний суд з позовом до ОСОБА_3 управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, в якому просив, з урахуванням уточнень позовної заяви (а.с.57-62), визнати протиправним рішення щодо ненадання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, яка викладена у листі від 29 листопада 2016 року №К-11418/0-5738/6-16; зобовязати повторно розглянути клопотання від 10 жовтня 2016 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки, розташованої на території Миколаївської селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області та надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Миколаївської селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07 липня 2017 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано протиправним рішення ОСОБА_3 управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, оформлене листом від 29 листопада 2016 року №К-11418/0-5738/6-16 щодо не надання дозволу ОСОБА_1 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки на території Миколаївської селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області та зобовязано Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 від 10 жовтня 2016 року про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки на території Миколаївської селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, ОСОБА_1, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати оскаржувану постанову в частині відмови у задоволенні позовних вимог.

У судовому засіданні, ОСОБА_1 наполягає на доводах та вимогах апеляційної скарги.

Представник ОСОБА_3 управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області у судовому засіданні заперечує проти задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до частини 1 статті 195 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши доводи апеляційної скарги та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи із наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 10 жовтня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_3 управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області з клопотанням про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтованою площею 2 га за рахунок земель сільськогосподарського призначення за межами населеного пункту, яка знаходиться на території Миколаївської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області із земель державної власності у межах норм безоплатної приватизації (а.с.64).

ОСОБА_3 управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 29 листопада 2016 року № К-11418/0-5738/6-16 позивачу рекомендовано звернутись до управління Держгеокадастру у Дніпропетровському районі Дніпропетровської області для вибору іншої земельної ділянки, оскільки земельна ділянка, яка зазначена на графічних матеріалах та планується позивачем для відведення, передбачена для передачі державному підприємству Облплемпідприємство (а.с. 63).

Вирішуючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що лист-відповідь ОСОБА_3 управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 29 листопада 2016 року № К-11418/0-5738/6-16 не є мотивованою відмовою у розумінні частини 7 статті 118 Земельного кодексу України, оскільки не містить обґрунтування, як і не зазначено підстав відмови із посиланням на діючи норми законодавства.

Суд апеляційної інстанції погоджується з позицією суду першої інстанції з огляду на наступне.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Статтею 14 Конституції України передбачено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до статті 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Правовою підставою набуття права власності та права користування на землю згідно зі статтями 116, 118 Земельного кодексу України є рішення органу виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Згідно з частиною 4 статті 122 Земельного кодексу України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Органом, уповноваженим державою здійснювати дані функції виступає Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, яке є територіальним органом центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин - Держгеокадастру України.

Відповідно до частини 6 статті 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до ОСОБА_4 міністрів Автономної Республіки Крим. ОСОБА_4 Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Частино 7 статті 118 Земельного кодексу України передбачено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування обєкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що обрання способу захисту прав у сфері публічно-правових відносин визначається судом з урахуванням змісту частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, принципів адміністративного судочинства та положень частини 2 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повноваження суду при вирішенні адміністративної справи встановлено частиною 2 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якої у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання протиправною бездіяльність та зобов'язати вичинити певні дії, а також суд може прийняти й іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Відповідно до практики Верховного Суду України отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про подальшу передачу такої земельної ділянки особі. Правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 19 січня 2016 року № 21-3690а15, від 13 грудня 2016 року № 21-2573а16.

У випадку задоволення позовних вимог щодо зобовязання видати дозвіл на розробку проекту із землеустрою, може виникнути ситуація, коли заявник після розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки буде позбавлений можливості безпосередньо отримати у власність цю земельну ділянку, тобто очікування та затрати позивача будуть невиправданими.

У силу вимог Земельного кодексу України розгляд заяви про надання дозволу та безпосередньо прийняття рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність віднесено до повноважень відповідача, тобто, зокрема відповідач має визначитися з наявністю або відсутністю визначених законодавством підстав для видачі вказаного дозволу.

Обставини справи засвідчують протиправність рішення (листа) відповідача, що підтверджується відсутністю мотивів, обґрунтувань, підстав відмови у встановленому законодавством порядку, за заявою позивача про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Отже, задоволення позовних вимог шляхом зобовязання видати дозвіл на розробку проекту із землеустрою без відповідного рішення (про надання або відмову у наданні дозволу) відповідача фактично порушить закріплені законом виключні повноваження та зобов'яже відповідача вчинити дії поза встановленою чинним законодавством процедурою.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків про часткове задоволення позовних вимог.

Суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що судом першої інстанції повно встановлені обставини справи та надана правильна юридична оцінка, у звязку з чим підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування постанови суду відсутні.

Відповідно до частини 1 статті 200 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 196, 198, 200, 205, 206, 212 Кодексу адміністративного судочинства України,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07 липня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя І.Ю. Богданенко

суддя С.А. Уханенко

суддя Ю.М. Дадим