Справа № 816/79/17
Суддя: Т.С. Канигіна
Дата ухвалення: 2017-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2017 року м. ПолтаваСправа № 816/79/17
Полтавський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Канигіної Т.С.,

розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом

позивача фізичної особи - підприємця ОСОБА_1
до відповідача Миргородської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Полтавській області
про визнання протиправним і скасування рішення
В С Т А Н О В И В:

13.01.2017 фізична особа - підприємець ОСОБА_1 (надалі ФОП ОСОБА_1, позивач) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Миргородської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Полтавській області (надалі Миргородська ОДПІ ГУ ДФС у Полтавській області, відповідач) про визнання протиправним і скасування рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 26.09.2016 № в розмірі 3843,61 грн, прийняте заступником начальника Миргородської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Полтавській області ОСОБА_2 (з урахуванням заяви про зміну предмету позову від 15.11.2017).

В обгрунтування адміністративного позову (з урахуванням заяви про зміну предмету позову від 15.11.2017) позивач зазначив, що за результатами перевірки позивача складено акт від 22.07.2016 № 910/16-20-13-02-14//34, у якому встановлено порушення платником податків вимог Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування", що призвело до заниження бази для нарахування єдиного внеску за 2015 рік у сумі 153386,00 грн та занижено суми єдиного внеску за 2015 рік на 53224,92 грн. Також позивач вказав, що на підставі вказаного акта перевірки 22.07.2016 сформовано та направлено на адресу позивача вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-, згідно з якою сума недоїмки зі сплати єдиного внеску складає 53224,92 грн. У зв'язку з виявленими порушеннями відповідачем застосовано до позивача штраф у розмірі 5322,49 грн. Позивач із вимогою не погодився та оскаржив її до суду. За твердженням позивача, враховуючи те, що рішенням суду в справі № 816/188/17 визнано, що відбулося заниження суми єдиного внеску за 2015 рік на 14788,82 грн, штрафна санкція повинна складати 1478,88 грн. Так, позивач просить суд частково визнати протиправним та скасувати рішення про застосування штрафних санкцій від 26.09.2016 № НОМЕР_1 у розмірі 3843,61 грн.

16.11.2017 представник позивача надала до суду клопотання про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити /т. 2 а.с. 23/.

Представник відповідача у судове засідання з'явився, проти задоволення адміністративного позову заперечував.

У письмових запереченнях на адміністративний позов відповідач зазначив щодо правомірності вимоги від 22.07.2016 про сплату боргу (недоїмки) № Ф-, згідно з якою сума недоїмки зі сплати єдиного внеску складає 53224,92 грн. Так, за твердженням відповідача, ним правомірно винесено оскаржуване рішення та застосовано до позивача штрафні санкції у розмірі 5322,49 грн /т. 2 а.с. 34-35/.

Відповідно до частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Зважаючи на відсутність перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених статтею 128 Кодексу адміністративного судочинства України, а також відсутність потреби заслухати свідка або експерта, суд ухвалив розглянути справу у порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини, оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець, перебуває на обліку у Великобагачанському відділенні Миргородської ОДПІ ГУ ДФС у Полтавській області /т. 1 а.с. 16/.

Згідно з свідоцтвом № 100218551 позивач є платником податку на додану вартість /т. 1 а.с. 17/.

Миргородською ОДПІ ГУ ДФС у Полтавській області у період з 24.06.2016 по 15.07.2016 проведено документальну планову виїзну перевірку ОСОБА_1 р.н.о.к.п.п. НОМЕР_2 щодо повноти нарахування та сплати податку з доходів фізичних осіб за період з 01.01.2015 по 31.12.2015, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2015 по 31.12.2015 /т. 1 а.с. 18/.

За результатами перевірки складено акт від 22.07.2016 № 910/16-20-13-02-14//34, у якому зокрема вказано на порушення платником податків вимог пункту 2 частини першої статті 7, частини третьої статті 7, пункту 11 статті 8 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування", що призвело до заниження бази для нарахування єдиного внеску за 2015 рік в сумі 153386,00 грн та суми єдиного внеску за 2015 рік на суму 53224,92 грн /т. 1 а.с. 18-32/.

На підставі зазначеного вище акта перевірки Миргородською ОДПІ ГУ ДФС у Полтавській області 22.07.2016 сформовано та направлено на адресу позивача вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-, згідно з якої сума недоїмки зі сплати єдиного внеску становить 53224,92 грн /т. 1 а.с. 33/.

Позивач, не погоджуючись з указаною вимогою, оскаржив її до Головного управління ДФС у Полтавській області /т. 1 а.с. 36-37/.

Згідно з рішенням Головного управління ДФС у Полтавській області від 13.10.2016 № 1082/Ф/16-31-10-05-11 вимогу Миргородської ОДПІ № Ф- від 22.07.2016 скасовано та зобов'язано сформувати та направити ФОП ОСОБА_1 нову вимогу за формою відповідно до вимог законодавства; вимога про сплату боргу (недоїмки) від 22.07.2016 № Ф- вважається відкликаною з дня прийняття цього рішення /т. 1 а.с. 44-52/.

У період з 15.09.2016 по 21.09.2016 відповідачем проведено документальну позапланову виїзну перевірку діяльності ОСОБА_1 з питань, які стали предметом оскарження за період з 01.01.2015 по 31.12.2015, за результатами якої складено акт від 23.09.2016 № 1115/16-20-13-02-14//47, у якому зокрема вказано на порушення платником податків вимог пункту 2 частини першої статті 7, частини третьої статті 7, пункту 11 статті 8 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування", що призвело до заниження бази для нарахування єдиного внеску за 2015 рік в сумі 153386,00 грн та суми єдиного внеску за 2015 рік на суму 53224,92 грн /т. 1 а.с. 60-73/.

26.09.2016 Миргородською ОДПІ ГУ ДФС у Полтавській області прийнято рішення № НОМЕР_1 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску, яким до позивача застосовано штрафні санкції у розмірі 5322,49 грн /т. 1 а.с. 75/.

Не погоджуючись із указаним рішенням, позивач оскаржив його до ГУ ДФС у Полтавській області /т. 1 а.с. 78-79/.

Рішенням ГУ ДФС у Полтавській області від 10.11.2016 № 1194/Р/16-31-10-05-11 скаргу ФОП ОСОБА_1 залишено без розгляду /т. 1 а.с. 80-81/.

Водночас позивач звернувся до ДФС України із скаргою від 18.11.2016 на рішення Миргородської ОДПІ ГУ ГУ ДФС у Полтавській області № НОМЕР_1 та ГУ ДФС у Полтавській області від 10.11.2016 № 1194/Р/16-31-10-05-11 /т. 1 а.с. 98- 100/.

Рішенням ДФС України про залишення скарги без розгляду від 09.12.2016 № 13262/Р/99-99-11-02-02-25 залишено скаргу ФОП ОСОБА_1 без розгляду у зв'язку з пропуском 10-денного строку для подання скарги /т. 1 а.с. 101-102/.

Позивач, не погоджуючись із рішенням Миргородської ОДПІ ГУ ДФС у Полтавській області від 26.09.2016 № щодо нарахування штрафних санкцій у розмірі 3843,61 грн, оскаржив його до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначені Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 № 2464-VI (надалі Закону № 2464-VI).

Пунктами 1 та 4 статті 4 Закону № 2464-VI (у редакції, чинній на момент винесення оскаржуваного рішення) встановлено, що платниками єдиного внеску є: фізичні особи - підприємці, зокрема ті, які використовують працю інших осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством про працю, чи за цивільно-правовим договором (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців); фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Пунктом 1 частини другої статті 6 цього Закону встановлено, що платник єдиного внеску зобов'язаний: своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов'язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці" від 28.12.2014 №77-VIII пункт 2 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI викладено у такій редакції: "Єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник має право самостійно визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску."

Відповідно до частини третьої статті 7 Закону № 2464-VI нарахування єдиного внеску здійснюється в межах максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом.

Згідно з пунктами 4 та 5 частини першої статті 1 цього Закону максимальна величина бази нарахування єдиного внеску максимальна сума доходу застрахованої особи на місяць, що дорівнює двадцяти п'яти розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом, на яку нараховується єдиний внесок; мінімальний страховий внесок сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.

З аналізу вказаних положень Закону № 2464-VI вбачається, що у фізичної особи-підприємця, яка перебуває на загальній системі оподаткування, існує обов'язок зі сплати єдиного внеску навіть у разі неотримання нею доходу (прибутку). У такому випадку платник має самостійно визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску та не менше розміру мінімального страхового внеску.

Частиною дванадцятою статті 9 Закону № 2464-VI встановлено, що єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника.

Пунктом 2 розділу VI Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 №449 (далі Інструкція) встановлено, що у разі виявлення платником своєчасно не нарахованих сум єдиного внеску такі платники зобов'язані самостійно обчислити ці внески, відобразити у звітності, що подається платником до органів доходів і зборів, та сплатити їх. До такого платника застосовуються штрафні санкції у порядку і розмірах, визначених розділом VII цієї Інструкції. У разі виявлення органом доходів і зборів своєчасно не нарахованих та/або не сплачених платником сум єдиного внеску такий орган доходів і зборів обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки), та застосовує до такого платника штрафні санкції у порядку і розмірах, визначених розділом VII цієї Інструкції. Сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені Законом, обчислена органами доходів і зборів у випадках, передбачених Законом, є недоїмкою. Суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів.

Отже, відповідно до вказаних положень Інструкції в органів доходів і зборів наявний обов'язок обчислити суму єдиного внеску у разі самостійного ненарахування та несплати вказаної суми платником єдиного внеску.

Як вищезазначено, за результатами перевірки складено акт від 23.09.2016 №1115/16-20-13-02-14//47, у якому зокрема вказано на порушення платником податків вимог пункту 2 частини першої статті 7, частини третьої статті 7, пункту 11 статті 8 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування", що призвело до заниження бази для нарахування єдиного внеску за 2015 рік в сумі 153386,00 грн та суми єдиного внеску за 2015 рік на суму 53224,92 грн.

04.10.2016 Миргородською ОДПІ ГУ ДФС у Полтавській області сформовано та направлено на адресу позивача вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-481-16, згідно з якою сума боргу становить 59 257,74 грн (з яких 54163,11 грн сума недоїмки, 4883,44 грн штраф, 211,19 грн пеня) /т. 1 а.с. 83/.

З матеріалів справи вбачається, що позивач, не погоджуючи із цією вимогою, оскаржив її до ГУ ДФС у Полтавській області /т. 1 а.с. 85-86/.

Так, згідно з інформацією, зазначеною в листі від 11.11.2016 № 1206/Ф/16-31-10-05-11, скаргу позивача залишено без розгляду, оскільки вказана вимога є відкликаною /т. 1 а.с. 88/.

24.10.2016 відповідачем прийнято вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-, згідно з якою сума недоїмки зі сплати єдиного внеску становить 53224,92 грн /т. 1 а.с. 90/.

Не погоджуючись із вимогою Миргородської ОДПІ ГУ ДФС у Полтавській області від 24.10.2016 № Ф-, позивач оскаржив її до суду.

Так, постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 27.02.2017 у справі № 816/188/17 у задоволенні адміністративного позову ФОП ОСОБА_1 до Миргородської ОДПІ ГУ ДФС у Полтавській області про скасування податкової вимоги відмовлено /т. 2 а.с. 14-16/.

Водночас постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 18.10.2017 у справі № 816/188/17, яка набрала законної сили 29.10.2017, адміністративний позов ФОП ОСОБА_1 до Миргородської ОДПІ ГУ ДФС у Полтавській області про скасування податкової вимоги задоволено частково: визнано частково протиправною та скасовано податкову вимогу Миргородської ОДПІ ГУ ДФС у Полтавській області від 24.10.2016 №Ф- про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску в частині боргу в сумі 38436,10 грн; в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Суд зазначає, що згідно зі статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України постанова або ухвала суду апеляційної чи касаційної інстанції за наслідками перегляду, постанова Верховного Суду України набирають законної сили з моменту проголошення, а якщо їх було прийнято за наслідками розгляду у письмовому провадженні, - через п'ять днів після направлення їх копій особам, які беруть участь у справі.

Відповідно до частини першої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

У силу наведеної норми процесуального закону обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній справі №816/188/17, що набрало законної сили, мають преюдиційне значення при вирішенні спору в цій справі.

Так, у постанові Харківського апеляційного адміністративного суду від 18.10.2017 у справі № 816/188/17 судом встановлено, що з акта перевірки від 23.09.2016 №1115/16-20-13-02-14//47 вбачається, що позивач задекларував чистий дохід, на який нараховується єдиний внесок у 2015 році: січень, лютий, травень, червень, липень, серпень, тобто за шість місяців 2015 року, а за результатами перевірки відповідач вважав, що позивач у 2015 році отримав такий дохід протягом 11 місяців (квітень 00), що призвело до заниження бази для нарахування єдиного внеску за 2015 рік в сумі 153386,00 грн та заниження єдиного внеску за 2015 рік на суму 53224,92 грн.

Ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 21.06.2017 року у справі № 816/188/17 призначено судову економічну експертизу документів бухгалтерського, податкового обліку і звітності.

Згідно з указаною експертизою позивач у 2015 році: січень, лютий, травень, червень, липень, серпень, тобто за шість місяців 2015 року отримав чистий дохід, з урахуванням помилок, у загальній сумі 262549,54 грн, а тому з урахуванням розміру єдиного внеску 34,7% та відповідно до пункту 2 частини першої статті 7 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" позивач повинен був сплатити єдиний внесок у сумі 43109,88 грн, а фактично сплатив такий внесок у сумі 28321,06 грн.

Таким чином, борг (недоїмка) з єдиного внеску за шість місяців 2015 року складає 14788,82 грн (43109,88 грн 28321,06 грн).

З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що оскільки борг (недоїмка) з єдиного внеску складає 14788,82 грн, тому податкова вимога від 24.10.2016 № Ф- про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску в розмірі 53224,92 грн підлягає скасуванню в частині боргу на суму 38436,10 грн (53224,92 14788,82) /т. 2 а.с. 17-18/.

Суд зазначає, що відповідно до пункту 3 частини одинадцятої статті 25 Закону № 2464-VI (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) орган доходів і зборів застосовує до платника єдиного внеску такі штрафні санкції за донарахування органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску накладається штраф у розмірі 10 відсотків зазначеної суми за кожний повний або неповний звітний період, за який донараховано таку суму, але не більш як 50 відсотків суми донарахованого єдиного внеску.

Враховуючи висновки суду апеляційної інстанції, викладені у постанові Харківського апеляційного адміністративного суду від 18.10.2017 у справі № 816/188/17, стосовно того, що позивачем здійснено заниження суми єдиного внеску за 2015 рік на 14788,82 грн, то суд погоджується з доводами позивача, що штрафна санкція повинна складати 1478,88 грн.

З огляду на викладене, позовні вимоги ФОП ОСОБА_1 щодо визнання протиправним та скасування рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 26.09.2016 № в частині нарахування штрафної санкції в розмірі 3843,61 грн є такими, що підлягають задоволенню.

Суд не приймає до уваги доводи відповідача щодо правомірності оскаржуваного рішення у зв'язку з оскарженням рішення суду апеляційної інстанції у справі № 816/188/17 до суду касаційної інстанції, оскільки постанова Харківського апеляційного адміністративного суду від 18.10.2017 набрала законної сили 29.10.2017.

Крім того, у заяві про зміну предмету позову від 15.11.2017 /т. 2 а.с. 24-25/ позивач просить суд вирішити питання про розподіл судових витрат, зокрема стягнути з відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 3000,00 грн.

Відповідно до частини першої статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов'язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, передбачених законом.

Згідно з частиною першою статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Частиною третьою статті 4 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05.07.2012 № 5076-VI (надалі Закон № 5076-VI) визначено, що адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об'єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).

Доказами того, що особа є адвокатом, виходячи з положень частини першої статтей 6, 12 та статті 17 Закону № 5076-VI, є свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю в поєднанні з витягом з Єдиного реєстру адвокатів.

Відповідно до пунктів 1, 2, 6 частини першої статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності є: надання правової інформації, консультацій і роз'яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Згідно з частиною першою статті 26 Закону № 5076-VI адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: договір про надання правової допомоги; довіреність; ордер; доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування у справі.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг, акти виконаних або отриманих послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

При цьому, недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам.

До складу витрат включаються лише фактично сплачені стороною або її представником витрати.

Суд звертає увагу на те, що в підтвердження здійсненної правової допомоги, необхідно долучати й розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором.

Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" від 20.12.2011 № 4191-VI розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - субєктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

На підтвердження факту понесення витрат та надання правової допомоги представником позивача надано до суду ордер ПТ № 002561 від 13.01.2017 /т. 1 а.с. 115/, договір про надання правової допомоги від 10.01.2017 № 4 /т. 2 а.с. 7/, розрахунок вартості наданої правової допомоги від 13.02.2017 /т. 2 а.с. 8/, квитанцію від 26.01.2017 № 4/ПО на суму 3000,00 грн /т. 2 а.с. 6/.

Водночас суд зазначає, що до розрахунку вартості наданої правової допомоги /т. 2 а.с. 8/ розмір компенсації правової допомоги становить 3840,00 грн (6 годин х (1600,00 грн х 40%).

Згідно з указаним розрахунком зазначено наступну кількість годин: пошук та вивчення нормативних документів, судової практики, підготовки до ведення справи 1 година; підготовка та складання позовної заяви 3 години; складання запитів, заяв, пояснень, клопотань у процесі підготовки та ведення справи 2 години; усні консультації, роз'яснення, узгодження позиції у справі, обговорення ходу ведення справи з клієнтом 1 година; при цьому зазначено всього 6 годин /т. 2 а.с. 8/.

Проте суд зазначає, що представником позивача не деталізовано, які саме запити та пояснення, клопотання складені представником позивача в процесі підготовки та ведення справи.

З огляду на викладене, документально підтверджена сума витрат на правову допомогу становить 2560,00 грн (4 х (1600,00 грн х 40%), її розмір відповідає наведеним вище вимогам Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах".

За таких обставин, суд вважає за можливе стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Миргородської ОДПІ ГУ ДФС у Полтавській області документально підтверджені витрати на правову допомогу в розмірі 2560,00 грн.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

З огляду на викладене, відповідач як суб'єкт владних повноважень, на якого частиною другою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України покладено обов'язок щодо доказування правомірності своїх дій та рішень, не довів суду правомірності свої дій, що є підставою для задоволення адміністративного позову.

Керуючись статтями 2, 7-11, 17, 71, 90, 94, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до Миргородської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Полтавській області про визнання протиправним і скасування рішення задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Миргородської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Полтавській області про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 26.09.2016 № в частині нарахування штрафних санкцій у розмірі 3843,61 грн.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Миргородської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Полтавській області () на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) витрати на правову допомогу в розмірі 2560,00 грн та судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 640,00 грн.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 186 КАС України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова суду не набрала законної сили.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Полтавський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення постанови з одночасним поданням її копії до суду апеляційної інстанції. У разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Т.С. Канигіна