Справа № 754/9534/17
Суддя: Парінов А.Б.
Дата ухвалення: 2017-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 754/9534/17 Головуючий у 1-й інстанції: Панченко О.М.
Суддя-доповідач: Парінов А.Б.
ПОСТАНОВА

Іменем України

30 листопада 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Парінова А.Б.,

суддів: Беспалова О.О., Губської О.А.,

при секретарі судового засідання Гужві К.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Деснянського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, Комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам при Дніпровській районній у м. Києві державній адміністрації про визнання дій протиправними,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, Комісії з питань призначення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам при Дніпровській районній у м. Києві державній адміністрації, в якому просив суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам при Дніпровській районній у м. Києві державній адміністрації від 02.03.2017 № 8 в частині припинення виплати пенсії ОСОБА_2;

- визнати протиправними дії Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_2 з 01.04.2017 та зобов'язати поновити виплату пенсії з дати припинення.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2017 року провадження у справі в частині вимог адміністративного позову про зобов'язання Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві поновити виплату пенсії позивачу з дати припинення закрито у зв'язку з відмовою від позову.

Постановою Деснянського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, позивач оскаржив його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом при вирішенні справи норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою позов задовольнити.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з'явилися, про дату та час слухання справи були повідомлені належним чином, тому у відповідності до ч. 6 ст. 12, ч.1 ст. 41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваної постанови суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 є пенсіонером за віком, що підтверджується пенсійним посвідченням серія НОМЕР_2, виданим 04.12.2013 року.

До початку проведення антитерористичної операції на сході України позивач отримував пенсію за зареєстрованим місцем проживання в м. Алчевськ Луганської області.

Починаючи з серпня 2014 року, виплата пенсії позивачу була припинена через бойові дії на тимчасово окупованій території.

15.10.2014 року позивач звернувся до УПФУ в Дніпровському районі м. Києва, правонаступником якого є ЛОУПФУ в м. Києві із заявою про взяття а облік як пенсіонера та поновлення виплати пенсії.

З 01.08.2014 року на підставі заяви позивача йому було відновлено виплату пенсії.

29.08.2016 року ОСОБА_2 отримав довідку № про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, в якій фактичним місцем проживання (перебування) зазначено: АДРЕСА_1 з 14.10.2014.

Згідно інформації Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, позивач 30.09.2016 року перетнув державний кордон України, напрямок - виїзд, напрямок в'їзд - відсутній.

В акті обстеження матеріально-побутових умов сім'ї від 16.02.2017 № 2581 УПСЗН зазначено, що факт проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 не підтверджено.

З 01.04.2017 року рішенням Комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам при Дніпровській РДА в м. Києві, оформленим протоколом від 02.03.2017 року №8, виплату пенсії позивачу було припинено з 01.04.2017 року внаслідок непідтвердження факту проживання за адресою: АДРЕСА_1.

Вважаючи дії та рішення відповідачів щодо припинення виплати пенсії протиправними, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржувані дії відповідача мають дискримінаційний характер, а пенсійним законодавством така підстава для припинення виплати пенсії як непідтвердження місця проживання не передбачена.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що у спірних правовідносинах відповідачі діяли на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законодавством.

Перевіряючи законність та обґрунтованість такого висновку суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

З 22.11.2014 року набрав чинності Закон України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 року № 1706-VII, яким відповідно до Конституції та законів України, міжнародних договорів України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, закріплені гарантії для внутрішньо переміщених осіб.

Зокрема, відповідно до статті 7 цього закону, для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на пенсійне забезпечення, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам. Громадянин пенсійного віку, особа з інвалідністю, дитина-інвалід та інша особа, яка перебуває у складних життєвих обставинах, яких зареєстровано внутрішньо переміщеними особами, мають право на отримання соціальних послуг відповідно до законодавства України за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи.

У п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 року № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» встановлено, що призначення та продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 року № 509. Виплата (продовження виплати) пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення (далі - соціальні виплати), що призначені зазначеним особам, здійснюється виключно через рахунки та мережу установ і пристроїв публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України».

За приписами наведеної норми умовами призначення та продовження виплати пенсій внутрішньо переміщеним особам є: знаходження внутрішньо переміщених осіб на обліку місця перебування, що підтверджується довідкою; наявність рахунку в установі ПАТ «Державний ощадний банк».

Згідно п. 6 Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України № 509 від 01.10.2014 року (в редакції Постанови КМ № 352 від 08.06.2016) (далі Порядок №509), довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 Закону та абзацом шостим цього пункту. Довідка, видана до 20 червня 2016 р., яка не скасована і строк дії якої не закінчився, є дійсною та діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 Закону.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» підставою для скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та внесення відомостей про це в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб є обставини, за яких внутрішньо переміщена особа: 1) подала заяву про відмову від довідки; 2) скоїла злочин: дії, спрямовані на насильницьку зміну чи повалення конституційного ладу або на захоплення державної влади; посягання на територіальну цілісність і недоторканність України; терористичний акт; втягнення у вчинення терористичного акту; публічні заклики до вчинення терористичного акту; створення терористичної групи чи терористичної організації; сприяння вчиненню терористичного акту; фінансування тероризму; здійснення геноциду, злочину проти людяності або військового злочину; 3) повернулася до покинутого місця постійного проживання; 4) виїхала на постійне місце проживання за кордон; 5) подала завідомо недостовірні відомості.

За приписами п. 71 Порядку №509 у разі наявності підстав, передбачених статтею 12 Закону, МВС, Національна поліція, ДМС, СБУ, Адміністрація Держприкордонслужби, Мінфін подають уповноваженому органу відповідну інформацію для прийняття рішення щодо зняття з обліку внутрішньо переміщених осіб.

Рішення про скасування дії довідки відповідно до статті 12 Закону приймається керівником уповноваженого органу за місцем проживання особи та надається їй протягом трьох днів з дати прийняття такого рішення або надсилається на адресу місця проживання, зазначену в довідці.

У запереченнях на апеляційну скаргу управління праці та соціального захисту населення Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації зазначає, що довідку внутрішньо переміщеної особи позивача від 29.08.2016 року № скасовано, проте рішення керівника цього органу про скасування довідки, яке повинно бути прийняте в порядку, передбаченому ст. 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» не надано.

У статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» зазначені підстави припинення та поновлення виплати пенсії. У частині 1 цієї статті визначено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Отже, в статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» чітко встановлено, що виплата пенсії припиняється тільки за рішеннями двох суб'єктів - територіального органу ПФУ або суду та лише з підстав, визначених у цій статті.

Лівобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві не приймало жодних рішень про припинення (призначення, поновлення) виплати пенсії позивачу з 01 квітня 2017 року.

Таким чином, на час припинення відповідачем виплати пенсії позивачу - 01.04.2017 були відсутні, встановлені ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» підстави для такого припинення.

Згідно ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Колегія суддів вважає правомірним застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин практики Європейського Суду з прав людини як джерело права відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року № 3477-IV.

Як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) в рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення). У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для визнання протиправним та скасування рішення Комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам при Дніпровській районній у м. Києві державній адміністрації від 02.03.2017 № 8 в частині припинення виплати пенсії ОСОБА_2 та визнання протиправними дій Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_2 з 01.04.2017.

При вирішенні справи колегія суддів враховує, що в подальшому рішенням засідання комісії Дніпровській РДА в м. Києві з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 22.06.2017 року позивачу поновлено виплату пенсії на підставі акта обстеження матеріально-побутових умов сім»ї від 10.06.2017 року в зв'язку із підтвердженням фактичного місця проживання з моменту припинення виплати, тобто порушене право позивача було відновлене. Проте, наведене не спростовує доводи позивача щодо протиправності оскаржуваних дій та рішення.

Суд першої інстанції наведеного не врахував, що призвело до неправильного вирішення справи.

Вирішуючи питання про відшкодування витрат на правову допомогу, колегія суддів виходить з наступного

Відповідно до ст. 97 КАС України, суд за клопотанням однієї зі сторін визначає грошовий розмір судових витрат, які повинні бути їй компенсовані.

Згідно зі ст. 87 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи до яких віднесено і витрати на правову допомогу.

Відповідно до частин 1, 3 ст. 90 КАС України витрати, пов'язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, передбачених законом.

Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Отже, зі змісту вказаної норми вбачається, що компенсація судових витрат здійснюється саме за участь особи, яка надавала правову допомогу та є фахівцем у галузі права, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» установлено розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб 1600 грн., відповідно, розмір компенсації витрат на правову допомогу не повинен перевищувати 640,00 грн. за годину роботи.

На підтвердження вказаних витрат позивачем надано копію договору про надання правової допомоги від 02 жовтня 2015 року № 10/15 МОВ, укладеного між ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_3, який є фахівцем у галузі права, з додатковими угодами (а.с. 40-42).

Згідно з актом передачі-прийняття послуг з надання правової допомоги від 17 жовтня 2017 року позивачу надано правову допомогу щодо вивчення матеріалів, підготовки адміністративного позову та заяви про звільнення від сплати судового збору та підготовці клопотання про відшкодування витрат, на що витрачено 5,5 годин. Розмір витрат на правову допомогу складає 3520 грн.

Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордера від 17.10.2017, копія якого міститься у справі, позивач сплатив на рахунок ФОП ОСОБА_3 3520 грн, 00 коп.

Оскільки вартість однієї години правової допомоги відповідає вимогам ч. 1 ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідачів вказаних витрат.

Згідно зі ст.ст. 198 ч. 1 п. 3, 202 ч. 1 п. п. 4 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції скасовує її та ухвалює нове рішення, якщо визнає, що судом порушено норми матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нової - про задоволення позову.

Керуючись статтями 41, 160, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, Київський апеляційний адміністративний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Постанову Деснянського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2017 року скасувати.

Прийняти нову постанову.

Адміністративний позов ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам при Дніпровській районній у м. Києві державній адміністрації від 02.03.2017 № 8 в частині припинення виплати пенсії ОСОБА_2;

Визнати протиправними дії Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_2 з 01.04.2017.

Стягнути з Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу у розмірі 1760 (одна тисяча сімсот шістдесят) грн., 00 коп.

Стягнути з Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу у розмірі 1760 (одна тисяча сімсот шістдесят) грн., 00 коп.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя А.Б. Парінов
Судді О.О. Беспалов О.А. Губська

Постанову в повному обсязі виготовлено 30.11.2017