Справа № 815/2254/17
Суддя: Стас Л.В.
Дата ухвалення: 2017-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2017 р.м.ОдесаСправа № 815/2254/17

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Корой С. М.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

доповідача - судді Стас Л.В.

суддів - Турецької І.О., Косцової І.П.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 02 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_2, звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України (далі - відповідач, ДМС України), в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення ДМС України № 506-16 від 05.10.2016 року, яким громадянину Іраку ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, було відмовлено у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Також позивач просив зобов'язати ДМС України повторно розглянути його заяву, задовольнити її та визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на інформацію по країні громадянського походження, зазначивши, що він не бажає повертатись до країни свого громадянського походження, через воєнні події, які там відбуваються. За таких обставин, рішення Державної міграційної служби України є необґрунтованим, незаконним та таким, що підлягає скасуванню.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 02 червня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_2 - відмовлено.

В апеляційній скарзі, ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить постанову Одеського окружного адміністративного суду від 02 червня 2017 року скасувати та прийняти нову про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість постанови суду в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Іраку, уродженцем м. Багдад, постійно проживав у м. Ель-Мікдадія, муха фаза Діяла, за національністю - араб, за віросповіданням - мусульманин-суніт, рідна мова - арабська, неодружений. Має вищу освіту, яку здобув в Україні у період з 2008 по 2013 роки, не працює.

07 травня 2015 року позивач звернувся до ГУ ДМС в Одеській області із заявою про визнання його біженцем, в якій зазначив, що в Іраку йому погрожує небезпека, у зв'язку з сутичками між сунітами та шиїтами.

Згідно пояснень відповідача, у період з 28.11.2015 року по 16.03.2016 року позивач не відвідував управління у справах біженців. Співробітниками було зроблено спроби віднайти позивача, а саме 12.02.2016 року позивачу було надіслано письмове повідомлення про доцільність проведення додаткового протоколу співбесіди. Відповідач вказує на те, що через відсутність позивача неможливо було здійснити якісний аналіз матеріалів справи, отримати додаткові пояснення.

28 листопада 2015 року скінчився термін дії довідки про звернення за захистом в Україні, отже починаючи з цього періоду позивач перебував на території України нелегально. У зв'язку із вищезазначеним, наказом ГУ ДМС України в Одеській області від 16.03.2016 року № 51 було призупинено розгляд особової справи позивача.

11 квітня 2016 року позивач повторно звернувся до управління з письмовою заявою щодо надання міжнародного захисту. Щодо причин тривалої відсутності, позивач повідомив про фінансові труднощі та відсутність інформації стосовно транспортного сполучення із управлінням. Під час повторного звернення позивач зазначив, що наразі у нього відсутня можливість повернутись до Іраку, оскільки його рідне місто перебуває під контролем радикалів угрупування ІДІЛ, що унеможливлює його повернення.

16 вересня 2016 року ГУ ДМС України в Одеській області було складено висновок, яким встановлено, що факти повідомлені позивачем стосовно переслідувань в країні громадянського походження не підтверджуються та не можуть бути визнаними підставою для визнання шукача захисту біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, у відповідності до умов, передбачених пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

05 жовтня 2016 року Державною міграційною службою України прийнято рішення № 506-16 про відмову у визнанні ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вважаючи вказане рішення протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011р. №3671-VI біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п.4 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Пунктом 13 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до положень ч.5,10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, прийняв рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа цього центрального органу виконавчої влади протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення. Довідка про звернення за захистом в Україні продовжується, якщо особа оскаржує таке рішення.

Як встановлено статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) у разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Однак, абз.5 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" визначено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

З матеріалів особової справи позивача та інформації про країні походження вбачається, що надана представником позивача інформація не знайшла свого підтвердження, відомості, що були повідомлені позивачем свідчать про відсутність умов, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а тому, відповідач, відмовляючи у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту діяв правомірно та в межах чинного законодавства.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що найближчі родичі позивача, а саме: батько, матір та дві сестри наразі проживають у м. Ель- Мікдадія, мухафаза Діяла, місце свого постійного проживання не змінювали, також позивачем було зазначено, що батьки не збираються змінювати адресу проживання.

Поряд з цим, жодних доказів, які свідчили б про переслідування позивача на Батьківщині ним надано не було. Окрім того, позивач не зазначає про загрозу в Іраку особисто йому та не надав переконливих доказів щодо його особистого переслідування в разі повернення на Батьківщину.

З аналізу особової справи вбачається, що будь-яких погроз, пов'язаних з расою, віросповіданням, національністю, громадянством (підданством), належністю до певної соціальної групи або політичних переконань позивач не отримував. Крім того, матеріалами справи разом із наявною інформацією по країні громадянського походження заявника, підтверджується відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникові додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину.

Посилання позивача на ситуацію в країні походження є безпідставним, оскільки в даному випадку судом не вирішується питання про видворення іноземця, а надається оцінка рішенню органу міграційної служби, яким позивачу відмовлено у визнанні біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту.

Враховуючи відсутність жодних доказів чи підтверджень будь-яких переслідувань та непослідовність наданої інформації разом із неправдоподібністю більшості ключових елементів тверджень позивача, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що рішення ДМС України №506-16 від 05.10.2016 року про відмову у визнанні ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є законним та обґрунтованим, а тому не підлягає скасуванню.

Доводи апеляційної скарги, на думку колегії суддів, не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Оскільки судом першої інстанції вірно встановлено обставини справи, правильно по суті вирішено справу, та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, відповідно до ст.200 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 195, 197, 198, 200, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 02 червня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили через п'ять днів після направлення копій особам, які беруть участь у справі, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий:

Судді: