Справа № 825/608/17
Суддя: Кузьменко В. В.
Дата ухвалення: 2017-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 825/608/17 Головуючий у 1-й інстанції: Падій В. В. Суддя-доповідач: Кузьменко В. В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2017 року м. Київ

Колегія Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Кузьменка В. В.,

суддів Василенка Я.М., Степанюка А. Г.,

за участю секретаря Видмеденко О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за адміністративним позовом громадянина Бангладешу ОСОБА_2 до Управління державної міграційної служби України в Чернігівській області про визнання протиправним та скасування рішення і зобов'язання вчинити певні дії, за апеляційною скаргою Громадянина Бангладешу ОСОБА_2 на постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 11.05.2017 , -

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання протиправним та скасувати наказ Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області від 29.03.2017 № 23 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання громадянина Народної Республіки Бангладеш біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту».

Просив зобов'язати Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області повторно розглянути заяву позивача від 09.03.2017 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 11.05.2017 позовні вимоги залишено без задоволення.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції, як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.

Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання не з'явилися.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не обов'язкова, колегія суддів у відповідності до ч. 4 ст. 196 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності представників сторін.

Згідно ст. 41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, перевіривши матеріали справи, письмові заперечення на апеляційну скаргу, доводи скарги та подані письмові заперечення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст.ст. 198 ч. 1 п. 1, 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуване рішення відповідача є правомірним та прийняте з урахуванням всіх обставин справи, що впливають на можливість надання позивачу статусу біженця.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 є громадянином Бангладешу, національність - бангладешець, віросповідання - іслам, суніт, що підтверджується анкетою особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 09.03.2017, реєстраційним листком на особу, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 09.03.2017 та протоколом співбесіди від 20.03.2017, наявними у матеріалах справи.

Згідно висновку завідувача сектору з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції відділу у справах іноземців та осіб без громадянства Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області Хворової О.В. від 29.03.2017 позивач легально 02.10.2016 за студентською візою, приїхав на територію Білорусі з метою навчання, звідти 16.11.2016 нелегально, транзитом через Російську Федерацію, дістався до України. Містом перетину кордону зазначив м. Суми.

17.11.2016 о 01 годині 30 хвилин позивача, за незаконний перетин державного кордону України, затримано прикордонним нарядом «Прикордонний патруль» на напрямку населений пункт Старікове (Україна) - населений пункт Козіне (Російська Федерація).

18.11.2016 постановою Сумського районного суду Сумської області стосовно позивача прийнято рішення про його примусове видворення за межі території України та поміщено останнього у Чернігівський пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України.

Перебуваючи у Чернігівському пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України, 09.03.2017 позивач звернувся до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області із заявою - анкетою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додатково захисту.

Вказана заява обґрунтована тим, що підставою для залишення країни своєї громадянської належності є загроза його життю, через політичні переслідування з боку членів партії Авамі Ліг, внаслідок активної його участі, як лідера, у діяльності політичної партії Націоналістична партія Бангладешу.

Висновком завідувача сектору з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції відділу у справах іноземців та осіб без громадянства Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області Хворової О.В. від 29.03.2017 запропоновано відмовити позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі ч. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» як особі, у якої відсутні умови, передбачені п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону.

29.03.2017 наказом начальника Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області Лукянець К.В. № 23 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання Громадянина Народної Республіки Бангладеш біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі ч. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» як особі, у якої відсутні умови, передбачені п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону.

Начальником Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області Лукянець К.В. винесено повідомлення № 7 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке отримано позивачем із перекладом та відповідними роз'ясненнями щодо його оскарження 05.04.2017.

Не погоджуючись з рішенням позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначає Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» № 3671-VI (далі - Закон).

Згідно з положеннями п. 1 ст. 1 цього Закону біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання.

Згідно з приписами частини 5 статті 5 Закону № 3671-VI особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження, і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до відповідного органу міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженця 1967 року поняття «біженець» включає в себе 4 основних підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця:

1) особа повинна знаходиться за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) неможливість або побоювання користуватися захистом країни походження;

3) особа повинна мати цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань;

4) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расова належність; б) релігія; в) національність (громадянство); г) належність до певної соціальної групи; д) політичні погляди.

Під час вирішення питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають враховуватися усі чотири підстави.

Положеннями Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) передбачено, що особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками (п. п. 45, 66).

Згідно з Позицією УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Зазначені вимоги у судочинстві кореспондуються з правилами доказування, визначеними ч. 1 ст. 71 КАС України, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 № 649, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 за № 1146/19884, затверджено «Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту».

Відповідно до підпункту 6.1 пункту 6 Правил у разі надходження до Державної міграційної служби України особової справи заявника та письмового висновку територіального органу ДМС протягом місяця здійснюються всебічне вивчення та оцінка всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Єдиним критерієм для набуття міжнародного захисту особою є наявність у неї обґрунтованих побоювань у разі повернення до країни громадянської належності: стати жертвою переслідувань за однією чи кількома ознаками, наведеними у Конвенції про статус біженців 1951 року та у пункті 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» або зазнати серйозної шкоди, пов'язаної з умовами, зазначеними у статті 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Кваліфікаційній Директиві ЄЄ 2011/95/ЕU, та пункті 13 частини першої статті 1 вищевказаного Закону.

При цьому, завдана особі шкода має бути досить серйозною - сягати рівня небезпеки самого існування особи або втрати нею свободи виключно з причин належності до певної раси, релігії, національності, соціальної групи та політичних переконань, як то визначено пунктом 51 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців (згідно Конвенції 1951 року і Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців), або з причин, зазначених у Кваліфікаційній Директиві ЄЄ 2011/95/ЕU.

Згідно з п.5 ст.4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27 квітня 2004 року № 8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

У заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 09.03.2017 позивач зазначив, що обставиною, яка змусила його виїхати з країни походження та постійного місця проживання є загроза його життю через політичні переслідування з боку членів партії Авамі Ліг, внаслідок активної його участі у діяльності політичної партії Націоналістична партія Бангладешу. Зазначив, що він зазнав реальних ушкоджень від конфлікту з представниками партії Авамі Ліг та заявив про поранення його у живіт. Також, стверджував, що діюча влада, для припинення діяльності опозиційної партії, сфабрикувала проти позивача кримінальну справу по факту хуліганських дій членів Націоналістичної партії Бангладешу та вважає, що політична ситуація з діючою владою Бангладешу дуже небезпечна.

Згідно інформації про країну походження позивача, Народна Республіка Бангладеш - це незалежна держава в Південній Азії. Відрізняється значною етнокультурною різноманітністю, офіційна мова - бенгальська, 88% населення сповідує іслам. Бангладеш є правовою державою, де працює система судових та правоохоронних органів. Бангладеш - це унітарна держава, за формою правління парламентська республіка. Основними партіями Бангладешу є «Ліга Авамі» та «Націоналістична партія Бангладеш». Ці дві політичні сили ведуть боротьбу за владу в Бангладеші близько п'ятнадцяти років та почергово домінують одна над одною. В даній країні не відбувається жодних військових, політичних конфліктів, а також конфліктів на релігійному, національному чи мовному підґрунті, політична і економічна ситуації є стабільними.

Згідно інформації з інтернет джерел, Націоналістична партія Бангладеш - це найбільша правоцентристська політична партія Бангладешу та на даний час основана партія опозиції в парламенті Бангладешу. Відповідно до Конституції Націоналістичної партії Бангладеш членом партії може стати особа, яка досягла 18 років, членські внески становлять 5 таків, а члени партії чи підтримуючі їх організації мають унікальні членські документи.

Під час проведення співбесіди позивач лише поверхнево описав зазначену структуру, її програму і невірно вказав адресу офіційного сайту партії. Також, згідно з протоколу співбесіди вбачається, що позивач на момент вступу до лав вищевказаної партії досяг лише 16 років та останнім сплачувалась сума членських внесків у розмірі 20 таків.

Будь-яких доказів на підтвердження членства у Націоналістичній партії Бангладешу, прізвища керівників партії позивачем ні під час звернення до органу міграційної служби, ні під час розгляду та перевірки його заяви названим органом, ні під час розгляду справи судом не надано.

Також до суду не надано жодних доказів на підтвердження доводів позивача про його переслідування з боку членів партії Авамі Ліг та фабрикування діючою владою проти нього кримінальної справи.

Під час проведення бесіди встановлено, що члени його родини ніколи не перебували в жодних політичних, релігійних, військових, етнічних, громадських організаціях, їх доручення не виконували, в їх акціях участі не брали.

Таким чином, інформація, надана позивачем щодо обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань, ґрунтується виключно на його особистих твердженнях і не має ніякого документального підтвердження.

Позивач у листопаді 2016 року нелегально прибув до України з Республіки Білорусь.

Однак, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту останній звернувся лише 09.03.2017, тобто, не дотримався вимог статті 5 Закону № 3671-VI про строки звернення до відповідного органу міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За змістом пункту 20, 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16 березня 2012 року № 3 «Про внесення змін і доповнень до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні», зі змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 червня 2011 року № 3» іноземець чи особа без громадянства, які з наміром бути визнаними біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, незаконно перетнули державний кордон України, повинні без зволікань звернутися до відповідного органу міграційної служби чи посадової особи Державної прикордонної служби України із заявами про визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, а також надати посадовим особам Державної прикордонної служби України пояснення про причини незаконного перетинання державного кордону України.

Визначений у ч. 2 ст. 5 Закону № 3671-VI обов'язок осіб, які з наміром бути визнаними біженцями в Україні або особами, які потребують додаткового захисту, незаконно перетнули державний кордон України, без зволікань звернутися до відповідного органу міграційної служби із заявою про визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, необхідно розуміти як такий, що здійснений сумлінно, за першої можливості, тобто без необґрунтованих затримок. Порушення зазначеного обов'язку не може бути підставою для відмови в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а може лише прийматися до уваги при розгляді відповідної заяви.

Тобто, звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту лише 09.03.2017 свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Вказане свідчить про недоведеність позивачем того, що перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі з підстав переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Позивачем не надано доказів на підтвердження обґрунтованості побоювань загрози життю, не доведено існування умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та наявності підстав для прийняття Державною міграційною службою України відповідного рішення.

Частиною 11 ст. 9 Закону передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що побоювання, які виникли у заявника мають суб'єктивний характер і не підтвердженні жодними документальними даними.

Побоювання позивача стати жертвою переслідувань за будь-якими ознаками, не є обґрунтованими, за відсутності фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними, також в матеріалах справи відсутні докази загрози життю позивача, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, з огляду на встановлені обставини.

За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (ч. 5 ст. 10 Закону).

Відповідно до підпункту 4.6 пункту 4 Правил у разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття територіальний орган ДМС надсилає або видає під підпис заявнику або його законному представнику письмове повідомлення про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 15), з викладенням причини відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення, про що робить відповідний запис в журналі реєстрації видачі повідомлень (додаток 16).

Аналогічні норми містяться в частині 7 статті 8 Закону № 3671-VI.

За змістом ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Колегією суддів встановлено, що при прийнятті оскаржуваного рішення відповідачем було проведено збір та аналіз інформації про країну походження, про особу заявника, за наслідками перевірки якої не встановлено наявність фактичних доказів того, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань в країні походження є реальними, а тому обґрунтовано прийнято рішення про відмову у визнанні біженцям або особою, яка потребує додаткового захисту.

Отже, відповідач виконав передбачені законодавством вимоги для підтвердження правомірності прийняття оскаржуваного рішення.

Доводи, наведені позивачем в апеляційній скарзі, викладеного не спростовують, а тому колегією суддів відхиляються.

Перевіривши мотивування судового рішення та доводи апеляційної скарги, відповідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду, врахувавши ст. 8 КАС України, відповідно до якої суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку стосовно відмови у задоволенні позовних вимог, через що постанову суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст.8, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Громадянина Бангладешу ОСОБА_2 на постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 11.05.2017 у справі за адміністративним позовом громадянина Бангладешу ОСОБА_2 до Управління державної міграційної служби України в Чернігівській області про визнання протиправним та скасування рішення і зобов'язання вчинити певні дії - залишити без задоволення.

Постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 11.05.2017 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання в повному обсязі, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя: В. В. Кузьменко

Судді: Я. М. Василенко

А. Г. Степанюк

Повний текст ухвали виготовлено 05.12.2017 року.

Головуючий суддя Кузьменко В. В.

Судді: Василенко Я.М.

Степанюк А.Г.