Справа № 815/3397/17
Суддя: Стеценко О. О.
Дата ухвалення: 2017-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/3397/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2017 року Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Стеценко О.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження в приміщенні Одеського окружного адміністративного суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, треті особи які не заявляють самостійних вимог на предмет спору Ларжанська сільська рада Ізмаїльського району Одеської області, Садовий кооператив «Мелиоратор» про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 (далі- Позивач або ОСОБА_1.) з адміністративним позовом до Головного управління Держгеокадастру в Одеській області (далі-Відповідач або ГУ Держгеокадастру в Одеській області), треті особи які не заявляють самостійних вимог на предмет спору Ларжанська сільська рада Ізмаїльського району Одеської області, Садовий кооператив «Мелиоратор» про визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, викладеного в листі-відповіді №Р-7841/0-4368/6-17 від 24.05.2017 року, про відмову у надані ОСОБА_1 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення ділянки безоплатно у власність, для ведення садівництва, орієнтованою площею 0,0750 га за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності на території Ларжанської сільської ради Ізмаїльського району Одеській області (за межами населеного пункту); зобов'язання Головного управління Держгеокадастру в Одеській області повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 від 20.04.2017 року та надати ОСОБА_1 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність, для ведення садівництва, орієнтованою площею 0,0754га, за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності на території Ларжанської сільської ради Ізмаїльського району Одеській області (за межами населеного пункту).

В обґрунтування позовних вимог Позивач зазначає, що 20.04.2017 року звернулась до Головного управління Держгеокадастру в Одеській області з заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безкоштовно у власність для ведення садівництва, орієнтовною площею 0,0754 га, за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності Ларжанської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області (за межами населеного пункту). Рішенням Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, викладеним в листі-відповіді №Р-7841/0-4368/6-17 від 24.05.2017 року, Позивачу було відмовлено у дозволі на розробку проекту землеустрою щодо відведення ділянки безоплатно у власність, для ведення садівництва, орієнтованою площею 0,0750 га за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності на території Ларжанської сільської ради Ізмаїльського району Одеській області (за межами населеного пункту). Позивачем було зазначено, що у ст. 123 Земельного кодексу України (далі- ЗК України) законодавчо закріплено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, Відповідачем у листі-відповіді №Р-7841/0-4368/6-17 від 24.05.2017 року вказаних підстав не наведено, що свідчить про необґрунтованість прийнятого рішення. Посилаючись на положення ЗК України, Позивач вважає рішення ГУ Держгеокадастру в Одеській області протиправним та таким, що підлягає скасуванню, у зв'язку з чим звернулась до суду з адміністративним позовом.

В судове засідання 22.11.2017 року Позивач, належним чином та своєчасно повідомлена, не з'явилась. Позивач звернулась до суду з письмовою заявою за вхід. №ЕП/4608/17 (а.с. 118), в якій просила розглянути справу за її відсутності, задовольнити позовні вимоги в повному обсязі з підстав, зазначених в адміністративному позові, а також з підстав зазначених у письмовій заяві.

Так, з тексту письмової заяви Позивача вбачається, що на думку Позивача право користування спірною земельною ділянкою садовим товариством «Мелиоратор» припинено, у зв'язку з тим, що припинена діяльність самого садового товариства «Мелиоратор», а садовий кооператив «Мелиоратор» не має законних прав на право користування спірною земельною ділянкою, таким чином спірна земельна ділянка є вільною. Також Позивачем було зазначено, що на спірній земельній ділянці розташований садовий будинок НОМЕР_2, який належить Позивачу на праві власності, що підтверджується витягом з Державного реєстру Речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності та вищевказана земельна ділянка фактично знаходиться у користуванні Позивача. Посилаючись на ч.1, ч.2 ст. 120 ЗК України Позивач зазначає, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Представник Відповідача в судовому засіданні 22.11.2017 року заперечував проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 з підстав, викладених у письмових запереченнях (а.с. 42-48). З тексту письмових заперечень Відповідача вбачається, що відповідно до інформації, наявної у ГУ Держгеокадастру в Одеській області, ділянка, яку бажає отримати у власність Позивач, є частиною земельної ділянки, яка перебуває у користуванні садового товариства «Мелиоратор», на підставі державного акту на право користування серії НОМЕР_1, який зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право користування землею за № 12-10-1 у 1990 році. Складність ситуації, на думку Відповідача, полягає в тому, що на даний час державний акт на право користування землею (серія НОМЕР_1), виданий на підставі рішення виконавчого комітету Ізмаїльської районної ради народних депутатів № 307 від 22.12.1989 року садовому товариству «Мелиоратор» на земельну ділянку для розміщення садових ділянок підприємств міста Ізмаїла та Ізмаїльського району загальною площею 37,2 га, є чинним. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 116 ЗК України, земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. Також Відповідач у запереченнях до позову зазначає, що садовий кооператив «Мелиоратор» не є належним землекористувачем. Враховуючи вищевикладене, Відповідач зазначає, що наявність чинного державного акту на право користування землею, виданого садовому товариству «Мелиоратор» та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право користування землею, позбавляє Відповідача права передавати земельні ділянки сільськогосподарського призначення за межами населеного пункту фізичним та юридичним особам у власність чи у користування та забезпечити відповідну охорону земель.

В судове засідання 22.11.2017 року представники третіх осіб Ларжанської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області, Садового кооперативу «Мелиоратор» не з'явились, повідомлялись належним чином та своєчасно, звернулись із клопотаннями, в яких проти задоволення позовних вимог не заперечували та просили розглянути справу за їх відсутності (а.с. 40-41).

Частиною 4 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) передбачено, що особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

З огляду на викладене, враховуючи клопотання представника Позивача та третіх осіб про розгляд справи за їх відсутності, в порядку письмового провадження, відсутність заперечень з таким порядком розгляду справи з боку представника Відповідача, на підставі приписів ч. 4 ст. 122 КАС України, суд ухвалив рішення про розгляд справи в порядку письмового провадження на підставі наявних у матеріалах справи доказів.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, судом встановлено наступне.

Судом встановлено, що на підставі рішення виконавчого комітету Ізмаїльської районної ради народних депутатів № 307 від 22.12.1989 року садовому товариству "Мелиоратор" виданий акт на право користування земельною ділянкою серії НОМЕР_1, який зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право користування землею за № 12-10-1 у 1990 році (а.с. 26-27).

Судом встановлено, що ОСОБА_1 04.02.2012 року було прийнято в члени Садового кооперативу «Мелиоратор» та надано в користування земельну ділянку НОМЕР_2.(а.с. 19-20).

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за індексним номером 93192467, Позивачу на праві приватної власності належить об'єкт житлової нерухомості загальною площею 44 кв. м. за адресою: НОМЕР_2, на підставі Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №36373117 від 28.07.2017 року (а.с.119-120).

Згідно витягу з Протоколу засідання позачергових Загальних зборів членів Садового кооперативу «Мелиоратор» №9 від 25.02.2017 року була дана згода на вилучення земельної ділянки НОМЕР_2, орієнтовною площею 0,06 га. з земель загального користування СК «Мелиоратор» для оформлення її у приватну власність членом Садового кооперативу «Мелиоратор» ОСОБА_1 (а.с. 25).

Згідно відомостей з Єдиного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців станом на час розгляду справи, СК «Мелиоратор» був зареєстрований як юридична особа 25.01.1995 року та з 22.12.2016 року знаходиться в стані припинення ( а.с. 28-29).

Позивачем було отримано відомості з документації із землеустрою, що включена до Державного фонду документації із землеустрою, із позначенням бажаного місця розташування земельної ділянки ОСОБА_1 для ведення колективного садівництва площею 0,0754 га., видані відділом Держземагенства у Ізмаїльському районі Одеської області на її замовлення.

20.04.2017 року Позивач звернулась до Головного управління Держгеокадастру в Одеській області з заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безкоштовно у власність для ведення садівництва, орієнтовною площею 0,0754 га, за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності Ларжанської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області (за межами населеного пункту) ( а.с.16).

Рішенням Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, викладеним в листі-відповіді №Р-7841/0-4368/6-17 від 24.05.2017 року ОСОБА_1 було відмовлено у дозволі на розробку проекту землеустрою щодо відведення ділянки безоплатно у власність, для ведення садівництва, орієнтованою площею 0,0750 га за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності на території Ларжанської сільської ради Ізмаїльського району Одеській області (за межами населеного пункту). Зокрема, Відповідачем було вказано, що спірна земельна ділянка є частиною земельної ділянки, яка перебуває у користуванні садового товариства "Мелиоратор", на підставі державного акту на право користування ділянкою серії НОМЕР_1, який зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право користування землею за № 12-10-1 у 1990 році. Згідно даних Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України по Одеській області не значиться садове товариство "Мелиоратор", а міститься інформація про садовий кооператив "Мелиоратор", який зареєстрований 25.01.1995 року та з 22.12.2016 року перебуває в стані припинення, тому Відповідачем було відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, на підставі положень ст. ст. 116, 141 ЗК України (а.с. 17-18).

Вважаючи рішення ГУ Держгеокадастру в Одеській області протиправним та таким, що підлягає скасуванню, Позивач звернулась до суду з даним адміністративним позовом.

Дослідивши матеріали справи, доводи викладені в позовній заяві, оцінивши докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Земельні відносини в Україні регулюються Конституцією України, ЗК України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Відносини, що виникають зокрема, з приводу підстав набуття громадянами права на землю із земель державної та комунальної власності та порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами врегульовані ст. ст. 116, 118 Земельного кодексу України.

Згідно ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Згідно ч. 4 ст. 122 ЗК України визначено, що центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Право власності на землю гарантується, набувається та реалізується громадянами виключно у відповідності до закону. Відповідно до статі 81 Земельного кодексу України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки, зокрема, на підставі: безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Згідно ст. 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 6 ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Відповідно до ч.7 ст. 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Відповідно до ч.1 ст. 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Згідно ст.12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Судом було встановлено, що правовідносини щодо спірної земельної ділянки виникли під час дії Земельного кодексу Української РСР (в редакції від 08.07.1970 року), коли був виданий державний акт на право користування землею садовому товариству "Мелиоратор".

Так, пунктом 3 статті 27 цього Кодексу, визначено підстави припинення права користування землею право користування земельною ділянкою чи її частиною припиняється зокрема у разі припинення діяльності підприємства, установи, організації, селянського (фермерського) господарства;

Припинення права користування землею у випадках, передбачених ч.1, ч.3 ст. 27 ЗК України, провадиться у межах населених пунктів відповідною Радою народних депутатів, за межами населених пунктів - сільською, селищною, районною, міською в адміністративному підпорядкуванні якої район, Радою народних депутатів.

Повноваження по припиненню права власності на земельні ділянки Земельним кодексом України (в редакції, яка діяла на той час) відповідно до статті 9 було покладено на сільські, селищні, міські ради народних депутатів. В даному випадку, в рамках діючого на той час земельного законодавства, ці повноваження були покладені на Ларжанську сільську раду Ізмаїльського району Одеської області.

Згідно ст. 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до делегованих повноважень органів місцевого самоврядування відноситься, зокрема, здійснення контролю за додержанням земельного та природоохоронного законодавства, використання і охороною земель, природних ресурсів загальнодержавного та місцевого значення, відтворенням лісів.

Судом не було встановлено наявності жодних заходів з боку Ларжанської сільської раду Ізмаїльського району Одеської області, спрямованих на приведення земельних відносин у відповідність до вимог чинного законодавства.

Таким чином, аргументи Позивача у відношенні того, що право користування спірною земельною ділянкою садовим товариством «Мелиоратор» припинено, таким чином спірна земельна ділянка є вільною, не відповідають положенням законодавства.

Згідно ч.5 ст. 116 Земельного кодексу України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Згідно ст. 141 ЗК України підставами припинення права користування земельною ділянкою є добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; систематична несплата земельного податку або орендної плати; набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини.

Судом було встановлено, що оскільки Державний акт на право користування землею (серія НОМЕР_1), виданий на підставі рішення виконавчого комітету Ізмаїльської районної ради народних депутатів № 307 від 22.12.1989 року садовому товариству «Мелиоратор» на земельну ділянку для розміщення садових ділянок підприємств міста Ізмаїла та Ізмаїльського району загальною площею 37,2 га, є чинним, саме садове товариство «Мелиоратор» є належним землекористувачем. Згідно даних Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України по Одеській області не значиться садове товариство "Мелиоратор", а міститься інформація про садовий кооператив "Мелиоратор", який зареєстрований 25.01.1995 року та з 22.12.2016 року перебуває в стані припинення, відомості щодо правонаступництва СК «Мелиоратор» по відношення до садового товариства «Мелиоратор» відсутні.

Таким чином, оскільки право користування земельною ділянкою належить садовому товариству "Мелиоратор", а згода на вилучення частини земельної ділянки ОСОБА_1 надавалась СК "Меліоратор", у Відповідача були відсутні законодавчо визначені підстави для надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Крім того, як було встановлено судом, відповідно до витягу з Протоколу засідання позачергових Загальних зборів членів СК «Мелиоратор» №9 від 25.02.2017 року була дана згода на вилучення земельної ділянки НОМЕР_2, орієнтовною площею 0,06 га. з земель загального користування СК «Мелиоратор» для оформлення її у приватну власність членом Садового кооперативу «Мелиоратор» ОСОБА_1

Згідно ч.3 ст.35 ЗК України земельні ділянки, призначені для садівництва, можуть використовуватись для закладання багаторічних плодових насаджень, вирощування сільськогосподарських культур, а також для зведення необхідних будинків, господарських споруд тощо.

Згідно ч. 4 ст. 35 ЗК України до земель загального користування садівницького товариства належать земельні ділянки, зайняті захисними смугами, дорогами, проїздами, будівлями і спорудами загального користування.

Таким чином, ст. 35 ЗК України розрізняє земельні ділянки, призначені для садівництва, та землі загального користування садівничого товариства.

Також, у поданій заяві від 20.04.2017 року ОСОБА_1 просить надати їй згоду на відведення земельної ділянки площею 0,075 га., що перевищує розміри ділянки, на вилучення якої надавалась їй згода.

Щодо аргументів Позивача у відношенні того факту, що оскільки на спірній земельній ділянці розташований садовий будинок НОМЕР_2, який, відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з 24.07.2017 року, належить їй на праві приватної власності, суд зазначає наступне.

Частинами 1, 2 ст. 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Суд зазначає, що на момент винесення оскаржуваного рішення Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, що викладене в листі-відповіді №Р-7841/0-4368/6-17 від 24.05.2017 року, про відмову у надані ОСОБА_1 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення ділянки безоплатно у власність, для ведення садівництва, орієнтованою площею 0,075 га за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності на території Ларжанської сільської ради Ізмаїльського району Одеській області (за межами населеного пункту), реєстрація права власності на садовий будинок, що розташований на спірній земельній ділянці ще не була проведена. Таким чином, суд вважає безпідставним посилання позивача на приписи ч. 1 ст. 120 ЗК України, як на підставу скасування оскаржуваного рішення Відповідача.

Таким чином, враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 3 статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно статті 69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Докази суду надають особи, які беруть участь у справі. Суд може запропонувати надати додаткові докази або витребувати додаткові докази за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, або з власної ініціативи.

Згідно з частиною першою статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Суд дійшов висновку, що Відповідачем була доведена законність та обґрунтованість прийнятого ним рішення.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд прийшов до висновку про те, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 2, 7, 8, 9, 11, 86, 122, 159-163 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, треті особи які не заявляють самостійних вимог на предмет спору Ларжанська сільська рада Ізмаїльського району Одеської області, Садовий кооператив «Мелиоратор» про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії - відмовити повністю.

Постанову може бути оскаржено в апеляційному порядку до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд шляхом подання в десятиденний строк з дня її проголошення апеляційної скарги. У разі застосування судом частини третьої ст. 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя О.О. Стеценко