Справа № 826/4747/17
Суддя: Твердохліб В.А.
Дата ухвалення: 2017-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/4747/17 Головуючий у 1-й інстанції: Шрамко Ю.Т. Суддя-доповідач: Твердохліб В.А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 листопада 2017 року м.Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Твердохліб В.А.,

суддів Костюк Л.О., Троян Н.М.,

за участю секретаря Борейка Д.Е.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 жовтня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства соціальної політики України про зобов`язання вчинити дії та стягнення коштів на відшкодування шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - Позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства соціальної політики України (далі - Відповідач, Мінсоцполітики) про визнання особою, депортованою за національною ознакою та зобов'язання відповідного державного органу видати посвідчення встановленого зразка; стягнути з державного бюджету України на користь Позивача суми в розмірі 500 мінімальних заробітних плат - 1600000,00 грн (3200 х 500 = 1600000) у порядку відшкодування моральної шкоди.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 жовтня 2017 року відмовлено у задоволенні позову повністю.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову та прийняти нову, якою задовольнити позовні вимоги.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення Позивача, заперечення представника Відповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, Позивач народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с.Крестьянський, Гулістанського району, Ташкентської області, Узбецька Радянська Соціалістична Республіка; батько - ОСОБА_2 (за національністю - кримський татарин), мати - ОСОБА_3 (за національністю - кримська татарка), що підтверджується копією свідоцтва про народження НОМЕР_1, виданого 08жовтня 1958 року.

04 січня 2017 року Відповідач листом «Про відмову в наданні статусу особи, депортованої за національною ознакою» №205/0/2-17/22 повідомив Позивача про те, що розглянуто лист Управління праці та соціального захисту населення Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації щодо надання ОСОБА_1, 1958 р.н., статусу особи, депортованої за національною ознакою.

Відповідно до ст.5 Закону України «Про відновлення прав осіб, депортованих за національною ознакою» факт депортації особи підтверджується відповідною довідкою або іншими документами, виданими компетентними органами України, інших держав - колишніх республік СРСР.

У зв'язку з відсутністю документів, що підтверджують факт депортації батьків ОСОБА_1 згідно із ст.5 Закону та п.3 Порядку надання та позбавлення статусу особи, депортованої за національною ознакою, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 листопада 2014 року №643, Мінсоцполітики відмовлено Позивачу в наданні статусу особи, депортованої за національною ознакою.

Водночас зазначено, що відповідно до ст.5 Закону у разі відсутності зазначених документів факт депортації особи встановлюється в судовому порядку за заявою заінтересованої особи.

Так, 20 березня 2014 року Верховною Радою України прийнято постанову «Про Заяву Верховної Ради України щодо гарантії прав кримськотатарського народу у складі Української Держави» №1140-VII, згідно з п.п. 1, 2 та 5 якої Україна гарантує збереження та розвиток етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності кримськотатарського народу як корінного народу та всіх національних меншин України.

Україна гарантує захист та реалізацію невід'ємного права на самовизначення кримськотатарського народу у складі суверенної і незалежної Української Держави.

Верховна Рада України доручає Кабінету Міністрів України терміново подати проекти законів України, нормативно-правових актів України, які визначають та закріпляють статус кримськотатарського народу як корінного народу України.

Статус осіб, депортованих за національною ознакою, гарантії держави щодо відновлення їхніх прав, принципи державної політики та повноваження органів державної влади, органів місцевого самоврядування щодо відновлення прав цих осіб визначені (встановлені) Законом.

Положеннями статті 3 Закону України «Про відновлення прав осіб, депортованих за національною ознакою» від 17 квітня 2014 року №1223-VII (далі - Закон) визначено, що Україна визнає депортації народів, національних меншин та осіб з місць постійного проживання на підставі рішень, прийнятих органами державної влади колишнього СРСР або союзних республік, як незаконні та злочинні акти, здійснені проти них, та визначає відновлення прав громадян України із числа депортованих осіб одним з пріоритетних напрямів політичного, соціально-економічного, культурного і духовного розвитку суспільства.

Україна визнає акти органів державної влади колишнього СРСР щодо реабілітації депортованих осіб, насильницьки переселених з місць постійного проживання, та відновлення їхніх прав.

Державна політика щодо відновлення прав депортованих осіб визначається Верховною Радою України відповідно до Конституції України і забезпечується органами державної влади та органами місцевого самоврядування.

Держава сприяє добровільному поверненню в Україну, адаптації та інтеграції в українське суспільство депортованих осіб, створює умови для їх облаштування, забезпечення землею, житлом, працевлаштування, освіти, збереження і розвитку етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності.

Держава забезпечує право депортованих осіб на повернення історичних назв населених пунктів, що були перейменовані за часів СРСР у зв'язку із здійсненням депортації.

Під час реалізації гарантій депортованим особам не повинні обмежуватися права і законні інтереси громадян, які проживають на відповідних територіях.

Таким чином, депортованою особою, зокрема, визнається особа, яка набула громадянства України і належить до осіб, які народилися в сім'ях депортованих осіб до моменту їх повернення в місця постійного проживання, але не пізніше набрання чинності Законом.

За приписами статті 5 Закону надання та позбавлення статусу депортованої особи здійснюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері відновлення прав депортованих осіб, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Факт депортації особи підтверджується відповідною довідкою або іншими документами, виданими компетентними органами України, інших держав - колишніх республік СРСР.

У разі відсутності зазначених документів факт депортації особи встановлюється в судовому порядку за заявою заінтересованої особи.

Підготовка документів, необхідних для встановлення факту депортації особи, покладається на уповноважений орган. У разі наявності в особи необхідних документів для встановлення факту депортації вона подає їх до уповноваженого органу разом із заявою.

Термін розгляду заяви уповноваженим органом не може перевищувати трьох місяців.

У разі прийняття рішення про надання заявнику статусу депортованої особи їй видається посвідчення, зразок якого затверджується Кабінетом Міністрів України.

За видачу посвідчення та здійснення заходів для встановлення факту депортації плата з осіб не справляється.

У разі прийняття рішення про відмову в наданні статусу депортованої особи центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері відновлення прав депортованих осіб, письмово повідомляє про це заявника із зазначенням причини відмови.

Рішення про відмову у видачі посвідчення може бути оскаржено в судовому порядку.

Відповідно до ч.1 статті 4 Закону для цілей цього Закону депортованою особою визнається особа, яка набула громадянства України і належить до: - осіб кримськотатарського народу, представників інших національностей (громадян колишнього СРСР), які були насильницьки переселені за національною ознакою на спецпоселення згідно з рішенням органів державної влади колишнього СРСР або союзних республік з місць постійного проживання, що є територією сучасної України; - осіб (громадян колишнього СРСР), які були примусово направлені на спецпоселення до членів своїх сімей після закінчення військової служби, повернення з евакуації, відбуття примусових робіт, покарання тощо; - осіб (громадян колишнього СРСР), які на момент депортацій перебували за межами місць постійного проживання (на військовій службі, в евакуації, на примусових роботах, у місцях позбавлення волі тощо), але на яких згодом були поширені обмеження прав і свобод за національною ознакою, у тому числі заборона на повернення і проживання в місцях постійного проживання; - осіб, які народилися в сім'ях депортованих осіб до моменту їх повернення в місця постійного проживання, але не пізніше набрання чинності цим Законом.

Згідно з п.п.2-9 Порядку надання та позбавлення статусу особи, депортованої за національною ознакою, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 листопада 2014 року №643 (далі - Порядок №643), уповноваженим органом, на який покладається підготовка документів, необхідних для встановлення факту депортації, є місцева держадміністрація.

Для отримання статусу особи, депортованої за національною ознакою, особа, яка вважає себе особою, депортованою за національною ознакою, або її законний представник подає за місцем проживання чи місцем перебування до держадміністрації заяву про надання такого статусу.

До заяви додаються: копія сторінок паспорта громадянина України або тимчасового посвідчення громадянина України, які містять відомості про прізвище, ім'я, по батькові, місце проживання; документи, що підтверджують належність до числа осіб, депортованих за національною ознакою; дві фотокартки розміром 3 х 4 сантиметри.

Голова місцевої держадміністрації визначає структурний підрозділ, відповідальний за проведення процедури встановлення статусу особи, депортованої за національною ознакою, та відповідальну посадову особу згідно з розподілом функціональних обов'язків.

Посадова особа перед реєстрацією заяви проводить співбесіду з особою, яка вважає себе особою, депортованою за національною ознакою, або її законним представником та заповнює облікову картку особи, яка вважає себе особою, депортованою за національною ознакою, за формою, затвердженою Мінсоцполітики.

Після проведення співбесіди особа, яка вважає себе особою, депортованою за національною ознакою, або її законний представник ознайомлюється з обліковою карткою та підписує її.

Заява реєструється у відповідному журналі за формою, затвердженою Мінсоцполітики.

Місцева держадміністрація протягом одного місяця з дня реєстрації заяви особи, яка вважає себе особою, депортованою за національною ознакою, подає Мінсоцполітики копії заяви та відповідних документів для розгляду та прийняття відповідного рішення.

Мінсоцполітики не пізніше ніж протягом трьох місяців від дати реєстрації заяви особи, яка вважає себе особою, депортованою за національною ознакою, надсилає місцевій держадміністрації рішення про надання статусу особи, депортованої за національною ознакою (разом з бланком посвідчення), або відмову в його наданні з обґрунтуванням причин такої відмови. У разі прийняття рішення про відмову Мінсоцполітики одночасно повідомляє про це особі.

Рішення про відмову у видачі посвідчення може бути оскаржене у судовому порядку.

Посвідчення особи, депортованої за національною ознакою, видається місцевою держадміністрацією та реєструється у відповідному журналі за формою, затвердженою Мінсоцполітики.

Позивач посилається на те, що він є депортованою особою, оскільки набув громадянство України та належить до осіб, які народилися в сім'ях депортованих осіб до моменту їх повернення в місця постійного проживання.

Проте, апелянтом не надано ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції документів, що підтверджують належність ОСОБА_1. до числа осіб, депортованих за національною ознакою, зокрема, відповідної довідки або інших документів, виданих компетентними органами України, інших держав - колишніх республік СРСР; також не надано доказів їх додання до заяви про надання статусу особи, депортованої за національною ознакою.

Як вбачається з матеріалів справи, судом першої інстанції ухвалами витребувано у Міністерства внутрішніх справ України та у Галузевого державного архіву Служби безпеки України письмову інформацію разом із її документальним підтвердженням щодо примусового виселення (депортації) з Криму кримських татар ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

Департамент з питань режиму та службової діяльності Міністерства внутрішніх справ України листом від 15 червня 2017 року №8639/11-2017 «Про надання інформації щодо примусового виселення (депортації) повідомив, про те, що за результатами проведеної роботи будь-яка інформація та документація стосовно ОСОБА_1., ОСОБА_2. та ОСОБА_3 в ГДА МВС не виявлена. Рекомендовано звернутись до Галузевого державного архіву Служби безпеки України;

З листа Галузевого державного архіву Служби безпеки України від 11 липня 2017 року №24/5-3126 вбачається, що будь-яких відомостей про ОСОБА_1., ОСОБА_2. та ОСОБА_3 в ГДА СБУ не виявлено, у зв'язку з окупацією Російською Федерацією Автономної Республіки Крим провести перевірку наявності інформації стосовно ОСОБА_1., ОСОБА_2. та ОСОБА_3 в Головному управлінні СБУ в АРК неможливо. Враховуючи те, що у 1944 році Кримська область адміністративно належала до Російської Радянської Федеративної Соціалістичної Республіки, для подальшого пошуку необхідної інформації рекомендовано звернутися до Головного інформаційно-аналітичного центру Міністерства внутрішніх справ Російської Федерації.

Так, 16 серпня 2017 року на адресу Головного інформаційно-аналітичного центру Міністерства внутрішніх справ Російської Федерації судом першої інстанції надіслано судовий запит на письмову інформацію разом із її документальним підтвердженням щодо примусового виселення (депортації) з Криму кримських татар ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3, проте, відповідь на вказаний судовий запит від Головного інформаційно-аналітичного центру Міністерства внутрішніх справ Російської Федерації не надходив.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що Відповідачем обґрунтовано відмовлено Позивачу у наданні статусу особи, депортованої за національною ознакою, оскільки останнім не надано належних та достатніх доказів наявності підстав для визнання його депортованою особою.

Щодо позовної вимоги про стягнення, у порядку відшкодування моральної шкоди з державного бюджету України на користь Позивача, колегія зазначає таке.

Згідно з положеннями статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору».

В свою чергу, посилаючись на незадовільний стан здоров'я, Позивач вважає, що це спричинено саме неправомірними діями Відповідача щодо відмови у наданні статусу особи, депортованої за національною ознакою.

При цьому, виходячи з того, що у ході судового розгляду справи судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції, не встановлено протиправності оскаржуваного рішення, дій та/або бездіяльності Відповідача, тому позовна вимога про відшкодування моральної шкоди не підлягає задоволенню.

Згідно з ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог у повному обсязі.

Приписами ст.159 КАС України встановлено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яке ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з п.1 ч.1 ст.198, ст.200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які передбачені ст.ст. 201, 202 КАС України.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, оскаржуване судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування не вбачається, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд,-

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 жовтня 2017 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядку та строки, передбачені ст.212 КАС України.

Головуючий суддя Твердохліб В.А.

Судді Костюк Л.О.

Троян Н.М.

Ухвала складена в повному обсязі 01 грудня 2017 року.