Справа № 815/3108/16
Суддя: Домусчі С.Д.
Дата ухвалення: 2017-09-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2017 р.м.ОдесаСправа № 815/3108/16

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Кравченко М.М.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого: судді Домусчі С.Д.

суддів: Коваля М.П., Кравця О.О.

за участю секретаря судового засідання - Тутової Л.С.

представника відповідача - Лазаревої Г.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України, третя особа Головне управління ДМС в Одеській області про визнання неправомірним та скасування рішення від 30.05.2016 року № 293-16 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про зобов'язання повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року, в якій просить скасувати оскаржену постанову та ухвалити нову, якою задовольнити адміністративний позов в повному обсязі.

Постановою від 22 лютого 2017 року, ухваленою у відкритому судовому засіданні, Одеський окружний адміністративний суд відмовив у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України, третя особа Головне управління ДМС в Одеській області про визнання неправомірним та скасування рішення від 30.05.2016 року № 293-16 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про зобов'язання повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вимоги апеляційної скарги апелянт обґрунтовує тим, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, що призвело до порушення норм процесуального та матеріального права. Зокрема апелянт зазначає, що не зважаючи на отримання апелянтом паспорту громадянина країни походження, не звернення матері апелянта за захистом в першій небезпечній країні, не мають жодного значення для вирішення питання щодо надання апелянту статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Також апелянт вказує, що вона закінчила навчання в школі в України та отримала атестат і пройшла ЗНО.

Державна міграційна служба України надала письмові заперечення в яких, з посиланням на дотримання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржену постанову - без змін.

Ухвалюючи постанову про відмову у задоволенні адміністративного позову суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживала в пр. Кунар с. Бабор, Афганістан, є громадкою Афганістану, за національністю афганка, за віросповіданням мусульманка-сунітка.

Також суд першої інстанції встановив, що країну постійного проживання позивач залишила в 2010 році (точну дату не пам'ятає) з матір'ю на підставі національного паспорту матері легально авіарейсом Кабул - Москва.

До України позивач потрапила з Росії в грудні 2010 року автомобільним транспортом нелегально, без документів.

З 2010 року на території України позивача перебувала як дитина, що вписана в посвідчення матері НОМЕР_1.

Матір позивача ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2., статус біженця в Україні набула відповідно до рішення ДКНР від 28.03.2011року № 336-11 за рекомендаційним висновком сектору міграційної служби у Херсонській області.

ОСОБА_2, як донька вказаної особи, не була вписана до відповідного рішення ДКНР її матері, а тому особисто звернулась до Головного управління ДМС в Одеській області із відповідною заявою по досягненню повноліття.

Суд першої інстанції встановив, що 04.02.2015 року ОСОБА_2 звернулася до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Суд першої інстанції також встановив, що в обґрунтування поданої заяви позивач зазначила, що в 2010 році разом з матір'ю та сестрою вона виїхала з Афганістану через конфлікт батька з сусідами через земельну ділянку, коли жили в провінції Кунар; конфлікт переріс в великий спір; сусіди стали писати заяви до міліції; приїжджала міліція розслідувала факти конфліктів з сусідами; через необґрунтовані заяви сусідів щодо зміни релігії почали лунати погрози; жити спокійно стало не можливо.

За результатами розгляду документів щодо надання позивачеві статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, проведених співбесід Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийняло висновок від 28.03.2016 року по справі № 2015OD0032, яким ОСОБА_2 відмовило у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Суд першої інстанції встановив, що відмова мотивована тим, що аналізом матеріалів особової справи вбачається, що під час перебування на Батьківщині та перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності заявниця не зазнавала і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме в неї відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також, не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявниці нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину. В регіоні останнього місця проживання заявниці та членів її родини відсутні будь-які відкриті збройні конфлікти. Крім того, елемент переслідування заявниці та членів її родини на батьківщині вважається неправдоподібним та не приймається міграційною службою, за матеріалами справи заявниці та її найближчих родичів спостерігаються ознаки зловживання процедурою набуття захисту.

Таким чином, відповідно до зазначеного висновку аналізом матеріалів особової справи ОСОБА_2 відповідачем встановлено, що повідомлені заявницею факти стосовно власних переслідувань в країні громадянського походження не можуть бути визнані підставою для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні відповідно до умов, що передбачені Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Також, суд першої інстанції встановив, що 28.03.2016 року Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийняло подання по справі № 2016OD0004 про скасування рішення щодо визнання біженцем ОСОБА_3.

Державна міграційна служба України своїм рішенням від 30.05.2016 року № 293-16 підтримала висновок Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області та відмовила ОСОБА_2 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю умов, що передбачені п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Також суд першої інстанції встановив, що Державна міграційна служба України своїм рішенням від 30.05.2016 року № 287-16 підтримала подання Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області та скасувала рішення Держкомнацрелігій України від 28.03.2011 року № 336-11 про надання статусу біженця громадянці Афганістану ОСОБА_3 у зв'язку з тим, що вона повідомила недостовірні відомості, що стали підставою для визнання її біженцем.

23.06.2016 року ОСОБА_2 отримала повідомлення Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 224 від 22.06.2016 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вирішуючи спір по суті, перевіривши законність дій та рішень відповідача, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскаржене рішення Державної міграційної служби України від 30.05.2016 року № 293-16, яким ОСОБА_2 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийняте відповідачем обґрунтовано, на підставі Конституції та Законів України, в зв'язку з чим відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог.

При цьому суд першої інстанції послався на приписи п. 1, п. 4 та п. 13 ч. 1 ст. 1, ст. 6, ч. 5 ст.10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», в яких визначається поняття «біженець», «додатковий захист» та «особа, яка потребує додаткового захисту», визначаються умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлені рішення які приймає центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту за наслідками розгляду матеріалів і документів, послався на приписи Конвенції про статус біженців 1951 року і Протокол 1967 року, статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту» (29 квітня 2004 року), п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, п.22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні».

Дослідивши матеріали справи, суд першої інстанції погодився з висновками відповідача про те, що пояснення, надані позивачем є сумнівними, елемент переслідування позивача та членів її родини на Батьківщині вважається неправдоподібним та не приймається, оскільки за матеріалами справи позивача та її найближчих родичів спостерігаються ознаки зловживання процедурою набуття захисту шляхом приховування та цілеспрямованого спотворення важливих обставин.

При цьому суд першої інстанції зазначив, що під час проведення анкетування позивач на запитання про причини приїзду до України надала відповідь, що вона не знає чому, куди, так як мати вирішила їхати, мали за мету виїхати до країн Європи, але вирішили залишитися в Україні.

Крім того, під час розгляду справи суд першої інстанції встановив, що за результатами розгляду заяви позивача було підготовлено рекомендаційний висновок щодо визнання біженцем на підставі п. 1 ст. 4 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Однак, після повернення особової справи з Державної міграційної служби України до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області для доопрацювання був проведений ґрунтовний аналіз усіх обставин та матеріалів справи, під час якого виявлені копії національних паспортів ОСОБА_2 серії НОМЕР_3 та її матері ОСОБА_3 серії НОМЕР_2 у матеріалах справи її матері № 10КНЕ0083-01.

При цьому було встановлено, що вказані документи не проходять по справі та були видані 21.02.2011 року в м. Кабул, в той час як звернення за захистом ОСОБА_3 до сектору міграційної служби у Херсонській області відбулося 29.12.2010 року, у той же час вказані паспортні документи були долучені до матеріалів особової справи № 10КНЕ0083-01.

Зазначені обставини стали підставою для виклику ОСОБА_2 та її матері ОСОБА_3 на співбесіди, які проведені Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області 22.03.2016 року.

Суд першої інстанції встановив, що під час зіставлення матеріалів співбесіди та попередніх протоколів співбесід виявлені численні відмінності в отриманій інформації та елементи цілеспрямованого приховання важливих деталей, що мають важливе значення для належної оцінки клопотання у цілому. Зокрема, під час співбесіди від 23.02.2015 року позивач зазначила, що мала свідоцтво про народження, яке вона отримала в провінції Кунар, додавши, що її матір надала вказаний документ під час звернення за захистом до сектору міграційної служби у Херсонській області. В той же час, будь-які документи окрім копії національного паспорту особи серії НОМЕР_3 у матеріалах особової справи матері позивача № 10КНЕ00082-01 відсутні. Проте під час додаткової співбесіди від 22.03.2016 року та пред'явленні позивачем копії паспортного документу вона його впізнала, зазначивши, що це її паспорт і вона його особисто отримувала у м. Кабул, однак уникнула відповіді про місцезнаходження паспортного документу та його подальшої долі.

Таким чином суд першої інстанції встановив, що під час знаходження в Україні з грудня 2010 року позивач отримала паспорт громадянина Афганістану 21.02.2011 року, що підтверджує факт користування захистом з боку країни громадянської належності.

При цьому суд першої інстанції зазначив, що відповідно до п. 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» при розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів. Суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо). Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Крім цього, суд першої інстанції встановив, що на території Російської Федерації до в'їзду в Україну позивач знаходилась декілька днів (сама заявниця вказала під час проведення анкетування вказала 3-4 доби), тобто, відповідно до приписів п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», позивач перебувала в третій безпечній країні та не звернулась за наданням статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту. При цьому суд першої інстанції зауважив, що позивач прямувала з Росії неповнолітньою дитиною разом з матір'ю, що унеможливлювало її особисте звернення за захистом в цій країні, однак її матір мала всі можливості для звернення за захистом із неповнолітніми дітьми у першій безпечній країні після виїзду з Афганістану.

Оскільки за п. 6 ч. 1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні, а надані позивачем відомості дають можливість стверджувати, що вона звернулася не з метою отримання міжнародного захисту, а виключно в пошуках шляхів легалізації, то з урахуванням п. F Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців та аналізу інформації з міжнародних правозахисник організацій за якою соціально-політична ситуація в Афганістані є задовільною, суд першої інстанції дійшов висновку, що надані матеріали особової справи разом із наявною інформацією по країні громадянського походження позивача підтверджють відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження, а також не встановлення жодних фактів щодо можливості застосування до позивача нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину та відсутністю в регіоні постійно проживання будь-яких відкритих збройних конфліктів.

За таких обставин, суд першої інстанції встановив, що оскаржене рішення Державної міграційної служби України від 30.05.2016 року № 293-16 про відмову ОСОБА_2 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є обґрунтованим та законним.

Апелянт, належним чином повідомлений про час та місце судового засідання суду апеляційної інстанції, у судове засідання не з'явився, причини неявки не повідомив.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення представника відповідача, розглянувши та обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не може бути задоволена.

Апеляційний суд встановив, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив та оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив правову природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Предметом спору в цій справі є:

- оскарження правомірності рішення від 30.05.2016 року № 293-16 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язання повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Апеляційний суд встановив, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживала в пр. Кунар с. Бабор, Афганістан, є громадкою Афганістану, за національністю афганка, за віросповіданням мусульманка-сунітка.

Країну постійного проживання апелянт залишила в 2010 році з матір'ю на підставі національного паспорту матері легально авіарейсом Кабул - Москва.

До України апелянт потрапила з Росії в грудні 2010 року автомобільним транспортом нелегально, без документів.

З 2010 року на території України позивача перебувала як дитина, що вписана в посвідчення матері ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2., - НОМЕР_1, яка статус біженця в Україні набула відповідно до рішення ДКНР від 28.03.2011року № 336-11 за рекомендаційним висновком сектору міграційної служби у Херсонській області.

Апелянт, як донька ОСОБА_3, не вписана до відповідного рішення ДКНР її матері, а тому особисто звернулась до Головного управління ДМС в Одеській області 04.02.2015 року із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, обґрунтовуючи свою заяву тим, що у 2010 році разом з матір'ю та сестрою вона виїхала з Афганістану через конфлікт батька з сусідами через земельну ділянку, коли жили в провінції Кунар; конфлікт переріс в великий спір; сусіди стали писати заяви до міліції; приїжджала міліція розслідувала факти конфліктів з сусідами; через необґрунтовані заяви сусідів щодо зміни релігії почали лунати погрози; жити спокійно стало не можливо.

За результатами розгляду документів щодо надання апелянту статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, проведених співбесід Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийняло висновок від 28.03.2016 року по справі № 2015OD0032, яким ОСОБА_2 відмовило у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції проте, що відмова мотивована тим, що під час перебування на Батьківщині та перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності заявниця не зазнавала і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме у неї відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також, не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявниці нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину. В регіоні останнього місця проживання заявниці та членів її родини відсутні будь-які відкриті збройні конфлікти. Крім того, елемент переслідування заявниці та членів її родини на батьківщині вважається неправдоподібним та не приймається міграційною службою, за матеріалами справи заявниці та її найближчих родичів спостерігаються ознаки зловживання процедурою набуття захисту.

28.03.2016 року Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийняло подання по справі № 2016OD0004 про скасування рішення щодо визнання біженцем ОСОБА_3.

Державна міграційна служба України своїм рішенням від 30.05.2016 року № 293-16 підтримала висновок Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області та відмовила ОСОБА_2 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю умов, що передбачені п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Державна міграційна служба України своїм рішенням від 30.05.2016 року № 287-16 підтримала подання Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області та скасувала рішення Держкомнацрелігій України від 28.03.2011 року № 336-11 про надання статусу біженця громадянці Афганістану ОСОБА_3 у зв'язку з тим, що вона повідомила недостовірні відомості, що стали підставою для визнання її біженцем.

23.06.2016 року, апелянт - ОСОБА_2 отримала повідомлення Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 224 від 22.06.2016 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги та висновки суду першої інстанції, апеляційний суд погоджується з висновками з висновками суду першої інстанції про те, що пояснення, надані апелянтом є сумнівними, елемент переслідування апелянта та членів її родини на Батьківщині є неправдоподібним, оскільки за матеріалами справи апелянта та її найближчих родичів спостерігаються ознаки зловживання процедурою набуття захисту шляхом приховування та цілеспрямованого спотворення важливих обставин.

Як правильно встановив суд першої інстанції, підтверджено матеріалами справи та не спростовано доводами апеляційної скарги, під час проведення анкетування апелянт на запитання про причини приїзду до України надала відповідь, що вона не знає чому, куди так як мати вирішила їхати, мали за мету виїхати до країн Європи, але вирішили залишитися в Україні.

За результатами розгляду заяви апелянта був підготовлений рекомендаційний висновок щодо визнання біженцем на підставі п. 1 ст. 4 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Проте, після повернення особової справи з Державної міграційної служби України до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області для доопрацювання був проведений ґрунтовний аналіз усіх обставин та матеріалів справи, під час якого виявлені копії національних паспортів ОСОБА_2 серії НОМЕР_3 та її матері ОСОБА_3 серії НОМЕР_2 у матеріалах справи її матері № 10КНЕ0083-01.

Також було встановлено, що вказані документи не проходять по справі та були видані 21.02.2011 року в м. Кабул, в той час як звернення за захистом ОСОБА_3 до сектору міграційної служби у Херсонській області відбулося 29.12.2010 року, у той же час вказані паспортні документи були долучені до матеріалів особової справи № 10КНЕ0083-01.

Зазначені обставини стали підставою для виклику ОСОБА_2 та її матері ОСОБА_3 на співбесіди, які проведені Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області 22.03.2016 року.

Під час зіставлення матеріалів співбесіди та попередніх протоколів співбесід виявлені численні відмінності в отриманій інформації та елементи цілеспрямованого приховання важливих деталей, що мають важливе значення для належної оцінки клопотання у цілому:

- під час співбесіди від 23.02.2015 року апелянта зазначила, що мала свідоцтво про народження, яке вона отримала в провінції Кунар, додавши, що її матір надала вказаний документ під час звернення за захистом до сектору міграційної служби у Херсонській області. В той же час, будь-які документи окрім копії національного паспорту особи серії НОМЕР_3 у матеріалах особової справи матері апелянта № 10КНЕ00082-01 відсутні.

- під час додаткової співбесіди від 22.03.2016 року та пред'явленні апелянтом копії паспортного документу вона його впізнала, зазначивши, що це її паспорт і вона його особисто отримувала у м. Кабул, однак уникнула відповіді про місцезнаходження паспортного документу та його подальшої долі.

Таким чином, під час знаходження в Україні з грудня 2010 року апелянт отримала паспорт громадянина Афганістану 21.02.2011 року, що підтверджує факт користування захистом з боку країни громадянської належності.

Відповідно до п. 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» при розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів. Суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо). Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

На території Російської Федерації до в'їзду в Україну апелянт знаходилась декілька днів (сама заявниця вказала під час проведення анкетування вказала 3-4 доби), тобто, відповідно до приписів п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», позивач перебувала в третій безпечній країні та не звернулась за наданням статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту. При цьому апелянта прямувала з Росії неповнолітньою дитиною разом з матір'ю, що унеможливлювало її особисте звернення за захистом в цій країні, однак її матір мала всі можливості для звернення за захистом із неповнолітніми дітьми у першій безпечній країні після виїзду з Афганістану.

Оскільки за п. 6 ч. 1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні, а надані позивачем відомості дають можливість стверджувати, що вона звернулася не з метою отримання міжнародного захисту, а виключно в пошуках шляхів легалізації, то з урахуванням п. F Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців та аналізу інформації з міжнародних правозахисник організацій за якою соціально-політична ситуація в Афганістані є задовільною, погоджується з висновком суду першої інстанції проте, що надані матеріали особової справи разом із наявною інформацією по країні громадянського походження апелянта підтверджують відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження, а також не встановлення жодних фактів щодо можливості застосування до позивача нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину та відсутністю в регіоні постійно проживання будь-яких відкритих збройних конфліктів.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, підстави для скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги відсутні.

Апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим, відповідно до ст. 200 КАС України, апеляційна скарга має бути залишена без задоволення, а оскаржене судове рішення - без змін.

Керуючись ст. 19 Конституції України, ст. ст. 2, 11, 69-71, 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. ст. 200, 206, 211, 212, ч. 5 ст. 254 КАС України, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складання судового рішення в повному обсязі.

Головуючий: суддя С.Д.Домусчі

суддя М.П.Коваль

суддя О.О.Кравець