Справа № 569/7503/17
Суддя: Тимощук О.Я.
Дата ухвалення: 2017-11-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 569/7503/17
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 листопада 2017 року

Рівненський міський суд Рівненської області у складі:

головуючого судді - Тимощука О.Я.,

при секретарі Михайленко О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Рівненського об»єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області про визнання дій протиправними та зобов»язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Рівненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області в якому просить визнати протиправними дії відповідача щодо припинення виплати йому пенсії по інвалідності як постраждалому від ЧАЕС 1 категорії у відповідності до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" і зобовязати відповідача поновити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію по інвалідності як постраждалому від ЧАЕС 1 категорії у відповідності до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" починаючи із 01.04.2015 у попередньому розмірі із наступними перерахунками, визначеними Законом.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що з травня 2014 року до квітня 2015 року отримував пенсійне забезпечення згідно з Законом України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", як потерпілий внаслідок аварії на ЧАЕС відповідно до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". На даний час він працює у Рівненському обласному управлінні лісового та мисливського господарства на посаді державного службовця. З прийняттям Закону України від 02.03.2015 №213-VІІІ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення", який набрав чинності з 01.04.2015 року та яким, відповідно, було внесено зміни, у тому числі до ч.1 ст.47 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", починаючи з 01.04.2015 року було припинено виплату пенсій, зокрема інвалідам ІІІ групи, які на сьогодні займають посади державного службовця. Виплати пенсій з 01.04.2015 припинено всім особам вищевказаної категорії, включаючи тих, які на сьогодні не набули права на "спеціальну пенсію", а відтак не отримують "спеціальних пенсій" згідно спеціальних законів (ЗУ "Про державну службу", тощо). У Прикінцевих положеннях п.5 Закону України від 02.03.2015 року №213-VІІІ вказано, що у разі неприйняття до 01.06.2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 01.06.2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до Законів України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів" тощо. Таким чином порушені його конституційні права на пенсійне забезпечення.

Відповідач подав письмове заперечення проти позову, згідно з яким не визнає вимоги повністю (а.с. 32-34). На підтвердження правомірності його дій зазначає, що пенсійне забезпечення громадян України, в тому числі порядок призначення та виплати пенсій за віком, визначення розміру пенсії, регулюються Законом України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" та іншими нормативно-правовими актами. Порядок виплати пенсії передбачений у ст.47 цього Закону, абзацом другим частини першої якої (в редакції станом на 01.01.2017) встановлено, що тимчасово по 31.12.2017 особам (крім інвалідів I та II групи, інвалідів війни ІІІ групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія п.1 ст.10 ЗУ "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), які займають посади державної служби, визначені Законом України від 10.12.2015 № 889-VIII "Про державну службу", призначені пенсії не виплачуються (абз.2 ч.1 ст.47 в редакції Закону України № 911-VIII від 24.12.2015 та Закону України №1774-VIII від 06.12.2016). Відповідач вказує, що враховуючи ту обставину, що позивач продовжує проходити службу в державному органі на посаді, передбаченій Законом України "Про державну службу" та не є інвалідом І та ІІ групи, інвалідом війни ІІІ групи та учасником бойових дій, особою, на яку поширюється дія п.1 ст.10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" - в цей період вказані вище положення ст.47 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" щодо обмеження виплати в пенсії застосовуються до ОСОБА_1 Просить відмовити в задоволенні позову у повному обсязі.

В судове засідання позивач не зявився, подав суду клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Відповідач участі уповноваженого представника в судовому розгляді справи не забезпечив, будучи належно повідомленим про дату, час та місце судового розгляду справи.

Судом не визнавалася обов'язковою участь сторін у судовому засіданні. За таких обставин, відповідно до ч. 4 ст. 128 КАС України суд вважає за можливе вирішити спір без участі сторін, на підставі наявних у справі доказів.

З урахуванням приписів ч. 6 ст. 12, ч. 1 ст. 41 КАС України повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши позовну заяву, заперечення проти адміністративного позову, встановивши фактичні обставини справи, перевіривши їх доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх у сукупності, відповідно до вимог закону, суд встановив і врахував наступне.

Встановлено, що позивач ОСОБА_1 перебуває на обліку в Рівненському обєднаному управлінні Пенсійного фонду України Рівненської області, отримує пенсію згідно з Законом України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", як потерпілий внаслідок аварії на ЧАЕС відповідно до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", працює на посаді державного службовця і має відповідний статус.

Судом встановлено та не заперечується позивачем, що ОСОБА_1 не виплачувалась пенсія за віком в спірний період з 01.04.2015 по 30.09.2017. З 01 жовтня 2017 року виплата такої пенсії поновлена.

09.03.2017 року ОСОБА_1 звернувся до Рівненського обєднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області із заявою щодо поновлення йому виплати тимчасового призупиненої пенсії починаючи із 01.04.2015 у звязку з відсутністю підстав для її невиплати (а.с. 9).

Листом від 15.03.2017 №261/10 відповідач вказав на відсутність правових підстав для поновлення виплати пенсії позивача у звязку з тим, що позивач продовжує працювати у Рівненському обласному управлінні лісового та мисливського господарства на посаді державного службовця. Повідомив, що виплата пенсії буде поновлена після звільнення ОСОБА_1 із посади державного службовця (а.с.8).

Оцінюючи спірні правовідносини за період в межах строку звернення до суду щодо призупинення виплати пенсії по інвалідності, як потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи суд виходить із наступного.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 1 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 №1788-ХІІ (далі Закон №1788-ХІІ) передбачено, що громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

З 01.01.2016 відповідно до Закону України №911-VIII від 24.12.2015 та Закону України від 06.12.2016 №1774-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" норми статті 47 Закону №1058-IV (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) викладено у новій редакції, відповідно до якої тимчасово з 01.01.2016 по 31 грудня 2017 року у період роботи особи (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), які займають посади державної служби, визначені Законом України від 10 грудня 2015 року "Про державну службу", а також працюють на посадах та на умовах, передбачених Законами України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", пенсії, призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються.

Після звільнення з роботи та подання до органу Пенсійного фонду України за місцем проживання трудової книжки із записом про звільнення або відповідного витягу з наказу, з дня, наступного за днем звільнення, пенсія виплачується у повному розмірі.

Суд вважає, що в даному випадку зазначена норма чітко встановлює, що пенсія особам, які працюють на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються.

Тобто, визначено, що підставою для припинення виплати пенсії є саме факт роботи особи на посаді яка дає право на призначення пенсії відповідно зазначеним законам, при чому, в даному випадку, не має значення чи набула особа таке право (тобто чи наявні підстави визначені законом для її призначення - вік, інвалідність, тощо) чи ні.

Отже, позивач займаючи посаду державного службовця, а отже має право (з урахуванням відповідних вимог Закону України "Про державну службу") на призначення пенсії відповідно до спеціального закону - Закону України "Про державну службу", а тому в даній ситуації на нього розповсюджується дія статті ст. 47 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" в чинній редакції.

Встановлено, що відповідач припинив позивачу виплату пенсії по інвалідності на підставі ч. 1 ст. 47 Закону №1058-IV у редакції змін законодавства починаючи із 01.04.2015.

У рішенні від 26 грудня 2011 року №20-рп/2011 Конституційний Суд України зазначив, що розміри соціальних виплат залежать від соціально-економічних можливостей держави.

Також Конституційний Суд України у рішенні від 25 січня 2012 року № 3рп/2012 зробив висновок, що соціальний захист державою осіб, які мають право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, охоплює комплекс заходів, які здійснює держава в межах її соціально-економічних можливостей.

Такий принцип закладений, зокрема, в Загальній декларації прав людини 1948 року, згідно з якою кожна людина, як член суспільства, має право на соціальне забезпечення та на здійснення необхідних для підтримання її гідності та для вільного розвитку її особистості прав у економічній, соціальній і культурній галузях за допомогою національних зусиль і міжнародного співробітництва та відповідно до структури і ресурсів кожної держави (стаття 22). Міжнародний пакт про економічні, соціальні і культурні права 1966 року встановлює загальний обов'язок держав забезпечити здійснення прав, що передбачені цим пактом, у максимальних межах наявних ресурсів (пункт 1 статті 2).

Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні від 09 жовтня 1979 року у справі Ейрі проти Ірландії також констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі Кйартан Асмундсон проти Ісландії від 12 жовтня 2004 року.

Отже, одним із визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

Конституційний Суд України також зазначив, що передбачені законами соціально - економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Враховуючи позицію Європейського Суду, висновки Конституційного Суду України, та беручи до уваги, що ст. 47 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", із внесеними змінами, не визнана неконституційною, позивач не є інвалідом І, ІІ групи, інвалідом війни ІІІ групи, учасником бойовий дій, не займає посади в органах, перелічених п 3 Прикінцевих положеннях Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення", а обіймає посаду, яка дає право на призначення пенсії на умовах, передбачених Законом України "Про державну службу", тому відповідач тимчасово припинив виплату пенсії позивача, керуючись саме чинною нормою законодавства.

Отже, доводи позивача про те, що припинення виплати пенсії є незаконним, а дія зазначеного Закону повинна розповсюджуватись тільки на осіб, яким пенсія буде призначатись після введення в дію цієї норми, суд вважає безпідставними.

Таким чином, суд вважає, що відповідач, відмовляючи позивачу у відновленні тимчасово призупиненої виплати пенсії по інвалідності, діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним пенсійним законодавством України, зокрема, на виконання приписів Закону України від 24.12.2016 №911-VIII та Закону України №1774-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України".

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що відповідачем надано суду достатньо належних доказів, які свідчать про необґрунтованість заявлених позовних вимог, а відтак у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 11, 17, 18, 71, 160, 161, 162 КАС України, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 відмовити повністю.

Постанова за результатами її розгляду може бути оскаржена сторонами в апеляційному порядку.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку також іншими особами у звязку з тим, що суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси чи обовязки.

Постанова може бути оскаржена до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський міський суд з поданням в десятиденний строк апеляційної скарги. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Строк для подання апеляційної скарги стороною або іншою особою, яка брала участь у справі, обчислюється з моменту отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова суду не набрала законної сили.

Суддя Рівненського

міського суду ОСОБА_2