Справа № 314/4806/17
Суддя: Мануйлова Н. Ю.
Дата ухвалення: 2017-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 314/4806/17
Провадження № 2-а/314/151/2017
Номер рядка звіту 81
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.11.2017 м.Вільнянськ

Вільнянський районний суд Запорізької області, який діє як адміністративний суд, у складі судді Мануйлової Н.Ю., розглянувши у порядку скороченого провадження адміністративний позов ОСОБА_1 до Запорізького приміського обєднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

16.11.2017 позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України в Вільнянському районі Запорізької області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії, зазначивши, що до 2014 року він перебував на обліку в Управлінні пенсійного фонду України м.Харцизьк Донецької області. У зв'язку з проведенням антитерористичної операції на території місця його проживання, він був позбавлений можливості отримувати пенсію. У подальшому позивач став на облік до Запорізького приміського обєднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (Управління пенсійного фонду України в Вільнянському районі Запорізької області). Проте, з квітня 2017 року виплату пенсії було припинено.

Вважаючи дії відповідача щодо припинення виплати пенсії такими, що суперечать чинному законодавству, позивач звернувся до суду з вказаним позовом, у якому просить визнати дії Запорізького приміського обєднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо припинення йому виплати пенсії протиправними, визнати протиправним та скасувати рішення відповідача про припинення виплати йому пенсії, а також зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Вільнянському районі Запорізької області поновити йому виплату раніше призначеної пенсії, починаючи з квітня 2017 року. Також просив суд зобовязати відповідача утримуватися від подальшого призупинення виплати пенсії.

Відповідач позов не визнав, до суду надійшли заперечення на адміністративний позов, у яких він просить у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, посилаючись на те, що на виконання Постанови Кабінету Міністрів України «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» № 637 від 05 листопада 2014 року (зі змінами, внесеними Постановою КМУ від 08.06.16р. №365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам»), Постанови Кабінету Міністрів України «Про облік внутрішньо переміщених осіб» № 509 від 01 жовтня 2014 року, призначення та поновлення виплати пенсій внутрішньо переміщеним особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, здійснюється після обміну інформацією з Єдиної інформаційної бази даних про взяття на облік осіб між органами соціального захисту населення та управлінням. Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» передбачені не лише права, а й певні обов'язки внутрішньо переміщених осіб, зокрема, повідомляти про зміну місця проживання структурний підрозділ з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад за новим місцем проживання протягом 10 днів з дня прибуття до нового місця проживання. В свою чергу позивач не поінформував Управління соціального захисту населення Вільнянської районної державної адміністрації про своє фактичне місце проживання. В результаті обміну інформацією з Єдиною інформаційною базою даних про внутрішньо переміщених осіб виплату пенсії позивачу з квітня поточного року припинено на підставі отриманої інформації від Держрприкордонслужби, МВС, СБУ, Мінфіну, Національної поліції, ДМС, Дерфінінспекції, Держаудитслужби та інших органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування. Із заперечень вбачається,що виплату пенсії ОСОБА_1 було припинено з 01.04.2017 року.

Крім того, як вказав в запереченнях відповідач, згідно прохальної частини адміністративного позову ОСОБА_1 просить суд поновити пенсію з квітня 2017 року. При цьому, відповідно до вимог ч.1, 2 ст. 99 КАСУ адміністративній позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст. 100 КАСУ адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала. Вважають, що вимоги позивача щодо проведення поновлення виплати пенсії є безпідставними ще й з підстав пропуску строку, тому просять в задоволенні позовних вимог позивача відмовити, застосувавши перебіг строку позовної давності.

Суд розглядає справу у скороченому провадженні, відповідно до положень п. 2 ч. 1 ст. 183-2 КАС України.

Суд, вивчивши матеріали справи, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з довідки № від 13.04.2017 про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, ОСОБА_1 перемістився до м. Вільнянськ Запорізької області, вул. 8 березня, буд. 14 з постійного місця проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 (арк.с. 11).

Відповідно ст. 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» підставою для скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та внесення відомостей про це в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб є обставини, за яких внутрішньо переміщена особа: 1) подала заяву про відмову від довідки; 2) скоїла злочин: дії, спрямовані на насильницьку зміну чи повалення конституційного ладу або на захоплення державної влади; посягання на територіальну цілісність і недоторканність України; терористичний акт; втягнення у вчинення терористичного акту; публічні заклики до вчинення терористичного акту; створення терористичної групи чи терористичної організації; сприяння вчиненню терористичного акту; фінансування тероризму; здійснення геноциду, злочину проти людяності або військового злочину; 3) повернулася до покинутого місця постійного проживання; 4) виїхала на постійне місце проживання за кордон; 5) подала завідомо недостовірні відомості.

Таким чином, довідка внутрішньо переміщеної особи від 13 квітня 2017 року № є дійсною, доказів її скасування з підставі, визначених ст. 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», не надано.

Отже, суд дійшов висновку, що на час припинення позивачеві виплати пенсії не існувало підстав, передбачених чинним законодавством для такого припинення, тому дії відповідача щодо припинення виплати пенсії позивачу є протиправними, доказів щодо правомірності своїх дій стосовно невиплати пенсії позивачу з квітня 2017 року відповідачем не доведено.

Суд зазначає, що в даному випадку також необхідно застосовувати практику ЄСПЛ, яка зокрема полягає в тому, що будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні частини першої статті 1, лише якщо забезпечено справедливий баланс між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Питання стосовно того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним (див. рішення у справі Беєлер проти Італії (Beyeler v. Italy) [GC], заява № 33202/96, п. 107, ECHR 2000-I).

Також суд зазначає, що у п. 51 рішення Європейського суду з прав людини в справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року (Заява № 10441/06), вказано, що право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. При цьому за п. 54 такого рішення зазначено, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала ст. 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) у поєднанні зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції.

З урахуванням системного аналізу зазначених вище норм та матеріалів справи, суд дійшов висновку про порушення відповідачем з 01 березня 2016 року права позивача на отримання пенсії.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Статтею 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058) передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Статтею 4 Закону № 1058 встановлено, що законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, цього Закону, Закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відмінні від загальнообов'язкового державного пенсійного страхування недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні. У відповідності до частини 3 статті 4 Закону № 1058, яка визначає складові законодавства про пенсійне забезпечення в Україні, виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 вказаного Закону передбачено, що він регулює відносини, які виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Відповідно до ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Статтею 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Системний аналіз наведених нормативно-правових актів дає підстави зробити висновок про те, що припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення і лише з підстав визначених ст. 49 Закону № 1058.

Рішення пенсійним органом щодо припинення виплати ОСОБА_1 пенсії не приймалося, що не заперечувалось відповідачем, який зазначив, що підставою для припинення пенсійних виплат стало отриманння інформації від Держрприкордонслужби, МВС, СБУ, Мінфіну, Національної поліції, ДМС, Дерфінінспекції, Держаудитслужби та інших органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування. Відомостей про прийняття відповідною комісією рішення про припинення виплати пенсії відповідачем не наведено. Також, не було зазначено про наявність будь-якого рішення (протоколу) комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, які утворюються районними, районними у мм. Києві і Севастополі державними адміністраціями, виконавчими органами міських, районних у містах (у разі утворення) рад стосовно позивача. Взагалі будь-які рішення до відома позивача належним чином не доводилися.

Згідно Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» № 1669 - VIII (із змінами і доповненнями), період проведення антитерористичної операції - час між датою набрання чинності Указом Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

Відповідно до ч. 2 ст. 14 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» у районі проведення анти терористичної операції можуть вводитися тимчасово обмеження прав і свобод громадян.

Кабінетом Міністрів України прийнято постанову «Деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей» від 07.11.2014 року № 595.

Вказаною постановою затверджено Тимчасовий порядок фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей (далі - Тимчасовий порядок).

Пунктом 8 Тимчасового порядку встановлено, що особам, які переміщені на контрольовану територію та взяті на облік відповідно до Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. № 509, пенсії та інші соціальні виплати з бюджетів усіх рівнів та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування виплачуються за заявами таких осіб до органів (установ), які здійснюють такі виплати протягом усього строку дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Крім того, пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України № 365 передбачено: установити, що комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, утворені районними, районними у мм. Києві і Севастополі державними адміністраціями, виконавчими органами міських, районних у містах (у разі утворення) рад, приймають рішення про відновлення або про відмову у відновленні соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, довідки яких недійсні на дату набрання чинності цією постановою, відповідно до Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого цією постановою, за умови отримання внутрішньо переміщеною особою нової довідки відповідно до Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб».

Порядок здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування визначає механізм здійснення контролю за проведенням виплати внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування незалежно від факту реєстрації місця проживання/перебування пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, субсидій та пільг (далі - соціальні виплати) за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування (пункт 1 Порядку).

Згідно п. 12 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, соціальні виплати припиняються у разі: 1) наявності підстав, передбачених законодавством щодо умов призначення відповідного виду соціальної виплати; 2) встановлення факту відсутності внутрішньо переміщеної особи за фактичним місцем проживання/перебування згідно з актом обстеження матеріально-побутових умов сім'ї; 3) отримання рекомендацій Мінфіну щодо фактів, виявлених під час здійснення верифікації соціальних виплат; 4) скасування довідки внутрішньо переміщеної особи з підстав, визначених статтею 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб»; 5) отримання інформації від Держприкордонслужби, МВС, СБУ, Мінфіну, Національної поліції, ДМС, Держфінінспекції, Держаудитслужби та інших органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування.

Відповідно до п. 2 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, на структурні підрозділи з питань соціального захисту населення районних районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад (далі - структурні підрозділи з питань соціального захисту населення) або робочі групи, а не на відповідача.

Тобто, у відповідача відсутні повноваження здійснення вищезазначеного контролю.

Щодо посилання відповідача на пропуск позивачем строку звернення до суду, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 100 КАС України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи.

Суд зазначає, що строк звернення до адміністративного суду з адміністративним позовом це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. Дотримання строку звернення з адміністративним позовом є однією з умов для реалізації права на позов у публічно-правових відносинах.

Порушення прав, свобод чи інтересів особи - це фактичний наслідок протиправного рішення, дії чи бездіяльності конкретної особи (або осіб) щодо неї. Підставою звернення до суду є протиправні рішення (дії чи бездіяльність), які порушують права (свободи чи інтереси) конкретної особи.

З аналізу вищезазначених норм статей 99, 100 Кодексу адміністративного судочинства України вбачається, що день, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення їх прав, свобод чи інтересів. Якщо цей день встановити точно не можливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів).

Відповідно ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеними у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Отже, про порушення свого права на призначення та виплату пенсії позивач повинен був дізнаватись 26 числа кожного місяця, за який йому не було призначено та виплачено пенсію.

До суду позивач звернувся засобами поштового звязку 16 листопада 2017 року, про що свідчить штамп відділу поштового звязку на відповідному конверті, а позовні вимоги заявлені ним за період, починаючи з квітня 2017 року. Тобто протягом усього цього часу позивач був достеменно обізнаний про порушення свого права, оскільки як зазначено у позовній заяві пенсія є його єдиним джерелом доходу та не отримання цього доходу з квітня 2017 року не могло не викликати з його боку заперечь. Доказів того, що ним був пропущений строк для звернення до суду з поважних причин не надано, з огляду на наведене суд приходить до висновку про те, що адміністративний позов в частині зобов'язання відповідача здійснити нарахування та виплату пенсії за період з квітня 2017 року по 15.05.2017 року включно слід залишити без розгляду, у зв'язку із пропуском строку звернення до адміністративного суду без поважних причин.

З урахуванням викладеного, суд доходить висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльності Запорізького приміського обєднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо невиплати пенсії за віком позивачу, починаючи з 16.05.2017.

Також є обґрунтованими і підлягають задоволенню вимоги позивача в частині зобов'язання відповідача вчинити певні дії, а саме зобов'язання Запорізького обєднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області поновити ОСОБА_1 виплату пенсії, починаючи з 16.05.2017 року.

Проте, суд не вбачає підстав для задоволення вимог позивача щодо утримання від подальшого призупинення виплати пенсії, оскільки необхідною умовою для судового захисту права особи є наявність порушення прав, свобод чи інтересів цієї особи, тобто захисту підлягає вже порушене право, а не те, яке може бути порушено у майбутньому і щодо якого невідомо, буде воно порушено чи ні.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд приходить до наступних висновків.

Згідно ч. 1 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав стороною у справі.

Якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Судом встановлено, що при зверненні до суду позивачем ОСОБА_1 було сплачено судовий збір за подання адміністративної позовної заяви в сумі 640 грн. 00 коп., про що у матеріалах справи міститься квитанція №37 від 16 листопада 2017 року (арк.с.1).

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, згідно ч.ч. 1,2 ст. 94 КАС України з Запорізького приміського обєднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області підлягають стягненню на користь позивача понесені ним судові витрати на оплату судового збору в розмірі 320 грн.00 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.11,17,18,69,71,94,98,128,158-163,167, 183-2 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Запорізького приміського обєднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Запорізького приміського обєднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії в частині позовних вимог щодо зобов'язання Запорізького приміського обєднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області здійснити виплату заборгованості з квітня 2017 року по 15 травня 2017 року включно - залишити без розгляду.

Визнати протиправною бездіяльність Запорізького приміського обєднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо невиплати ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, пенсії, починаючи з 16.05.2017 року.

Зобов'язати Запорізьке обєднане управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, та сплатити заборгованість за період з 16 травня 2017 року.

У задоволенні іншої частини позову відмовити.

Стягнути з Запорізького приміського обєднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, , за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, судовий збір у розмірі 320 (триста двадцять) грн. 00 коп.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 256 КАС України, допустити негайне виконання постанови суду в частині виплати пенсії у межах суми за один місяць.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

На постанову може бути подана апеляційна скарга до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Вільнянський районний суд Запорізької області протягом десяти днів з дня отримання її копії.

Суддя:ОСОБА_2

29.11.2017