Справа № 462/636/17
Суддя: Судова-Хомюк Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2017-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2017 рокуЛьвів№ 876/6898/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Судової-Хомюк Н.М.,

суддів Гудима Л.Я., Довгополова О.М.

за участі секретаря судового засідання Коваль Т.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Залізничного районного суду м. Львова від 16 травня 2017 року у справі № 462/636/17 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції Управління патрульної поліції у м. Львові Національної поліції України про скасування постанови про адміністративне правопорушення,-

В С Т А Н О В И В:

03.02.2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Департаменту патрульної поліції Управління патрульної поліції у м. Львові Національної поліції України та просив скасувати постанову серії АР № 558682 від 20.01.2017 року про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, яка винесена інспектором взводу № 2 роти № 1 батальйону № 1 Управління патрульної поліції у м. Львові лейтенантом поліції ОСОБА_2, за скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КУпАП.

В обґрунтування заявленого позову покликається на те, що близько 10 години 20.01.2017 року він разом із співробітниками ТзОВ «Консорціум» АЕБ, виконуючи замовлення клієнтів товариства по інкасації грошових коштів, знаходився в службовому автомобілі НОМЕР_1, припаркованому по вул. Григоренка, 4 у м. Львові. Вказаний автомобіль, як спецавтотранспорт належить ТзОВ «Консорціум» АЕБ та використовується в якості інкасаційного, про що у Свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу СХО 290712 міститься відповідна відмітка, а безпосередньо на ньому розміщено відповідний розпізнавальний знак зеленого кольору встановленого зразка.

Під час здійснення працівниками ТзОВ «Консорціум» АЕБ процедури інкасації до нього підійшли співробітники поліції з питанням про причини зупинки. Після отримання відповіді, що транспортний засіб задіяний по роботі, ними була висунута вимога предявити низку документів.

Зокрема, для підтвердження своєї особи, як власника автомобіля, надав паспорт громадянина України, оскільки з урахуванням того, що через специфіку своїх службових обовязків користується також іншими службовими автомобілями, його посвідчення водія та техпаспорт зберігалися окремо від документів.

Відтак, позивач попросив співробітників поліції декілька хвилин, щоб їх віднайти та предявити на їх вимогу. Вийнявши водійське посвідчення та техпаспорт з іншого пакета, де зберігалися його особисті документи, вони одразу були надані для ознайомлення та перевірки, що можуть підтвердити свідок, який працює у ТзОВ «Консорціум» АЕБ та який перебував разом із ним в автомобілі, виконуючи свої службові обовязки.

Відтак, вважає, що жодних порушень Правил дорожнього руху, зокрема їх п.п. а) п. 2,1., який зобовязує водія мати при собі посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії, та ч. 1 ст. 126 КУпАП, що передбачає відповідальність за керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не предявила для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційного документа на транспортний засіб, а також поліса (договору) обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката «Зелена картка») ним здійснено не було.

Постановою Залізничного районного суду м. Львова від 16 травня 2017 року в задоволені адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з вищевказаною постановою суду, позивач оскаржив її в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржувана постанова прийнята з неповним зясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, викладених у апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що Залізничний районний суд м. Львова не врахував, що оскаржувана постанова не містить покликань на докази того, що ОСОБА_1, на момент зустрічі та спілкування з працівниками поліції о 10.10 год. 20.01.2017 року знаходився поза межами автомобіля, а відтак за визначенням термінів, викладених у п. 1.10 ПДР не був водієм, тобто особою, яка керує транспортним засобом і має посвідчення водія.

Такі ж докази відсутні у письмовому запереченні Управління патрульної поліції, де зазначено, що ОСОБА_1 лише «здійснив стоянку» транспортного засобу по вул. Григоренка, 4 у м. Львові. Переглянуті відеоматеріали з нагрудної камери поліцейського, також спростовують статус ОСОБА_1, як водія автомобіля, оскільки перша зустріч з працівниками поліції мала місце посеред площі на пішохідному тротуарі, яким позивач прямував до місця обслуговування клієнтів очолюваного ним ТзОВ «Консорціум» АЕБ. Вважає, що надані відповідачем відеоматеріали засвідчують, що він дійсно через деякий час зайняв водійське місце даного автомобіля на правах власника та особи, що має до нього доступ, вів телефонні розмови на службову тематику, але даним транспортним засобом не керував, відтак його водієм в розумінні п. 1.10 ПДР не був.

Окрім того, звертає увагу суду на те, що судом першої інстанції проігноровано покликання на порушення процедури складання оскаржуваного протоколу, всупереч положенням ч. 1,2 ст. 276 КУпАП, оскільки справа про адміністративне правопорушення була розглянута безпосередньо на дорозі - по вул. Григоренка, 4, тобто «на місці вчинення адміністративного правопорушення», а не «за місцем його вчинення», тобто судом не враховане відповідне розяснення Конституційного Суду України, що міститься у Рішенні № 5/рп від 26.05.2015 року.

Апелянт вважає, що надані відповідачем матеріали не у повній мірі відображають події, що мали місце 20.01.2017 року, а саме: відсутні записи, коли він надав співробітникам поліції усі необхідні документи.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 20 січня 2017 року лейтенантом поліції ОСОБА_2М винесено постанову у справі про адміністративне правопорушення серії АР № 558682, згідно якої позивач 20.01.2017 року о 10.10год., керуючи автомобілем SSANG YONG ACTYON, номерний знак НОМЕР_2, по вул. Григоренка, 4 у м. Львові, порушив вимоги п.п.2.1а, чим скоїв адміністративне правопорушення за ч.1 ст.126 КУпАП, накладено стягнення у вигляді штрафу 425грн..

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції зазначив, що твердження позивача про те, що усі документи були в наявності та предявлені для перевірки співробітникам поліції спростовуються оглянутим відео, що здійснювалось під час виявленого правопорушення.

Відтак, суд дійшов висновку, що інспектор поліції при несенні служби і виявленні адміністративного правопорушення з боку позивача діяв правомірно в межах своїх повноважень , відповідно до своїх службових обовязків .

Суд апеляційної інстанції погоджується з зазначеними висновками та зазначає наступне.

Статтею 19 Конституції України визначено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями КУпАП визначено, що адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.

Відповідно до частини 2 статті 222 Кодексу України про адміністративні правопорушення від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Стосовно доводів позивача про те, що відповідач перевищив повноваження, розглянувши справу безпосередньо на дорозі (на місці вчинення правопорушення), оскільки повинен був скласти її за місцезнаходженням управління патрульної поліції, то суд зазначає наступне.

У статті 258 Кодексу України про адміністративні правопорушення наведено перелік випадків, коли протокол про адміністративне правопорушення не складається.

Так, частиною 2 статті 258 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачено, що протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі.

Відповідно до частини 4 статті 258 Кодексу України про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 цього Кодексу.

Якщо під час складання постанови у справі про адміністративне правопорушення особа оспорить допущене порушення і адміністративне стягнення, що на неї накладається, то уповноважена посадова особа зобовязана скласти протокол про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 256 цього Кодексу, крім випадків притягнення особи до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 185-3 цього Кодексу та правопорушень у сфері забезпечення дорожнього руху, у тому числі зафіксованих в автоматичному режимі (частина 5 статті 258 Кодексу України про адміністративні правопорушення).

Процедуру оформлення поліцейськими підрозділів патрульної поліції та поліцейськими, на яких покладаються обовязки із забезпечення безпеки дорожнього руху в окремих регіонах та населених пунктах, де тимчасово відсутня патрульна поліція (далі - поліцейський), матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі визначає Інструкція з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 листопада 2015 року №1395 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 10 листопада 2015 р. за №1408/27853).

Пунктом 4 Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі передбачено, що у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу.

Постанова виноситься у разі виявлення адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, передбачених статтями 80 і 81 (в частині перевищення нормативів вмісту забруднюючих речовин у відпрацьованих газах транспортних засобів), частинами першою, другою, третьою, пятою і шостою статті 121, статтями 121-1, 121-2, частинами першою, другою і третьою статті 122, частиною першою статті 123, статтею 124-1, статтями 125, 126, частинами першою, другою і третьою статті 127, статтями 128, 129, статтею 132-1, частинами шостою і одинадцятою статті 133-1, частинами першою, другою і третьою статті 140 КУпАП.

Конституційний Суд України у рішенні від 26 травня 2015 р. у справі № 1-11/2015 за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 276 Кодексу України про адміністративні правопорушення дав офіційне тлумачення зазначеній нормі, вказавши, що положення частини першої статті 276 Кодексу України про адміністративні правопорушення, яке передбачає, що «справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення», в аспекті порушеного у конституційному поданні питання необхідно розуміти так, що використане в ньому словосполучення «за місцем його вчинення» визначає адміністративно-територіальну одиницю, на яку поширюється юрисдикція відповідного органу, уповноваженого законом розглядати справу про адміністративне правопорушення.

Зважаючи на викладене, відповідач діяв в межах компетенції, склавши оскаржувану постанову «на місці» вчинення порушення, а не «за місцем» його вчинення.

Відповідно до статті 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

За змістом статті 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобовязаний зясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що помякшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також зясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції вказує, що імперативними нормами ч. 1 ст. 126 КпАП України передбачено, що керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не предявила для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційного документа на транспортний засіб, а також поліса (договору) обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката «Зелена картка»), - тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти пяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до ч.2 ст.16 Закону України «Про дорожній рух» водій зобовязаний мати при собі та на вимогу поліцейського, а водії військових транспортних засобів - на вимогу посадових осіб військової інспекції безпеки дорожнього руху Військової служби правопорядку у Збройних Силах України, предявляти для перевірки посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб, а у випадках, передбачених законодавством, - страховий поліс (сертифікат) про укладення договору обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Відповідно до п.2.1 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001р. № 1306, водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі: а) посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії; б) реєстраційний документ на транспортний засіб (для транспортних засобів Збройних Сил, Національної гвардії, Держприкордонслужби, Держспецтрансслужби, Держспецзвязку, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - технічний талон).

Відповідно до ч.1 ст.69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Факт порушення ПДР позивачем підтверджується відеозаписом серії АР № 558682 від 20.01.2017 року з нагрудної камери інспектора, з якої видно, як позивач на вимогу поліцейського предявити йому посвідчення водія, такого не предявляє, натомість залишає поліцейському паспорт громадянина України та йде, обґрунтовуючи такі дії терміновістю справи. Через декілька хвилин повертається до автомобіля знову, розмовляє по мобільному телефону при зачинених дверях кабіни, при цьому весь час дає обіцянку поліцейському надати на його вимогу посвідчення водія.

В подальшому ОСОБА_1 пропонує працівнику патрульної поліції варіанти вирішення неможливості надання документів, а саме зачекати 20 хв., оскільки саме через такий час зможе надати документи, або залишити паспорт громадянина України, та через деякий час привезти документи. Зокрема ОСОБА_1 вказує, що посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії; реєстраційний документ на транспортний засіб підвезуть.

Відтак, поясненнями, що зафіксовані на даному відеозаписі, на якому позивач визнає факт відсутності у нього документів на транспортний засіб та посвідчення водія при керуванні автомобілем спростовуються обґрунтування того, що документи у ОСОБА_1 були наявні.

Окрім того, під час апеляційного розгляду представник апелянта ОСОБА_3 звертає увагу суду на те, що його довіритель не керував транспортним засобом SSANG YONG ACTYON д.н.з. НОМЕР_3, та не здійснював паркування по вул. Григоренка, 4 у м. Львові, на момент спілкування із патрульними поліції знаходився поза межами автомобіля, відтак за зазначенням термінів, викладених у п. 1.10 ПДР не був водієм, тобто особою, яка керує транспортним засобом і має посвідчення водія.

Колегія судді звертає увагу на те, що у судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_1 вказав, що особисто здійснював паркування автомобіля НОМЕР_1, по вул. Григоренка, 4 у м. Львові.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно з ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Згідно з ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Статтею 23 КУпАП визначено, що адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.

Отже, наведеними нормами визначено, що позивач, як водій транспортного засобу, повинен виконувати встановлені діючим законодавством правила дорожнього руху. Відступати від виконання своїх обовязків водій може лише в умовах дії непереборної сили або коли іншими засобами неможливо запобігти власній загибелі чи каліцтву громадян.

Колегія суддів вважає, що заперечення факту вчинення позивачем адміністративного правопорушення, яке не підтверджено жодними належними та допустимими доказами та поясненнями зумовлено виключно бажанням позивача ОСОБА_1уникнути передбаченої законом відповідальності.

Відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що при винесенні спірної постанови у справі про адміністративне правопорушення про притягнення позивача до адміністративної відповідальності, інспектор поліції діяв на підставі та у межах наданих йому повноважень.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, тому постанова суду першої інстанції в порядку ст.200 КАС України підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - залишенню без задоволення.

Керуючись ч. 3 ст. 160, ст.ст. 195, 196, п.1 ч.1 ст.198, ст. 200, 205, 206, 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Залізничного районного суду м. Львова від 16 травня 2017 року у справі № 462/636/17 без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий суддя ОСОБА_4
судді ОСОБА_5
ОСОБА_6
Повний текст судового рішення

виготовлено 01.12.2017 року.