Справа № 758/8551/16-а
Суддя: Безименна Н.В.
Дата ухвалення: 2017-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 758/8551/16-а Головуючий у 1-й інстанції: Васильченко О.В. Суддя-доповідач: Безименна Н.В.
У Х В А Л А

Іменем України

28 листопада 2017 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Безименної Н.В.

суддів Аліменка В.О. та Кучми А.Ю.

за участю секретаря Цюпка Б.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Подільського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат про визнання дій протиправними, зобов'язання здійснити нарахування, перерахунок та виплату компенсації вартості путівки та грошової допомоги до 5 травня, зобов'язання виплатити нараховані суми з урахуванням пені, відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2016 року позивач звернувся в Подільський районний суд м. Києва з позовом до Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат, в якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 05.01.2017 (а.с. 56-69) просив:

визнати протиправною відмову відповідача у нарахуванні та виплаті компенсації вартості за невикористану санітарно-курортну путівку та одноразової щорічної допомоги до 5 травня;

зобов'язати відповідача здійснити призначення, нарахування і перерахунок, та виплатити відновлену реальну щорічну одноразову компенсацію у розмірі 100% собівартості путівки станом на сьогодні з 1993 року по сьогодні. На всю суму боргу стягнути пеню в розмірі 120% річних від облікової ставки Нацбанку;

зобов'язати відповідача щорічно довічно виплачувати компенсацію собівартості путівки по Україні довічно щорічно;

зобов'язати відповідача здійснити призначення, нарахування, перерахування та виплату боргу з 2011 року по сьогодні в повному обсязі із розрахунку національних пенсій на день виплати помножених на 6 років з урахуванням пені в розмірі 120% допомога до 5 травня;

зобов'язати позивача щорічно, довічно призначати, виплачувати одноразову допомогу до 05 травня в розмірі 10 мінімальних пенсій за віком на день виплати, довічно;

стягнути моральну шкоду в розмірі 200 мінімальних заробітних плат. Моральна шкода страхова виплачується повністю незалежно від будь-яких інших виплат.

Постановою Подільського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2017 року позовні вимоги за період до 06 січня 2016 року залишено без розгляду, у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаною постановою, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Подільського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2017 року та задовольнити позов в повному обсязі. На думку апелянта оскаржувана постанова винесена судом першої інстанції з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача, його представника та представника відповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 є інвалідом війни, що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_1 та ліквідатором наслідків аварії на ЧАЕС у 1986 році категорії 1, що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_2 (а.с. 25).

Позивач у 2016 та 2017 роках отримав допомогу до 5 травня у розмірі 2 975 грн. та 3 500 грн., яка була виплачена позивачу через поштове відділення № 215 у період з 09.04.2016 по 30.05.2016 та з 19.04.2017 по 29.05.2017 відповідно, що підтверджується листом Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат від 29.09.2017 № 04/2546-05 (а.с. 164).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для залишення позовних вимог за період до 06 січня 2016 року без розгляду, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Статтею 100 КАС України передбачено, що адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що зостановлюється ухвала.

Позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи.

Згідно з п. 9 ч. 1 ст. 155 КАС України суд своєю ухвалою залишає позовну заяву без розгляду, якщо позовну заяву подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до адміністративного суду і суд не знайшов підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними.

Разом з тим, як вбачається зі змісту адміністративного позову, позивач просить призначити, нарахувати, перерахувати, та виплатити відновлену реальну щорічну одноразову компенсацію у розмірі 100% собівартості путівки станом на сьогодні з 1993 року, здійснити призначення, нарахування, перерахування та виплату боргу допомоги до 5 травня з 2011 року.

До суду з даним позовом позивач звернувся лише 06 липня 2016 року, тобто з пропуском строку, визначеного ч. 2 ст. 99 КАС України, а тому позовні вимоги за період до 06 січня 2016 року підлягають залишенню без розгляду, що правомірно було враховано судом першої інстанції.

Також, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення решти позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» визначає основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров'я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення.

Згідно статті 20 вказаного Закону особам, віднесеним до категорії 1, надаються такі гарантовані державою компенсації та пільги, у тому числі:

позачергове щорічне безплатне забезпечення санаторно-курортними путівками шляхом надання щорічної грошової допомоги для компенсації вартості путівок через безготівкове перерахування санаторно-курортним закладам, які мають ліцензію на провадження господарської діяльності з медичної практики, за надання послуг із санаторно-курортного лікування чи одержання за їх бажанням грошової компенсації у розмірі середньої вартості путівки в Україні;

право вільного вибору санаторно-курортного закладу відповідного профілю чи закладу відпочинку, які мають ліцензію на провадження господарської діяльності з медичної практики, та, за бажанням, здійснення доплати за надання додаткових послуг за рахунок власних коштів у разі недостатності суми щорічної грошової допомоги для компенсації вартості путівок на санаторно-курортне лікування чи відпочинок у вибраному закладі. Санаторно-курортні заклади незалежно від форми власності зобов'язані надавати санаторно-курортні та оздоровчі послуги шляхом безготівкових розрахунків.

Порядок надання щорічної грошової допомоги та здійснення доплат за рахунок власних коштів, виплати грошової компенсації в розмірі середньої вартості путівки в Україні встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Розмір щорічної грошової допомоги, щорічний розмір середньої вартості путівки в Україні визначаються законом про Державний бюджет України на відповідний рік.

Постановою Кабінету Міністрів України від 22 лютого 2006 року № 187 затверджено Порядок забезпечення санаторно-курортними путівками деяких категорій громадян структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчими органами міських рад.

Згідно з п. 13 зазначеного Порядку особам, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, санаторно-курортна путівка чи путівка на відпочинок надається згідно із Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", в порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 27 березня 2013 року N 261.

Відповідно до п. 4 Порядку організації оздоровлення громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою КМУ від 27 березня 2013 року N 261, безоплатними санаторно-курортними путівками або путівками на відпочинок забезпечуються, у тому числі постраждалі особи (особи, віднесені до категорії 1).

Згідно п. 6 Порядку облік постраждалих осіб та потерпілих дітей, які мають право на забезпечення санаторно-курортною путівкою чи путівкою на відпочинок (далі - путівки), ведуть структурні підрозділи з питань соціального захисту населення районних, районних у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (крім мм. Києва та Севастополя) рад (далі - місцеві органи) за місцем проживання таких осіб.

Пунктом 7 зазначеного Порядку встановлено, що для взяття на облік для забезпечення путівкою у наступному році постраждала особа чи один із батьків потерпілої дитини або особа, яка їх замінює, подає до 15 жовтня поточного року місцевому органові:

1) для одержання санаторно-курортної путівки постраждалою особою:

заяву із зазначенням бажаної пори року заїзду;

видану в установленому МОЗ порядку довідку для одержання путівки на санаторно-курортне лікування за формою 070/о;

копію посвідчення постраждалої особи разом із відповідними вкладками (у разі їх наявності);

копію паспорта;

у разі подання заяви за місцем проживання, відмінним від місця реєстрації, особою (крім осіб, які є громадянами України, що переселилися з тимчасово окупованої території чи районів проведення антитерористичної операції) додатково подається видана місцевим органом за місцем реєстрації довідка про те, що постраждала особа не перебуває на обліку для забезпечення в наступному році санаторно-курортною путівкою.

Інформація про кількість постраждалих осіб та потерпілих дітей, яких місцевими органами взято на облік для забезпечення путівками у наступному році, подається до 15 листопада поточного року Міністерством соціальної політики Автономної Республіки Крим, структурними підрозділами з питань соціального захисту населення обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій (далі - регіональні органи) Мінсоцполітики (п. 10).

Відповідно до п. 23 вказаного вище Порядку для виплати грошової компенсації за самостійне санаторно-курортне лікування постраждала особа чи один із батьків потерпілої дитини або особа, яка їх замінює, подає місцевому органові за місцем проживання заяву про виплату грошової компенсації за самостійне санаторно-курортне лікування та документи, передбачені абзацами третім - шостим підпункту 1 або абзацами третім, п'ятим, сьомим і дев'ятим підпункту 2 пункту 7 цього Порядку.

Виплата грошової компенсації здійснюється після подання постраждалою особою чи одним із батьків потерпілої дитини або особою, яка їх замінює, до місцевого органу за місцем проживання документів про оплату повної вартості санаторно-курортної путівки, підтвердження проходження самостійного санаторно-курортного лікування тривалістю не менше ніж 18 днів за профілем захворювання, за яким постраждалій особі чи потерпілій дитині видано довідку для одержання путівки на санаторно-курортне лікування, або зворотного талона санаторно-курортної путівки.

З аналізу вищевикладених норм вбачається, що чинним законодавством встановлено певний порядок забезпечення постраждалих осіб путівками та здійснення виплати грошової компенсації за самостійне санаторно-курортне лікування, при цьому повноваження щодо вирішення питання про забезпечення осіб путівками та виплату відповідної компенсації віднесено до повноважень структурних підрозділів з питань соціального захисту населення.

Разом з цим, відповідач - Київський міський центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат відповідно свої повноважень здійснює виплати на підставі відповідних розпоряджень структурних підрозділів з питань соціального захисту населення.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що позивач не надав суду доказів звернення, у встановленому законом порядку до уповноваженого органу щодо виплати компенсації вартості путівки, а також беручи до уваги відсутність розпорядження структурного підрозділу з питань соціального захисту населення, колегія суддів не вбачає протиправної бездіяльності Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат.

Крім того, Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.

Відповідно до частини 5 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (з урахуванням змін, внесених Законом України № 107-VI від 28.12.2007 «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України») щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі, який визначається Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України.

Рішенням Конституційного Суду України № 10-рп/2008 від 22.05.2008 зміни внесені до ч. 5 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», Законом України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» визнано такими, що не відповідають Конституції України.

Таким чином, зазначена редакція ч. 5 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» втратила чинність з дня ухвалення Рішення Конституційного Суду України № 10-рп/2008 від 22.05.2008, в зв'язку з чим відновила дію її попередня редакція, згідно з якою щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі п'яти мінімальних пенсій за віком.

Згідно ч.1 ст.17 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» фінансування витрат, пов'язаних з введенням в дію цього Закону, здійснюється за рахунок коштів державного та місцевих бюджетів.

Законом України від 28 грудня 2014 року №79-VІІІ «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин», який набув чинності 01 січня 2015 року, розділ І Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України доповнено пунктом 26, яким встановлено, що норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

З аналізу вищевикладених норм вбачається, що у 2016 році допомога до 5 травня виплачується виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування в порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Така ж сама правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 05 грудня 2016 року № 592/8115/16-а (К/800/33372/16).

У 2017 році виплата допомоги до 5 травня здійснюється на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 05.04.2017 № 223 «Деякі питання виплати у 2017 році разової грошової допомоги».

Вищевикладене, на думку колегії суддів свідчить про правомірність здійснення нарахування і виплати позивачу допомоги до 5 травня у 2016 році в розмірі 2 975 грн. та 2017 році в розмірі 3 500 грн.

Також колегією суддів враховується правова позиція Європейського суду з прав людини, викладена в рішенні від 9 жовтня 1979 року у справі "Ейрі проти Ірландії" констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі "Кйартан Асмундсон проти Ісландії" від 12 жовтня 2004 року. Отже, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

При розв'язанні спірних правовідносин судовою колегією також враховується й правова позиція Європейського суду з прав людини, викладена в рішенні "Великода проти України" від 03.06.2014 р., в якому Суд зазначив, що законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Також, колегія суддів не вбачає підстав для зобов'язання відповідача щорічно та довічно виплачувати компенсацію собівартості путівки по Україні довічно щорічно, оскільки відповідно до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України №7 від 20 травня 2013 року, резолютивна частина рішення не повинна містити приписів, що прогнозують можливі порушення з боку відповідача та зобов'язання його до вчинення чи утримання від вчинення дій на майбутнє.

Поняття моральної шкоди визначено у частині 2 статті 23 Цивільного кодексу України.

За приписами частини 1 статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно з роз'ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України від 32 березня 1995 року №4 (із змінами і доповненнями від 25 травня 2001 року № 5) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд у таких спорах повинен з'ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Оскільки колегія суддів не вбачає порушення прав позивача з боку відповідача, тому в задоволенні позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди в розмірі 200 мінімальних заробітних плат також слід відмовити.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та прийняв рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст. ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Постанову Подільського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали виготовлено 04 грудня 2017 року.

Головуючий суддя Н.В. Безименна

Судді А.Ю Кучма

В.О. Аліменко