Справа № 826/8844/17
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2017-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

30 листопада 2017 року № 826/8844/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Келеберди В.І. розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом приватного акціонерного товариства "Укратоменергобуд" до Головного управління ДФС у м. Києві, за участю третьої особи - Державної фіскальної служби України, про визнання протиправними та скасування рішень.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва (також далі - суд) надійшов позов приватного акціонерного товариства "Укратоменергобуд", (далі - позивач), до Головного управління ДФС у м. Києві, (далі - відповідач), за участю третьої особи - Державної фіскальної служби України (далі - третя особа), про визнання нечинними та скасування податкових повідомлень-рішень відповідача від 20.04.2017 р. №, №, №, №, № (далі - оскаржувані рішення).

В обґрунтування позову зазначено, що контролюючим органом неправильно визначено суми грошового зобов'язання, а висновки акта перевірки є незаконними та необґрунтованими, оформлені без врахування зауважень позивача та суперечать Податковому кодексу України та іншому законодавству України.

Відповідною ухвалою суду відкрито провадження в адміністративній справі №826/8844/17 (далі - справа), яку призначено до розгляду у судовому засіданні.

Під час переходу до розгляду справи по суті представник позивача підтримав позов та просив задовольнити його повністю. Представник відповідача проти позову заперечував з підстав того, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення прийняті правомірно та з урахуванням фактичних обставин господарської діяльності позивача. Представник третьої особи просив суд відмовити в задоволенні позову.

Враховуючи викладене та зважаючи на достатність наявних у матеріалах справи доказів для розгляду та вирішення справи по суті, у відповідному судовому засіданні судом, згідно з ч. 4 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), прийнято рішення про подальший розгляд та вирішення справи у порядку письмового провадження.

Оцінивши у порядку письмового провадження належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд -

ВСТАНОВИВ:

Відповідачем у період із 27.02.0217 р. по 20.03.2017 р. проведено перевірку позивача, за результатами якої 27.03.2017 р. складено акт №114/26-15-14-01-01/32347574 про результати документальної планової виїзної перевірки позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період із 01.01.2014 р. по 31.12.2016 р., (далі - акт перевірки), згідно з висновками якого, позивачем:

- завищено від'ємне значення об'єкту оподаткування від усіх видів діяльності з податку на прибуток за 2016 рік на суму 3 726 822 грн.;

- занижено податок на додану вартість на загальну суму 745 364 грн., в тому числі по періодам: жовтень 2016 року у сумі 745 364 грн.;

- занижено суму податку на доходи фізичних осіб на суму 1036425,35 грн.;

- занижено суму військового збору на суму 12778,76 грн.;

- занижено зобов'язання по сплаті до бюджету податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на загальну суму 2439,39 грн.;

- не подано (подано не в повному обсязі) декларацію з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2015 та 2016 роки.

На підставі акту перевірки та виявлених в ході перевірки порушень, 20.04.2017 р. відповідачем складено оскаржувані рішення:

- №, яким позивачу зменшено суму від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток у розмірі 3 726 822 грн.;

- №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість із вироблених у Україні товарів (робіт, послуг) у розмірі 745 364 грн. за основним платежем та у розмірі 186 341 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями;

- №, яким позивачу визначено суму грошового зобов'язання з податків та зборів, у т.ч. з податку на доходи фізичних осіб у розмірі 1 036 425, 35 грн. за основним платежем та у розмірі 665 276, 53 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями;

- №, яким до позивача застосовано штрафні (фінансові) санкції з податку на доходи фізичних осіб у розмірі 510,00 грн.;

- №, яким позивачу встановлено суму сплати військового збору у розмірі 12 778,76 грн. за основним платежем та у розмірі 5 491,57 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями.

Вважаючи перелічені рішення протиправними та такими, що підлягають скасуванню, позивач звернувся до суду із позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Зі змісту акту перевірки вбачається, що за результатами перевірки відповідач прийшов до висновку про відсутність реального здійснення позивачем господарський операцій з контрагентами, оскільки по взаємовідносинах позивача з ТОВ «Будмир» встановлено порушення норм податкового законодавства та Закону України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні».

У ході судового розгляду справи представник позивача, у свою чергу, наполягав, що товари та послуги від вказаних в акті перевірки контрагента позивачем фактично отримані, оплачені, і використані у межах господарської діяльності позивача. Вчинені господарські операції спричинили рух активів, зміну зобов'язань позивача та відповідають змісту укладених правочинів. При цьому, висновок контролюючого органу про нереальність господарських операцій ґрунтується виключно на припущеннях та висновках щодо діяльності контрагентів позивача по ланцюгу постачання.

Відповідно до пп.14.1.36 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України, (далі - ПК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і провадиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Підпунктом 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 ПК України передбачено, що об'єктом оподаткування податком на прибуток підприємств є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом зменшення суми доходів звітного періоду, визначених згідно зі ст.ст. 135 - 137 цього Кодексу, на собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та суму інших витрат звітного податкового періоду, визначених згідно зі ст.ст. 138 - 143 цього Кодексу, з урахуванням правил, встановлених ст. 152 цього Кодексу.

Згідно з пп. 14.1.27. п. 14.1. ст. 14 ПК України, втрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Відповідно до п. 138.1 ст. 138 ПК України, витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з п.п. 138.4, 138.6 - 138.9, пп.пп. 138.10.2 - 138.10.4 п. 138.10, п. 138.11 цієї статті; інших витрат, визначених згідно з п. 138.5, пп.пп. 138.10.5, 138.10.6 п. 138.10, п.п. 138.11, 138.12 цієї статті, п. 140.1 ст. 140 і ст. 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у п. 138.3 цієї статті та у ст. 139 цього Кодексу.

Витрати операційної діяльності, згідно з пп. 138.1.1 п. 138.1 ст. 138 ПК України, включають: собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням п.п. 138.2, 138.11 цієї статті, п.п. 140.2 - 140.5 ст. 140, ст.ст. 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку; перелічені в ПК України витрати банківських установ.

Згідно з п. 138.2 ст. 138 ПК України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Відповідно до пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК України, не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та врахування податку.

Згідно з пп. 14.1.181 п.14.1 ст.14 ПК України, податковий кредит сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до п. 198.3 ст. 198 ПК України, податковий кредит звітного періоду зазначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 193.1 ст. 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг.

Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 ПК України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими п. 201.11 ст. 201 цього Кодексу.

Пунктом 201.10 ст. 201 ПК України визначено, що при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов'язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Згідно з п. 44.1 ст. 44 ПК України, для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством України. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Статтею 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій.

Аналіз наведених норм свідчить, що для виникнення права на врахування затрат, понесених у зв'язку із здійсненням господарських операцій при визначенні об'єкта оподаткування податком на прибуток та сум податку на додану вартість при зазначенні об'єкта оподаткування податком на додану вартість по господарських операціях, такі операції мають фактично відбутись, вони повинні підтверджуватись належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність таких операцій, а також такі операції мають спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Як вбачається з акту перевірки, підставою для прийняття оскаржуваних рішень стали висновки контролюючого догану про заниження позивачем доходів та завищення позивачем податкового кредиту, та як наслідок заниження податку на прибуток та ПДВ у зв'язку з безпідставним, на думку контролюючого органу, формуванням показників податкової звітності з урахуванням господарських операцій з контрагентами позивача, операції з яким контролюючий орган вважає нереальними.

При цьому, в акті перевірки контролюючий орган посилається на наявну податкову інформацію щодо неможливості підтвердження реальності проведених операцій з постачальниками на підставі аналізу діяльності контрагентів та аналізу Єдиного реєстру судових рішень.

Контролюючий орган по всіх операціях з контрагентами позивача посилається на не подачу звітності контрагентами, анулювання свідоцтв платника ПДВ, невеликою кількістю працівників та незначним розміром основних засобів. При цьому, поза увагою перевіряючих залишився той факт, що перелічені "недоліки" мали місце вже після завершення господарських операцій із позивачем.

В акті перевірки контролюючим органом зазначено, що аналізом задекларованих податкових накладних встановлено невідповідність придбаних контрагентами товарів товарам, придбаним позивачем.

Однак, при проведенні вказаного аналізу контролюючий орган обмежився лише операціями контрагентів позивача за період виписування позивачу податкових накладних та не з'ясував можливість придбання такого товару в іншому періоді. Крім того, позивач не зобов'язаний та не має об'єктивної можливості під час придбання товару у контрагента встановлювати його походження, а тому не може нести відповідальність, з урахуванням таких обставин, за діяльність контрагента.

Податкове законодавство України не ставить право платника податку на віднесення сум до складу витрат та оформлення податкового кредиту в залежність від дій або бездіяльності його контрагентів чи відсутності у контрагентів основних фондів, кваліфікованого персоналу тощо. Якщо контрагент не виконав свого зобов'язання щодо сплати податку до бюджету, або припустився інших порушень при здійсненні господарської діяльності, це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи. Зазначена обставина не є підставою для позбавлення платника податку права на формування податкового кредиту та сплачених сум до складу витрат у разі, якщо останній виконав усі передбачені законом умови щодо включення сум податку, сплачених ним в ціні придбаних товарів робіт, послуг, до складу податкового кредиту та має всі документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту.

Як вбачається з матеріалів справи, у період, що перевірявся, позивач мав господарські відносини з ТОВ «БУДМИР» на підставі договору підряду №04/15-04СП від 02.04.2015 р., згідно умов якого на умовах та в порядку визначеному цим договором Субпідрядник за завданням Генпідрядника приймає на себе зобов'язання на свій ризик, власними та/або залученими силами і засобами, виконати і здати у встановлений цим договором строк будівельні роботи на об'єкті «Будівництво під'їзної автомобільної дороги від Червонозоряного проспекту (поблизу примикання вул. Кіровоградської) до міжнародного аеропорту «Київ» (Жуляни) в м. Києві» відповідно до проектно-кошторисної документації, а Генпідрядник зобов'язується передати Субпідряднику затверджену ПКД, надати будівельний майданчик (фронт робіт) в межах червоних ліній з декларацією про початок виконання будівельних робіт, прийняти належним чином виконані роботи та оплатити їх у відповідності до умов цього Договору.

Як стверджував позивач та не спростовано представником відповідача, ПрАТ «Укратоменергобуд» не надавало жодного письмового погодження ТОВ «Будмир» (Субпідряднику) щодо залучення до виконання робіт інших підрядників (субпідрядників), а відтак посилання контролюючого органу на інформацію, отриману від ОУ ДПІ у Солом'янському районі ГУ ДФС у м. Києві та відсутність у ТОВ «СКАЙФОЛС ГРУП» трудових ресурсів та основних засобів є необґрунтованими та не підтвердженими належними доказами.

Крім того, в матеріалах справи наявний акт приймання-виконання будівельних робіт (ф.КБ-2в) за жовтень 2016 року №18-10 на загальну суму 4 472 186,00 грн., в т.ч. ПДВ в розмірі 745 364,00 грн., який підписаний між позивачем як Генпідрядником та ТОВ «Будмир» (Субпідрядник), яким підтверджується прийняття Субпідрядником на підставі вказаного вище договору обсягу виконаних робіт.

Одночасно з цим, будь-які порушення щодо оформлення вказаних первинних документів, зауваження до змісту та форми зазначених документів відсутні, що не заперечується відповідачем в акті перевірки.

Контролюючим органом фактично підтверджується реальність здійснення господарських операцій з огляду на дослідження під час перевірки всіх первинних документів і відображення такої інформації в акті перевірки (договір, акти приймання-передачі, видаткові накладні, податкові накладні та інше)

Зазначені обставини вказують на наявність у позивача ділової мети відповідно до пп. 14.1.231 п. 14.1 ст. 14 ПК України.

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого Протоколу та Протоколів 2, 4, 7, 11 до Конвенції" ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 року, Україна визнала джерелом права рішення Європейського суду з прав людини, а також юрисдикцію цього суду в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції. Рішення Європейського суду є частиною національного законодавства і є обов'язковим для правозастосування органами правосуддя.

Так, у рішеннях Європейського суду з прав людини у справах "Інтерсплав проти України" (2007 рік, заява № 803/02), "Булвес" АД проти Болгарії" (2009 рік, заява № 3911/0) і "Бізнес Супорт Центр проти Болгарії" (2010 рік, заява № 6689/03), які, відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" підлягають застосуванню судами як джерела права, визначено, що платника податку не може бути позбавлено права за бюджетне відшкодування ПДВ за відсутності доказів того, що його було залучено до протиправної діяльності, пов'язаної з незаконним отриманням бюджетного відшкодування; при цьому платник ПДВ не повинен нести відповідальність за зловживання, вчинені його постачальниками, якщо платник ПДВ не знав про такі зловживання і не міг про них знати.

Наведене свідчить про безпідставність висновків податкового органу та наявність правових підстав для скасування податкових повідомлень-рішень №, № від 20.04.2017 року як протиправних.

Стосовно доводів контролюючого органу щодо неутримання позивачем податку з доходів фізичних осіб із загальної суми коштів 4 925 161,00 грн за послуги по організації ділових поїздок за кордон, суд виходить з наступного.

20.11.2013 р. між ПАТ «Укратоменергобуд» (комітент) та ТОВ «Р Е М» (комісіонер) укладено договір №19/13, згідно умов якого комісіонер бере на себе зобов'язання по дорученню та за рахунок позивача укласти від свого імені договори на отримання документів, які дозволяють задовольнити потреби ПАТ «Укратоменергобуд» в послугах з організації ділових поїздок в період з 20.11.2013 р. по 19.11.2014 р.

На підтвердження виконання умов вказаного договору в матеріалах справи містяться акти прийому-передачі наданих послуг (виконаних робіт) на загальну суму 4 925 161,00 грн.

На думку податкового органу, позивачем не надано документів, які підтверджують зв'язок ділових поїздок з господарською діяльністю ПрАТ «Укратоменергобуд», а саме відсутність авансових звітів та підтверджуючих документів щодо відрядження (посадкові талони, рахунки отримані з готелів, копії з відмітками уповноваженої службової особи Державної прикордонної служби України в закордонному паспорті.

Порядок справляння, утримання та сплата податку на доходи фізичних осіб визначено розділом 4 ПК України.

Згідно з пп. 163.1.1 п. 163.1 ст. 163 ПК України, об'єктом оподаткування податком на доходи фізичних осіб резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід.

Базою оподаткування, відповідно до п. 164.1 ст. 164 ПК України, є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом.

Під загальним оподатковуваним доходом згідно цього ж пункту розуміється будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду.

Відповідно до пп. 164.1.1 п. 164.1 ст. 164 ПК України, загальний оподатковуваний дохід складається з доходів, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання), доходів, які оподатковуються у складі загального річного оподатковуваного доходу, та доходів, які оподатковуються за іншими правилами, визначеними цим Кодексом.

Підпунктом 164.2.17 п. 164.2 ст. 164 ПК України визначено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід, отриманий платником податку як додаткове благо (крім випадків, передбачених статтею 165 цього Кодексу).

Згідно з визначенням, наведеним у пп. 14.1.47 п. 14.1 ст. 14 ПКУкраїни, додаткові блага - це кошти, матеріальні чи нематеріальні цінності, послуги, інші види доходу, що виплачуються (надаються) платнику податку податковим агентом, якщо такий дохід не є заробітною платою та не пов'язаний з виконанням обов'язків трудового найму або не є винагородою за цивільно-правовими договорами (угодами), укладеними з таким платником податку (крім випадків, прямо передбачених нормами розділу IV цього Кодексу).

Відповідно до абзацу «а» пп. 164.2.17 п. 164.2 ст. 164 ПК України, до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід, отриманий платником податку як додаткове благо у вигляді вартості використання житла, інших об'єктів матеріального або нематеріального майна, що належать роботодавцю, наданих платнику податку в безоплатне користування, або компенсації вартості такого використання, крім випадків, коли таке надання зумовлено виконанням платником податку трудової функції відповідно до трудового договору (контракту) чи передбачено нормами колективного договору або відповідно до закону в установлених ними межах.

Аналіз наведених положень чинного податкового законодавства свідчить, що надання працедавцем своїм працівникам послуг щодо організації ділових поїздок, не є додатковим благом та вартість таких послуг не є об'єктом оподаткування податком на доходи фізичних осіб за умови, що надання таких послуг (компенсація їх вартості) зумовлено виконанням працівником трудової функції.

Відповідно до наявного в матеріалах справи статуту товариства та колективного договору, товариство для забезпечення мети своєї діяльності залучає іноземних фірм, укладає на території інших держав будь-які правочини, самостійно проводить зовнішньоекономічну діяльність, включаючи імпортно-експортні операції.

Так, судом встановлено, що наказом №45 від 26.08.2013 року зобов'язано заступника голови правління ПрАТ «Укратоменергобуд» здійснити заходи стосовно пошуку компанії, яка зможе забезпечити організацію ділових поїздок, візьме на себе всі зобов'язання (оформлення дозволів, проїзд, проживання, харчування) на час поїздки закордон.

На виконання вказаного наказу між позивачем та ТОВ «Р Е М» укладено договір №19/13 від 20.11.2013 року.

В матеріалах справи наявні акти приймання-передачі наданих послуг, а також лист ТОВ «Р Е М» №01/04 від 03.04.2017 р., який надає розшифрування організації ділових поїздок протягом періоду з 01.01.2014 р. по 31.12.2016 р., а також листи-запрошення, адресовані ОСОБА_1 як посадовій особі товариства та ОСОБА_2

Як вбачається з матеріалів справи, особи, вказані у акті перевірки, в перевіряємий період перебувають у трудових відносинах з позивачем.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позивачем надано належні та достатні докази, які спростовують доводи контролюючого органу про відсутність зв'язку ділових поїздок з господарською діяльністю підприємства.

За таких обставин, суд приходить до висновку про протиправність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень №, № та № від 20.04.2017 р. та необхідність скасування їх в судовому порядку.

Суд звертає увагу, що у матеріалах справи міститься також висновок експертного економічного дослідження від 26.06.2017 року, згідно якого висновки акта перевірки Головного управління ДФС у м. Києві від 27.03.2017 року №114/26-15-14-01-01/32347574 про результати документальної планової виїзної перевірки ПрАТ «Укратоменергобуд» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2014 р. по 31.12.2016 р. документально та нормативно не підтверджуються, зокрема, стосовно завищення від'ємного значення об'єкту оподаткування від усіх видів діяльності з податку на прибуток за 2016 рік на суму 3726822 грн.; заниження податку на додану вартість за жовтень 2016 року на суму 745822 грн. внаслідок завищення податкового кредиту; заниження податку на доходи фізичних осіб на суму 10366425,35 грн., заниження військового збору на суму 12778,76 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 69, ч.ч. 1, 2, 6 ст. 71 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів.

Із системного аналізу вище викладених норм та з'ясованих судом обставин вбачається, що позов приватного акціонерного товариства "Укратоменергобуд" до Головного управління ДФС у м. Києві, за участю третьої особи - Державної фіскальної служби України, про визнання протиправними та скасування рішень є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню повністю.

Згідно з ч. 1 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

На підставі вище викладеного, керуючись ст.ст. 69-71, 86, 94, 128, 158-163, 167 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у м. Києві від 20.04.2017 р. №, №, №, №, №.

Присудити на користь приватного акціонерного товариства "Укратоменергобуд" () здійснений ним судовий збір у розмірі 95685,14 грн. (дев'яносто п'ять тисяч шістсот вісімдесят п'ять гривень чотирнадцять копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у м. Києві ().

Копії постанови направити (вручити) сторонам (їх уповноваженим представникам) у порядку та строки, встановлені ст. 167 КАС України.

Згідно зі ст.ст. 185, 186 КАС України, постанова може бути оскаржена шляхом подання до Київського апеляційного адміністративного суду через Окружний адміністративний суд міста Києва апеляційної скарги протягом десяти днів із дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Київського апеляційного адміністративного суду.

Відповідно до ст. 254 КАС України, постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя В.І. Келеберда