Справа № 826/3936/16
Суддя: Федорчук А.Б.
Дата ухвалення: 2017-11-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

13 листопада 2017 року № 826/3936/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Федорчука А.Б., суддів: Келеберди В.І., Мазур А.С., розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Державної фіскальної служби України

третя особа Дарницька районна в м. Києві державна адміністрація

про зобов'язання вчинити дії

На підставі ч. 6 ст. 128 КАС України, Суд розглядає справу у письмовому провадженні.

ВСТАНОВИВ:

Позивач, в особі ОСОБА_1 (надалі - Позивач), звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Державної фіскальної служби України (надалі - Відповідач), третя особа Дарницька районна в м. Києві державна адміністрація, в якому просить: зобов'язати Державну фіскальну службу України: в десятиденний строк після набрання рішенням суду законної сили сформувати склад Житлово-побутової комісії Державної фіскальної служби України та провести засідання комісії; включити до порядку денного та розглянути на черговому засіданні Житлово-побутової комісії Державної фіскальної служби України заяву ОСОБА_1 (ІПН: НОМЕР_1) про виключення з числа службових житлової квартири за адресою 02081, АДРЕСА_1; розглянути та прийняти рішення на черговому засіданні Житлово-побутової комісії Державної фіскальної служби України про виключення з числа службових житлової квартири за адресою 02081, АДРЕСА_1; звернутися до органу державної виконавчої влади за місцезнаходженням квартири - Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації з клопотанням про виключення з числа службових житлової квартири за адресою 02081, АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог Позивач зазначив, що Відповідачем належно не розглянуто по суті звернення щодо виключення квартири за адресою 02081, АДРЕСА_1 зі складу службової, що обмежує право Позивача та членів його сім'ї на подальшу приватизацію вказаної квартири.

Представник Відповідача та третьої особи письмово не виклали своєї позиції щодо заявлених позовних вимог.

Враховуючи, що в судове засідання не прибули представники сторін, судом було прийнято рішення про розгляд справи в письмову провадженні на підставі частини шостої статті 128 КАС України.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд м. Києва зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі ордеру на право зайняття службового житлового приміщення №4477 від 30.05.2011 року та на підставі розпорядження Голови Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації від 27.05.2011 року №342 сім'я Позивача у складі чотирьох осіб: ОСОБА_1, ОСОБА_2 (дружина), ОСОБА_3 (син, ІНФОРМАЦІЯ_1), ОСОБА_4 (син, ІНФОРМАЦІЯ_2) вселились, зареєструвались та проживають у трикімнатній квартирі за адресою АДРЕСА_1.

В органах Державної податкової служби України працював з 02.10.2000 року по 10.05.2012 року.

Відряджений для проходження служби у розпорядження Міністерства внутрішніх справ України 10.05.2012 року.

В подальшому, 07.04.2014 року позивач звільнений з органів внутрішніх справ України через обмежений стан здоров'я.

Позивач зазначає, що він зверненнями до відповідача з заявами: від 21.05.2014 року, від 14.07.2015 року та від 09.11.2015 року з проханням про розгляд питання на засіданні Центральної житлово-побутової комісії щодо виключення приміщення, а саме трикімнатної квартири за адресою АДРЕСА_1, зі складу службового.

Так, листами: від 20.06.2014 року №4042/4/99-99-03-05-02-14 та від 10.08.2014 року №7757/4/99-99-03-03-02-14 не було розглянуто вищезазначене звернення позивача по суті, зокрема, у відповіді від 20.06.2014 року було зазначено, що звернення буде розглядатись комісією ДФС України після початку її роботи, а у відповіді від 10.08.2014 року повідомлено, що рішенням від 28.07.2015 року Житлово-побутової комісії ДФСУ відкладено прийняття рішення щодо надання дозволу на виключення з числа службових квартир, що перебувають на оперативному обліку в ДФС, до того часу, коли буде сформований та затверджений контрольний список працівників ДФС, які потребують поліпшення житлових умов.

Позивач вважає, що відповідачем в порушення вимог законодавства безпідставно не розглянуто його звернення по суті, а тому звернувся до Суду з відповідним позовом.

Повно та всебічно дослідивши наявні матеріали справи, а також норми чинного законодавства, суд прийшов до висновку про часткове обґрунтування позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу Української РСР (із змінами та доповненнями) громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду, або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Забезпечення постійним житлом громадян, які відповідно до законодавства мають право на його отримання, може здійснюватися шляхом будівництва або придбання доступного житла за рахунок надання державної підтримки у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Порядок надання службових жилих приміщень і користування ними регулюється "Положенням про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними", затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 4 лютого 1988 року № 37 (надалі - Положення №37).

Відповідно до частини сьомої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

З аналізу вищевказаної норми права вбачається, що аналогія закону і аналогія права є способами подолання прогалин у праві. Прогалина у праві має місце, коли певні суспільні відносини, які належать до сфери правового регулювання, або не врегульовані взагалі, або врегульовані неповно, зокрема, не врегульовані правом, конкретних правових норм, що регулюють подібні відносини. При цьому суд може допустити застосування аналогії закону, якщо процесуальні відносини не врегульовані законом; є законодавство, що регулює подібні відносини; подібне законодавство не суперечить сутності відносин, до яких застосовується аналогія.

Крім того, Верховний Суд України у своїй постанові від 18.12.2009 р. № 14 зазначив, що у разі, якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, Суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

З огляду на зазначене, Суд прийшов до висновку, що до правовідносин відносно надання службових приміщень застосовується "Положення про надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР".

Так, п.6 Положення №37 жиле приміщення виключається з числа службових, якщо відпала потреба в такому його використанні, а також у випадках, коли в установленому порядку воно виключено з числа жилих. Виключення жилого приміщення з числа службових провадиться на підставі клопотання підприємства, установи, організації рішенням виконавчого комітету відповідної районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів.

Відповідно до ст.125 Житлового кодексу Української РСР без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено, зокрема осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років.

Згідно з приписами п.3.5 Положення про порядок забезпечення жилими приміщеннями працівників Міністерства доходів і зборів України та його територіальних органів, затвердженого наказом Міністерства доходів і зборів України від 02.08.2013 року №318 «Про затвердження Положення про порядок забезпечення жилими приміщеннями працівників Міністерства доходів і зборів України та його територіальних органів» надалі - Положення №318) виключення жилого приміщення з числа службових проводиться на підставі клопотання органу доходів і зборів до органу місцевого самоврядування. Направлення клопотання здійснюється за умови отримання погодження Міністерства доходів і зборів України щодо виключення жилого приміщення з числа службових.

Водночас, як вбачається з матеріалів справи, відповідачем на звернення від 21.05.2014 року та від 14.07.2015 року не надано рішення по суті предмету поставленого питання щодо виключення спірного приміщення із числа службових.

Крім цього, слід звернути увагу, що на звернення від 09.11.2015 року взагалі не надано відповіді.

Отже, враховуючи встановлену бездіяльність з боку відповідача, Суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, шляхом: зобов'язати ДФС України розглянути заяву ОСОБА_1 про виключення з числа службових житлової квартири за адресою: АДРЕСА_1 з прийняттям відповідного рішення по суті поставлених питань.

В частині щодо решти позовних вимог щодо зобов'язати ДФС України вчинити певні дії, Суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 17 КАС компетенція адміністративних судів поширюється, зокрема, на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень. Згідно з частиною першою статті 2 КАС завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до частини першої статті 2, пунктів 6, 8 частини першої статті 3, частини першої статті 6 КАС України предметом захисту в адміністративному судочинстві є саме порушені рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень, їхніх посадових чи службових осіб права та інтереси.

Отже, при розгляді адміністративного позову суди повинні встановити, які саме законні права та інтереси позивача порушують дії чи бездіяльність суб'єкту владних повноважень.

Як випливає зі змісту Рекомендації № R (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11.03.1980 під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності. Перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі завдання адміністративного судочинства.

Отже, під дискреційним повноваженням суд розуміє таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що зобов'язання відповідача в десятиденний строк після набрання законної сили рішення суду сформувати склад Житлово-комунальної комісії ДФС України та провести засідання, зобов'язання Відповідача прийняти рішення про виключення спірного приміщення з числа службових буде втручанням у дискреційні повноваження Відповідача, а тому Суд не може перебирати на себе функцію розгляду та вирішення цих питань замість органу, на який покладено такі повноваження.

Крім цього, позовна вимога щодо зобов'язання відповідача звернутися до органу державної виконавчої влади за місцезнаходженням квартири - Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації з клопотанням про виключення з числа службових житлової квартири за адресою 02081, АДРЕСА_1 є передчасною та заявленою на майбутнє, а тому вона не підлягає задоволенню, оскільки на момент розгляду справи відсутній спір з приводу вказаних обставин. Так, Позивач лише припускає, що у разі прийняття позитивного рішення, зокрема у разі прийняття рішення щодо виключення спірної квартири з числа службових, Відповідач може в майбутньому проігнорувати процедуру звернення до органу виконавчої влади за місцем знаходження квартири з клопотанням про вчинення дій щодо виключення приміщення з числа службових, а отже Позивач фактично просить суд вирішити неіснуючий спір.

Частиною 1 ст. 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Частиною 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З урахуванням викладеного, Суд приходить до висновків про задоволення позовних вимог частково.

Керуючись ст. ст. 69-71, 94, 128, 160-165, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Зобов'язати Державну фіскальну службу України розглянути заяву ОСОБА_1 (ІПН: НОМЕР_1) про виключення з числа службових житлової квартири за адресою 02081, АДРЕСА_1.

3. В решті позовних вимог відмовити.

Відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України постанова набирає законної сили після закінчення строку для її апеляційного оскарження. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Головуючий суддя А.Б. Федорчук

Судді В.І. Келеберда

А.С. Мазур