Справа № 816/1671/17
Суддя: Бенедик А.П.
Дата ухвалення: 2017-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.11.2017 р.Справа № 816/1671/17
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Бенедик А.П.

Суддів: Донець Л.О. , Мельнікової Л.В.

за участю секретаря судового засідання Багмет А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргоюпредставника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 02.10.2017р. по справі №816/1671/17

за позовом ОСОБА_1

до Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області

про визнання дій неправомірними та скасування постанови,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, в якому просив:

- визнати дії управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області щодо складання акту про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу від 21.09.2017 ВП №47499492 неправомірною;

- скасувати постанову від 21.09.2017 ВП №47499492 про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу, винесену старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 02.10.2017 року позовну заяву повернуто позивачу.

Не погодившись із судовим рішенням, представником позивача - ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 02.10.2017 року та направити справу для розгляду в суді першої інстанції.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, позивач посилається на прийняття оскаржуваної ухвали з порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Вказує, що повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про те, що справа не підсудна Полтавському окружному адміністративному суду. Зазначає, що оскільки ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області було повідомлено позивача, що вказана справа підлягає розгляду в Полтавському окружному адміністративному суд, куди позивач в послідуючому і звернувся.

Відповідач правом надання письмових заперечень на апеляційну скаргу не скористався.

Представники сторін про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином.

Представник позивача надав до суду клопотання, в якому просив провести розгляд справи без його участі.

Колегія суддів визнала за можливе розглянути справу з урахуванням положень ч. 1 ст. 41 та ч. 4 ст. 196 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що позивач має звернутись із адміністративним позовом до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом, тобто до Полтавського районного суду Полтавської області.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що вказаний позов підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Колегія суддів не може погодитися з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 3 КАС України, справа адміністративної юрисдикції це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно із ч. 2 ст. 4 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Частина 1 та 2 статті 17 КАС України визначають, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму; на публічно-правові спори, зокрема: спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності; спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби; спори між суб'єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень; спори, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів; спори за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, встановлених Конституцією та законами України; спори щодо правовідносин, пов'язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму.

При визначенні юрисдикції справи необхідно виходити з характеру спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернувся позивач; суб'єктного складу сторін, предмету спірних правовідносин.

Згідно ч. 1 ст. 19 Закону України "Про виконавче провадження", сторони виконавчого провадження та прокурор як учасник виконавчого провадження мають право ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження, робити з них виписки, знімати копії, заявляти відводи у випадках, передбачених цим Законом, мають право доступу до автоматизованої системи виконавчого провадження, право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність виконавця у порядку, встановленому цим Законом, надавати додаткові матеріали, заявляти клопотання, брати участь у вчиненні виконавчих дій, надавати усні та письмові пояснення, заперечувати проти клопотань інших учасників виконавчого провадження та користуватися іншими правами, наданими законом.

Згідно положень ч.ч.1-2 ст.74 Закону України "Про виконавче провадження", рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 181 КАС України, учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Відповідно до Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 13 грудня 2010 року N3 "Про практику застосування адміністративними судами законодавства у справах із приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби" критеріями визначення юрисдикції судів щодо вирішення справ з приводу оскарження рішень дій чи бездіяльності органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення є юрисдикційна належність суду, який видав виконавчий документ, та статус позивача як сторони у виконавчому провадженні.

Порядок оскарження дій чи бездіяльності органів державної виконавчої служби під час виконання рішень по цивільній справі визначений Розділом VII Цивільного процесуального кодексу України ("Судовий контроль за виконанням судових рішень").

Так, згідно із ст. 383 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) встановлено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Відповідно до ч.2 ст. 384 ЦПК України, скарга подається до суду, який видав виконавчий документ.

Як вбачається зі змісту позовної заяви та доданих до неї матеріалів, предметом оскарження у даній справі є дії щодо складання акту про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу від 21.09.2017 у виконавчому провадженні №47499492 та постанова про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу від 21.09.2017 ВП №47499492. Підставою для відкриття виконавчого провадження №47499492 послугувало додаткове рішення №2/1625/1056/12 від 14.02.2013, що видане Полтавським районним судом Полтавської області, про стягнення з ОСОБА_1 231799,22 дол.США та 65460,00 грн на користь ПАТ АБ "Укргазбанк", стягнення звернуте на предмет іпотеки за договором іпотеки №79 к-смп від 19.03.2008.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що оскільки спір, з яким до суду звернувся позивач, є цивільно-правовим, оскільки випливає з відносин по виконанню рішення по цивільній справі та відповідно ст. 383 ЦПК України для нього існує окремий порядок оскарження в межах, передбачених ЦПК України, тому він не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "Zand v. Austria" від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття "суд, встановлений законом" у частині першій статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з … питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів …. З огляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися "судом, встановленим законом" у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.

Виходячи із системного аналізу вищенаведених правових норм, в даному випадку фактично має місце цивільно-правовий спір, який підлягає розгляду за правилами цивільного процесуального законодавства.

Згідно п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 204 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи та порушення норм матеріального чи процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

З огляду на викладені обставини та, враховуючи, що судом першої інстанції не вирішувалось питання про відкриття провадження у справі, а позов повернуто на стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі, проте застосовано до даних правовідносин норми КАС України, ухвала підлягає скасуванню із направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду зі стадії вирішення питання про відкриття провадження.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п. 3 ст. 199, ст.ст. 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 02.10.2017р. по справі №816/1671/17 скасувати.

Справу за позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області про визнання дій неправомірними та скасування направити до суду першої інстанції для продовження розгляду справи зі стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та не може бути оскаржена в силу ч.2 ст.211 КАС України, оскільки не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Головуючий суддя Бенедик А.П.
Судді Донець Л.О. Мельнікова Л.В.

Повний текст ухвали виготовлений 01.12.2017 р.