Справа № 263/15919/17
Суддя: Киян Д. В.
Дата ухвалення: 2017-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/263/866/2017
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 грудня 2017 року м. Маріуполь

Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області

в складі: головуючого судді Кияна Д.В.,

при секретарі Коростовцевій Я.В.,

за участю представника позивача - Манько Ю.В.,

відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Маріуполя адміністративний позов Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області до ОСОБА_2 про примусове видворення за межі території України громадянина Республіки Азербайджан,

В С Т А Н О В И В:

04 грудня 2017 року до Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області надійшов адміністративний позов, в якому Головне управління Державної міграційної служби України в Донецькій області (далі - ГУ ДМС України в Донецькій області) просить винести постанову про примусове видворення з України громадянина Республіки Азербайджан ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1. У разі вирішення питання про видворення відповідача, також вирішити питання про затримання указану особу із поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

На обґрунтування вимог адміністративного позову ГУ ДМС України в Донецькій області посилається на те, що відповідач неправомірно перебуває на території України, при цьому 11 серпня 2017 року Центральним РВ у м. Маріуполі ГУ ДМС України в Донецькій області винесено рішення № 8 про примусове повернення до країни походження указаної особи. Про указане рішення відповідач ОСОБА_2 повідомлений належним чином, про що проставлений його підпис. Добровільно указане рішення відповідач не виконав, у зв'язку з чим позивач просить позовні вимоги задовольнити.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила задовольнити їх у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні не заперечував щодо задоволення вимог позову, вказав, що незаконно перебуває на території України.

Суд, вирішуючи питання, передбачені ст. ст. 11, 161, 183-7 КАС України, виходить з такого.

Судом установлено, що відповідно до паспорту громадянина Республіки Азербайджан - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Республіки Азербайджан, який відповідно до відмітки - 07.06.2009 року прибув на територію України. Згідно з відміткою у паспорті від 11.08.2017 року прийнято рішення про примусове повернення ОСОБА_2

Постановою ГУ ДМС України в Донецькій області від 03.08.2017 року МДО № 050330, ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 510 грн.

Рішенням Центрального РВ у м. Маріуполі ГУ ДМС України в Донецькій області від 11 серпня 2017 року № 1 вирішено примусово повернути до країни походження Республіки Азербайджан ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця міста Баку, зобов'язати самостійно покинути територію України до 09 вересня 2017 року. Роз'яснено право оскарження указаного рішення до суду. Про указане рішення ОСОБА_2 повідомлений у встановленому порядку.

Докази, які б указували на оскарження зазначеного рішення відповідачем не представлено, при цьому ОСОБА_2 суду пояснив, що таке він в установленому порядку не оскаржував.

Доказів, які б указували на те, що ОСОБА_2 у своїх інтересах звертався до уповноваженого органу України за статусом біженця, або ж на право постійного проживання в Україна, або ж з інших підстав суду не представлено.

Вирішуючи питання про примусове видворення відповідача з території України суд виходить з такого.

Відповідно до статей 9, 29 Загальної декларації прав людини (1948 року) та статті 9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права (1966 року) ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

У статті 5 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (із змінами і доповненнями) від 04 листопада 1950 року, ратифікованою Верховною Радою України 11 вересня 1997, задекларовано право кожного на свободу та особисту недоторканість, за винятком певних випадків, зокрема, коли здійснюється законний арешт або затримання з метою запобігання її недозволеному в'їзду в країну чи особи, щодо якої провадяться процедури депортації або екстрадиції.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в'їзду в Україну та виїзду з України визначається Законом України від 22 вересня 2011 року № 3773-VI «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі - Закон № 3773-VI).

Відповідно до ч. 3 ст. 29 Закону № 3773-VI іноземці або особи без громадянства, прийняті відповідно до міжнародного договору про реадмісію, які не мають законних підстав для перебування на території України, підлягають примусовому видворенню у разі, якщо між Україною і країною громадянської належності чи країною попереднього постійного проживання таких іноземців або осіб без громадянства відсутній договір про реадмісію.

Статтею 30 Закону № 3773-VI визначено випадки, коли іноземець та особа без громадянства можуть бути примусово видворенні за межі України.

Зокрема, передбачено, що Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Питання примусового повернення іноземців та осіб без громадянства визначені у ст. 26 вказаного Закону.

Так, іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Враховуючи вищенаведені правові положення статей 26 і 30 Закону №3773-VI примусовому видворенню передують дві обставини, а саме: прийняття рішення про примусове повернення та ухилення від виїзду після прийняття такого рішення.

У справі, де предметом розгляду є примусове видворення відповідача із території України, органом, на який покладено обов'язок контролю за дотримання указаного законодавства, винесено рішення про примусове повернення відповідача до країни її громадянства, строк добровільного виконання установлений до 09 вересня 2017 року, про указане рішення відповідача повідомлено в установленому порядку, однак таке добровільно не виконане, що вказує на ухилення відповідача від виїзду з території України.

Відповідно до довідки за 5-7853/3 від 05.12.2017р. Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області ОСОБА_2 відповідно до ст. 5, 8 Закону «Про біженців та осіб . які потребують додаткового або тимчасового захисту» за захистом не звертався, довідку про звернення за захистом в Україні не отримував.

Крім того, згідно положень статей 9, 29 Загальної декларації прав людини 1948 року, ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав кожна людина зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

Вирішуючи питання про затримання указаних осіб із поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні суд виходить з наступного.

З матеріалів позову, клопотання та доданих до них матеріалів вбачається, що громадянин ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, порушив законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, на даний час не має документа, що дає право на проживання в Україні, ухилився від виконання рішення про його примусове повернення, а також існує ризик його втечі.

У підпункті "f" пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вказано, що кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: «законний арешт або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в'їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції».

Європейський суд з прав людини у справі «Ливада проти України» (рішення від 26 червня 2014 року) зазначив, що проголошуючи право на свободу, пункт 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод має на увазі фізичну свободу особи, і мета цього положення полягає в не допущенні свавільного позбавлення такої свободи. Перелік винятків із права на свободу, яке гарантує пункт 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є вичерпним, і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідатиме меті положення пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Застосування адміністративного затримання для забезпечення доступності особи для подальшого кримінального провадження становить свавільне позбавлення свободи.

Європейський суд з прав людини у справі «Амюр проти Франції» (рішення від 25 червня 1996 року) та у справі «Дугуз проти Греції» (рішення від 06 березня 2001 року) вказав, що у разі, якщо національне законодавство передбачає можливість позбавлення волі - особливо стосовно іноземного громадянина - шукача притулку - таке законодавство повинно бути максимально чітким і доступним для того, щоб уникнути ризику свавілля.

З огляду на це, право на свободу та особисту недоторканність не є абсолютним і може бути обмежене, але тільки на підставах та в порядку, які чітко визначені в законі.

Згідно з правовою позицією Конституційного Суду України затримання треба розуміти і як тимчасовий запобіжний кримінально-процесуальний, і як адміністративно-процесуальний заходи, застосування яких обмежує право на свободу та особисту недоторканність людини (абзац п'ятий пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 26 червня 2003 року № 12-рп/2003).

Частиною 2 статті 183-7 КАС України визначено, що у разі наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якого подано адміністративний позов про примусове видворення, не має документа, що дає право на виїзд з України, ухилятиметься від виконання рішення про його примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення або якщо існує ризик його втечі, адміністративний суд, визначений частиною першою цієї статті, за клопотанням органу (підрозділу), який подав такий позов, може прийняти одне з таких рішень:

1) взяти особу на поруки підприємства, установи чи організації;

2) зобов'язати іноземця або особу без громадянства внести заставу;

3)затримати іноземця або особу без громадянства з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

Такі заходи також застосовуються адміністративним судом, визначеним частиною першою цієї статті, за позовом центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальних органів і підрозділів, органів охорони державного кордону або Служби безпеки України до іноземців та осіб без громадянства, які до прийняття рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, вчинили порушення законодавства України з прикордонних питань та про правовий статус іноземців до завершення цієї процедури.

Частина 7 статті 183-7 КАС України (яка є спеціальною нормою) передбачає, що строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, не може перевищувати шести місяців.

Під час вирішення справи по сутті, судом роз'яснено відповідачу право на внесення застави в установленому порядку, а також вирішення питання про взяття на поруки підприємства, установи чи організації. Однак відповідачем зазначено, що кошти на внесення застави у нього відсутні, а на території України відсутні підприємства, установи та організації, які б могли поручитися за належне виконання ним рішення про видворення з території України.

З урахуванням наведеного, з огляду на наявність обґрунтованих підстав вважати, що відповідач ухилятиметься від виконання рішення про його примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення, не має статусу біженця, у сукупності з тим, що інші, менш жорсткі заходи (порука та застава) не можуть бути застосовані до даної ситуації, суд дійшов висновку, що подане клопотання є обґрунтованим, а обраний позивачем захід є співмірним.

Разом з тим, суд зазначає, що питання про затримання підлягає вирішенню після прийняття рішення суду про видворення, оскільки таке за своїм змістом є заходом забезпечення належного виконання рішення про видворення.

Крім того, згідно із частиною другою статті 256 КАС України постанова суду підлягає негайному виконанню.

Враховуючи викладене та керуючись ст. 70-72, 79, 86, 161, 162, 163, 183-7, 256 КАС України -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області до ОСОБА_2 про примусове видворення за межі території України громадянина Республіки Азербайджан, - задовольнити.

Видворити за межі України громадянина Республіки Азербайджан ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Клопотання Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області про затримання громадянина Республіки Азербайджан ОСОБА_2 з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України, - задовольнити.

Затримати громадянина Республіки Азербайджан ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, у порядку, передбаченому ч. 2 ст. 183-7 КАС України, з поміщенням останнього до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні на строк, який не може перевищувати шести місяців.

Постанова підлягає негайному виконанню.

Постанова може бути оскаржена до Донецького апеляційного адміністративного суду через Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом п'яти днів з дня її проголошення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а в разі її оскарження з моменту проголошення рішення суду апеляційної інстанції.

Суддя Д.В.Киян