Справа № 815/4636/17
Суддя: Турецька І.О.
Дата ухвалення: 2017-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

30 листопада 2017 р.м.ОдесаСправа № 815/4636/17

Категорія: 12.2 Головуючий в 1 інстанції: Самойлюк Г. П.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

доповідача судді - Турецької І.О.

суддів - Стас Л.В., Косцової І.П.

за участі секретаря - Скоріної Т.С.

апелянта - ОСОБА_1 та його представника - ОСОБА_2;

представника відповідача - Пашутова В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2017 року про залишення без розгляду адміністративного позову ОСОБА_1 до Військово-медичного клінічного центру Південного регіону про визнання протиправним та скасування наказу в частині, -

В С Т А Н О В И В:

07 вересня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом до Військово-медичного клінічного центру Південного регіону про визнання протиправним та скасування наказу № 322 від 14 липня 2017 року, в частині притягнення його до дисциплінарної відповідальності.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2017 року даний позов залишено без розгляду, з підстав пропуску позивачем строку звернення до суду, встановленого ч.3 ст.99 КАС України.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, ОСОБА_1 просить скасувати прийняте рішення та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Апелянт та його представник в судовому засіданні суду апеляційної інстанції підтримали доводи викладені в апеляції та просили її задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні суду апеляційної інстанції проти апеляційної скарги заперечив та просив рішення суду залишити без змін.

З'ясувавши обставини справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що є підстави для задоволення апеляційної скарги за наступними підставами.

Так, судом апеляційної інстанції встановлено, що наказом Військово-медичного клінічного центру Південного регіону №322 від 14 липня 2017 року, заступника начальника з логістики полковника ОСОБА_1 за неналежне виконання посадових та функціональних обов'язків, відповідно до вимог ст.ст. 68 86, 87 Дисциплінарного статуту притягнуто до дисциплінарної відповідальності та оголошено «сувору догану» (а.с.33-41).

Спірний наказ доведено до ОСОБА_1 цього ж дня, що підтверджується особистим підписом останнього на вказаному документі.

14 липня 2017 року позивач був госпіталізований до Військово-медичного клінічного центру Південного регіону з гіпертонічним кризом, де перебував на стаціонарному лікуванні до 26 липня 2017 року включно.

Даний факт підтверджено наказом начальника Військово-медичного клінічного центру Південного регіону від 14 липня 2017 року №146 та випискою із медичної карти стаціонарного хворого від 26 липня 2017 року (а.с.31).

19 липня 2017 року позивач звернувся до начальника Військово-медичного клінічного центру Південного регіону з рапортом про надання копій матеріалів службового розслідування та наказу, прийнятого за результатами службового розслідування.

Зазначені копії документів, у тому числі і спірний наказ, отримано позивачем 21 липня 2017 року (а.с.59).

Далі, на підставі довідки військово-лікарської комісії від 26 липня 2017 року №1078, одразу після закінчення стаціонарного лікування, в період з 27 липня по 05 серпня 2017 року позивач був звільнений від виконання службових обов'язків у зв'язку із хворобою, перебував на реабілітації та виконував рекомендації лікарів за своїм місцем мешкання.

Вказані обставини підтверджуються довідкою військово-лікарської комісії та наказом начальника Військово-медичного клінічного центру Південного регіону від 26 липня 2017 року №154 (а.с.32).

Суд першої інстанції, залишаючи позов ОСОБА_1 без розгляду, виходив із того, що останній, без поважних причин, пропустив місячний строк звернення до суду, передбачений ч.3 ст.99 КАС України, оскільки саме з моменту його ознайомлення зі спірним наказом, почав свій відлік строк звернення до суду.

Проте, з такою правовою позицією суду першої інстанції не можна погодитися, оскільки фактичні обставини справи, на думку колегії суддів, свідчать про наявність поважних причин, з боку позивача щодо пропуску ним строку звернення до суду.

Дійсно, стаття 99 КАС України встановлює, що адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк, який обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Стаття 100 КАС України встановлює, що адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Отже, суду надано право, за наявності відповідних підстав, визнати причини пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними.

Втім, суд першої інстанції проаналізувавши доводи позивача щодо поважності причин пропуску строку звернення до суду, не знайшов підстав для визнання їх поважними.

Зокрема, суд зазначив, що знаходження позивача на стаціонарному лікуванні відбувалося лише з 14 липня 2017 року по 26 липня 2017 року, а з 17 липня 2017 року по 05 серпня 2017 року останній, в задовільному стані, знаходився в домашніх умовах і мав можливість з 27 липня 2017 року або після виходу на службу з 06 серпня 2017 року до 14 серпня 2017 року звернутися в місячний термін до суду з адміністративним позовом.

Окрім того, направлення представником позивача на адресу відповідача копії позовної заяви, датованої 11 серпня 2017 року, є, на переконання суду першої інстанції, доказом, що у позивача були відсутні об'єктивно непереборні, незалежні від волевиявлення особи обставини, які пов'язані з істотними перешкодами для вчинення відповідних дій.

Оцінюючі, викладені судом першої інстанції доводи про недотримання позивачем права на своєчасне оскарження відповідного рішення суб'єкта владних повноважень у публічно-правових відносинах, колегія суддів дійшла наступних висновків.

При визначенні моменту початку спливу строку звернення до адміністративного суду необхідно зважити, чи мала особа реальну можливість своєчасно звернутися до суду.

Обставини справи свідчать, що позивач захворів та знаходився на стаціонарному лікуванні до 26 липня 2017 року, а потім продовжував хворіти до 06 серпня 2017 року.

Пункт 6.11 Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України 14 серпня 2008 року №402, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17 листопада 2008 року за №1109/15800 встановлює, що постанова ВЛК про потребу у відпустці за станом здоров'я після закінчення стаціонарного лікування приймається в разі, коли для повного відновлення функції і працездатності необхідний термін - не менше 30 календарних днів. Вказана постанова оформлюється довідкою.

Отже, підставою для звільнення позивача від виконання службових обов'язків з 26 липня 2017 року по 06 серпня 2017 року була довідка ВКК, яка свідчила про те, що він продовжує хворіти і для повного відновлення працездатності повинен пройти відповідний термін.

З цього приводу, колегія суддів робить висновок, що саме з 06 серпня 2017 року, тобто з моменту одужання, у позивача з'явилась можливість звернення до суду і строк звернення повинен складати один місяць.

Така позиція суду апеляційної інстанції спирається на те, що в результаті хвороби позивача перебіг строку звернення його до суду зупинився, а потім почав свій відлік з моменту коли він став працездатним.

Саме з цього моменту, позивачу надається місячний строк для підготовки належної документації та обґрунтованого позову до суду.

Зважаючи на викладене, колегія суддів не погоджується з позицією суду першої інстанції, що останній строк подачі позову для ОСОБА_1 було - 14 серпня 2017 року.

Та обставина, що від його імені, за підписом представника на адресу відповідача був направлений позов 11 серпня 2017 року про скасування догани, не свідчить, що позивач був працездатним та міг користуватися своїм конституційним правом особистого звернення до суду.

Усі ці обставини, на думку суду апеляційної інстанції, надавали суду першої інстанції визнати причини пропуску строку звернення позивача до адміністративного суду поважними та розглянути спір по суті.

Стаття 6 Європейської Конвенції з прав людини закріплює право на справедливий суд.

У ч.1 цієї статті встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

При цьому, особі має бути забезпечена можливість реалізувати вказані права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист є змістом поняття доступу до правосуддя.

У рішення Європейського суду з прав людини від 18 лютого 2011 року у справі «Мушта проти України» (Заява № 8863/06), зазначено, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями.

Суд встановив у цій справі, що заявниця діяла з належною сумлінністю, та не було її вини, в тому, що вона пропустила строк на касаційне оскарження.

Окрім того, Суд вважав, що навіть якщо припустити, що судовий орган діяв правомірно, однак за обставинами цієї справи, застосування процесуальних обмежень національним судом не було очевидним та передбачуваним для заявниці і тому не відповідало юридичної визначеності, а тому мало місце порушення пункту 1 статті 6 Конвенції.

Правову ситуацію, яка виникла у справі «Мушта проти України», можливо порівняти з ситуацією позивача, який із-за хвороби, не міг своєчасно, за строками, встановленими національним законодавством звернутися до адміністративного суду.

Проте, як свідчать матеріали справи, позивач для захисту свого порушеного права, діяв з належною сумлінністю і в місячний термін після одужання, звернувся до суду, вважаючи, що діє в рамках закону.

Виходячи з основоположних принципів, викладених у рішенні ЄСПЛ можливо стверджувати, що у даній справі, обмеження позивача доступу до суду повинно переслідувати легітимну мету та мати розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями.

Беручи до уваги, що такого балансу в цьому спорі не дотримано, суд, відповідно до ч.1 п.4 ст.204 КАС України, дійшов висновку про скасування ухвали суду першої інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі і направлення справи для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 199, 204, 205, 206 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2017 року - скасувати.

Справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військово-медичного клінічного центру Південного регіону про визнання протиправним та скасування наказу в частині направити до Одеського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

Ухвала суду є остаточною та оскарженню не підлягає.

Доповідач - суддя І.О. Турецька

суддя Л.В. Стас

суддя І.П. Косцова