Справа № 808/2744/17
Суддя: Бойченко Юлія Петрівна
Дата ухвалення: 2017-10-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2017 року 11:15Справа № 808/2744/17 м.Запоріжжя

Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Бойченко Ю.П., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом Енергодарського обєднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області

до Камянсько-Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Запорізькій області

про визнання дій протиправними, скасування повідомлення та зобовязання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

18.09.2017 до Запорізького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов Енергодарського обєднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі позивач або Енергодарське ОУПФУ в Запорізькій області) до Камянсько-Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Запорізькій області (далі відповідач або Камянсько- Дніпровський РВДВС ГТУЮ в Запорізькій області), в якому позивач просить:

-визнати протиправними дії заступника начальника відділу ОСОБА_1 щодо повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання;

- скасувати повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання №7478 від 22.08.2017;

-зобовязати відповідача прийняти до виконання та проводити виконавчі дії, передбачені Законом України Про виконавче провадження за виконавчим документом постановою про адміністративне правопорушення ОСОБА_2 №46 від 30.08.2011 на суму 510 грн.

Ухвалою суду від 20.09.2017 позовну заяву залишено без руху та позивачу наданий строк для усунення недоліків позовної заяви до 11.10.2017. Позивач недоліки позовної заяви, визначені в ухвалі суду від 20.09.2017, усунув у визначений судом строк.

Ухвалою суду від 13.10.2017 закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду у судовому засідання на 19.10.2017.

Представник позивача у судове засідання не зявився. У позові зазначив, що у зв'язку з реорганізацією шляхом злиття управління Пенсійного фонду України в Камянсько- Дніпровському районі Запорізької області з 01.04.2016 утворено Камянсько-Дніпровське обєднане управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, яке є правонаступником всіх прав та обов'язків управлінь, що припиняються. Після цього, Камянсько-Дніпровське обєднане управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області з 31.03.2017 реорганізовано шляхом злиття в Енергодарське обєднане управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області. Позивач вважає протиправним повідомлення відповідача про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання, оскільки заява від позивача про примусове виконання була подана, повідомлення винесене з порушенням строку, а замінити назву сторони виконавчого провадження на її правонаступника може сам державний виконавець лише після відкриття такого провадження. Крім того, просив розглянути справу за відсутністю представника Фонду.

Представник відповідача в судове засідання не зявився. Через канцелярію суду надав письмові заперечення (вх. № 28385 від 19.10.2017), в яких позов не визнав та просив в його задоволенні відмовити. Зазначив, що для заміни сторони виконавчого провадження, виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Проте такої заяви до відділу не надходило. Крім того, виконавчий документ, повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його предявлення, якщо виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим статтею 4 Закону України «Про виконавче провадження» (далі Закон № 1404-VIII), або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження». Також, згідно інформації, яка міститься в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, відомості, що Енергодарське обєднане управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області є правонаступником іншої юридичної особи відсутні та представником від імені юридичної особи є ОСОБА_3

Сторони у судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином.

Відповідно до ч. 4статті 128 КАС України у разі неприбуття відповідача, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, без поважних причин розгляд справи може не відкладатися і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Відповідно до п. 6 ст. 128 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглядати справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Відповідно до положень статті 128 КАС України з урахуванням клопотання представника позивача про розгляд справи за його відсутності, неявки відповідача, справа розглядається в порядку письмового провадження.

Враховуючи неявку у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, суд, керуючись ч. 1 ст. 41 КАС України, не здійснював фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини, оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на наступне.

30.08.2011 начальником управління Пенсійного фонду України в Камянсько- Дніпровському районі Запорізької області ОСОБА_4 винесено постанову № 46 по справі про адміністративне правопорушення, у якій вказано: «…. притягнути ОСОБА_2, керівника ПП «Атей-Охорона» до адміністративної відповідальності, передбаченої п.1 ч.1 ст. 26 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове соціальне страхування», ч.2 ст. 165-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення в розмірі 510 гривень. З урахуванням положень ч.2 ст. 308 КУпАП у разі несплати штрафу у строк, встановлений ч.1 ст. 307 КУпАП та примусового виконання цієї постанови органами державної виконавчої служби, стягнути з правопорушника ОСОБА_2 подвійний розмір штрафу в сумі 1020 гривень. Постанова може бути оскаржена у 10-денний строк до головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області або в суд. Дата набрання чинності постанови 09.09.2011. Постанова дійсна для предявлення до виконання до 30 листопада 2011 року…» /а.с. 9/.

Зазначена постанова боржником оскаржена не була.

18.08.2017 за вхідним номером 3425 до відповідача надійшла заява позивача від 25.07.2017 вих. №2613/11, до якої була додана постанова №46 від 30.08.2011. Зазначена заява була підписана представником позивача ОСОБА_5 при цьому довіреності на представництво інтересів позивача зазначеною особою до заяви не було додано.

За змістом зазначеної заяви позивач інформував відповідача про реорганізацію позивача, яка відбулась на виконання постанови Кабінету ОСОБА_6 України від 21.12.2016 №988. Також в цій заяві містилась інформація щодо виконання постанови № 46 від 30.08.2011 про накладення адміністративного стягнення штрафу в розмірі 894,72 грн., передбаченого ст. 165 КУпАП, ч.1 ст. 26 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове соціальне страхування» на керівника приватного підприємства «Атей-Охорона» ОСОБА_2. Штраф в термін, передбачений ч.1 ст. 307 КУпАП не сплачено та заяви про оскарження на надходило. Крім того в заяві зазначено, що керуючись ч.2 ст. 308 КУпАП, ст.18,26 Закону України «Про виконавче провадження», просить відкрити виконавче провадження для примусового виконання постанови про стягнення штрафу за вчинення адміністративного правопорушення. Також, відповідно до п.6, п.7, п. 19 ч.3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» просив накласти арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку, накласти арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей, у разі ухилення боржника від виконання зобовязань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду, який видав виконавчий документ, за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобовязань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів /а.с. 29/.

22.08.2017 відповідачем прийнято повідомлення №7478 про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання на підставі пункту 6 частини четвертої статті 4 Закону України "Про виконавче провадження", у звязку з тим, що не було подано заяву про примусове виконання рішення /а.с. 8/.

Позивач, не погоджуючись із прийняттям зазначеного повідомлення, звернувся до суду із цим адміністративним позовом.

Оцінюючи обґрунтованість позовних вимог, суд дійшов наступних висновків.

Статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 № 1404-VIII (надалі - Закон № 1404-VIII) передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з частиною першою статті 3 Закону № 1404-VIII примусовому виконанню підлягають рішення на підставі виконавчих документів, зокрема постанов органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом.

Частиною 1 ст. 5 Закону № 1404-VIII передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Відповідно до частини першої статті 26 Закону № 1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону:за заявою стягувача про примусове виконання рішення; за заявою прокурора у разі представництва інтересів громадянина або держави в суді; якщо виконавчий документ надійшов від суду у випадках, передбачених законом; якщо виконавчий документ надійшов від суду на підставі ухвали про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземної держави, до повноважень яких належить розгляд цивільних чи господарських справ, іноземних чи міжнародних арбітражів) у порядку, встановленому законом; у разі якщо виконавчий документ надійшов від Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів.

Частинами першою та другою статті 15 Закону № 1404-VIII передбачено, що сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ.

Отже, заява про примусове виконання виконавчого документа повинна бути подана саме стягувачем зазначеним у такому виконавчому документі. В даному випадку стягувачем є Управління Пенсійного фонду України в Камянсько-Дніпровському районі Запорізької області.

З матеріалів справи вбачається, що у повідомленні про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання відповідач зазначив пункт 6 частини четвертої статті 4 Закону України "Про виконавче провадження", оскільки відсутня заява стягувача про примусове виконання. Також відповідач зазначив, що заява про заміну сторони виконавчого провадження від позивача до відділу не надходила.

Пунктом 6 частини четвертої статті 4 Закону № 1404-VIII, а також пунктом 4 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказ Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 передбачено, що виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред'явлення, якщо виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону, про що орган державної виконавчої служби або приватний виконавець надсилає стягувачу повідомлення протягом трьох робочих днів з дня пред'явлення виконавчого документа.

Судом встановлено, що заява позивача надійшла до відповідача 18.08.2017 (пятниця), а оскаржуване повідомлення прийняте 22.08.2017 (вівторок), тобто протягом трьох робочих днів з дня надходження заяви позивача. Відтак, твердження позивача про порушення відповідачем строку розгляду заяви про примусове стягнення не відповідає обставинам справи.

Посилання позивача на те, що оскаржуване повідомлення прийняте відповідачем через 20 робочих днів з дня предявлення виконавчого документа відповідачу суд не приймає до уваги, оскільки позивач не просить визнати неправомірною бездіяльність відповідача, а суд не вбачає підстав для виходу за межі позовних вимог.

Крім того, суд звертає увагу на те, що в матеріалах справи містяться дві заяви позивача однакові за змістом, датовані 25.07.2017 вихідний №2613/11, проте одна з них виконана на бланку позивача та підписана представником позивача ОСОБА_5, а інша виконана не на бланку позивача та підписана начальником позивача ОСОБА_7 Позивач не зазначив у позові, яку з цих заяв слід вважати саме тією заявою, під час розгляду якої прийняте оскаржуване повідомлення, а відповідач зазначив, що оскаржуване повідомлення прийняте під час розгляду заяви підписаною ОСОБА_5 довіреність на підтвердження повноважень якої до заяви не була додана.

В даному випадку наочне порушення правил діловодства у позивача, оскільки неможливо складання в один день документа з однаковим вихідним номером, але за підписом різних осіб.

Враховуючи відсутність будь-яких даних які б спростовували твердження відповідача про те, що ним була розглянута заява позивача підписана ОСОБА_5, суд дійшов висновку, що саме за наслідками розгляду цієї заяви було прийняте оскаржуване повідомлення.

З врахуванням викладеного суд дійшов висновку, що стягувачем за постановою у справі про адміністративне правопорушення №46 від 30.08.2011 заява про відкриття виконавчого провадження не подавалась, подана позивачем заява не є заявою стягувача по зазначеному виконавчому документу.

Щодо твердження позивача про наявність у державного виконавця можливості самостійно змінити сторону виконавчого провадження її правонаступником, суд зазначає наступне.

За приписами ч. 5 ст. 15 Закону України "Про виконавче провадження", у разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, є обовязковими тією мірою, якою вони були б обовязковими для сторони, яку правонаступник замінив.

У разі якщо сторона виконавчого провадження змінила найменування (для юридичної особи) або прізвище, імя чи по батькові (для фізичної особи), виконавець, за наявності підтверджуючих документів, змінює своєю постановою назву сторони виконавчого провадження.

З аналізу зазначеної норми вбачається, що заміна сторони можлива лише за відповідним судовим рішенням, при цьому заміна сторони у виконавчому провадження можлива лише у разі, якщо таке виконавче провадження існує, тобто відкрите.

В даному випадку виконавче провадження відсутнє, оскільки рішення про його відкриття не було прийняте. Так само відсутнє і судове рішення про заміну стягувача за постановою у справі про адміністративне правопорушення №46 від 30.08.2011, оскільки позивач не звертався до суду із відповідною заявою до того як звернутися до відповідача із заявою про відкриття виконавчого провадження.

Зважаючи на викладене вище, суд дійшов висновку, що заступник начальника відділу Камянсько-Дніпровський РВДВС ГТУЮ в Запорізькій області ОСОБА_1 повертаючи виконавчий документ без прийняття до виконання, шляхом прийняття відповідного повідомлення від 22.08.2017 року, діяла на підставі Закону та у межах своїх повноважень, а тому позовні вимоги про визнання неправомірними її дій є необґрунтованими, а тому такими, що не підлягають задоволенню.

Не підлягає також задоволенню вимога позивача про скасування повідомлення від 22.08.2017 про повернення виконавчого документа, оскільки підставами для скасування рішення суб'єкта владних повноважень є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який прийняв рішення, чого в даному випадку судом не встановлено.

Щодо позовної вимоги в частині зобовязання відповідача прийняти до виконання та проводити виконавчі дії, передбачені Законом України Про виконавче провадження за виконавчим документом постановою про адміністративне правопорушення №46 від 30.08.2011, суд зазначає наступне.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов'язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених проектом нормативно-правового акта.

Отже, дискреційне право органу державної влади обумовлене певною свободою (тобто вільним, або адміністративним, розсудом) в оцінюванні та діях у виборі одного з варіантів рішень та правових наслідків.

Наділивши державні органи дискреційними повноваженнями, законодавець надав відповідному органу держави певну свободу розсуду при прийнятті управлінського рішення.

Згідно Рекомендацій Комітету ОСОБА_6 Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом ОСОБА_6 11.03.1980 р. на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Також Постановою ВАСУ від 21.10.2010 р. № П-278/10 встановлено, що з огляду на положення КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Відповідно до ч. 1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги щодо зобовязання відповідача прийняти до виконання та проводити виконавчі дії, передбачені Законом України Про виконавче провадження за виконавчим документом постановою про адміністративне правопорушення №46 від 30.08.2011 на суму 510 грн. є формою втручання в дискреційні повноваження відповідача та виходить за межі завдань адміністративного судочинства, а тому у цій частині позов не підлягає задоволенню.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини третьої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини першої статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною другою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про необґрунтованість та недоведеність вимог позивача, при цьому, матеріалами справи підтверджується, що відповідач діяв на підставі та в межах повноважень, визначених законом. Отже, відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 2, 7-11, 17, 71, 128, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову Енергодарського обєднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області до Камянсько-Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Запорізькій області про визнання дій протиправними, скасування повідомлення та зобовязання вчинити певні дії - відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлені строки. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Запорізький окружний адміністративний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, або прийняття постанови у письмовому провадженні - з дня отримання копії постанови, апеляційної скарги, з подачею її копії відповідно до кількості осіб, які беруть участь у справі.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя Ю.П. Бойченко