Справа № 825/1582/17
Суддя: Житняк Л.О.
Дата ухвалення: 2017-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 листопада 2017 року Чернігів Справа № 825/1582/17

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої судді Житняк Л.О.

за участі секретаря Стасюк Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду адміністративну справу за позовом громадянина Узбекистану ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області про скасування наказу та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

10.10.2017 позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області (далі - УДМСУ в Чернігівській області), в якому просить скасувати наказ Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області від 29.09.2017 № 78 та зобов'язати УДМС України в Чернігівській області прийняти рішення про оформлення документів про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог чинного законодавства.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 05.10.2017 ним було отримано повідомлення УДМС України в Чернігівській області № 28 про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З вказаною відповіддю позивач погодитись не може, оскільки у своїй заяві про надання статусу біженця або додаткового захисту, відповідній анкеті та під час співбесіди він чітко вказав причини, через які він змушений був залишити країну громадянської належності. Також позивач посилається на загальновідому інформацію про країну походження, що знаходиться у відкритих джерелах, звітами міжнародних правозахисних та урядових організацій, які також містяться у відкритому доступі. Вважає, що обставини, стосовно ситуації в Узбекистані, не були взяті до уваги та не були проаналізовані при ухваленні відповідачем рішення про відмову в наданні статусу біженця. Це, в свою чергу, мало наслідком ухвалення незаконного рішення про відсутність підстав для надання статусу біженця, не зважаючи на те, що всі обставини справи свідчать про протилежне, а саме про те, що позивач підпадає під це визначення, як і в розумінні національного законодавства, так і за визначенням цього поняття міжнародними документами, стороною яких є Україна.

Оскільки наказ УДМС України в Чернігівській області від 29.09.2017 № 78 видано з порушенням норм чинного законодавства, на думку позивача він є незаконним і підлягає скасуванню.

Позивач в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Через канцелярію суду надав клопотання, в якому позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити, а розгляд справи провести без його участі.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився. Через канцелярію суду надав клопотання, в якому розгляд справи просив провести без його участі, та свої письмові заперечення, в яких вказав, що оскаржуване рішення прийнято на підставі та у межах повноважень, у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з урахуванням усіх обставин, що мають значення при прийнятті такого рішення.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Постановою Деснянського районного суду міста Києва від 08.09.2017 по справі № 754/11675/17 за позовом Деснянського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві до громадянина Узбекистану ОСОБА_1, останнього примусово видворено за межі України та затримано з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

З наведеної вище постанови від 08.09.2017 вбачається, що позивач прибув на територію України в 2009 році з метою проживання у приватних справах та проживав з 2009 року по 2015 рік без документів на право проживання в Україні. 14.07.2016 ДМС України, на підставі проведеної перевірки, стосовно позивача прийняло рішення № 361-16 "Про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту", яке в подальшому, було оскаржено позивачем до Харківського окружного адміністративного суду. Постановою зазначеного суду від 05.10.2016 по справі № 820/4175/16, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 17.11.2016, у задоволенні позовних вимог було відмовлено. Зазначені вище рішення залишені без змін ухвалою Вищого адміністративного суду від 14.12.2016.

Перебуваючи в Чернігівському пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, 11.09.2017 позивач особисто звернувся до УДМС України в Чернігівській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в заяві зазначивши причини виїзду з країни громадянської належності, які обґрунтовуються його релігійною приналежністю.

Проте, наказом УДМС України в Чернігівській області від 29.09.2017 № 78 позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання громадянина Узбекистану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про що позивачу було направлено відповідне повідомлення № 28.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зважає на таке.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України від 08.07.2011 № 3671 "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі - Закон) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Викладене дає підстави стверджувати, що особа може бути визнана біженцем тільки у випадку, якщо відповідає умовам визначення, приведеного вище. Інші - економічні, особисті, побутові або інші обставини, через які особа залишила та не може або не бажає повернутися до країни походження, не дають підстав для отримання статусу біженця в Україні.

Пунктом 13 ч.1 ст. 1 Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем було досліджено та проаналізовано оновлену інформацію по країні походження позивача на момент подачі ним заяви та з'ясовано, що влада Республіки Узбекистан за останні роки стала на шлях реформування країни, внаслідок чого, значно покращилась ситуація у сфері відношення держави до релігійних поглядів громадян. На даний час у країні кожному гарантується свобода віросповідання, якщо це не порушує законів Узбекистану та прав інших громадян.Крім того, відбулось звільнення великої кількості політичних в'язнів, що отримали судимості при попередній владі.

Тобто, зазначене свідчить про позитивні тенденції внутрішньої політики держави та системи кримінального судочинства.

Як вбачається з протоколу співбесіди, позивач не належить до жодної політичної, релігійної, військової або громадської організації, до адміністративної та кримінальної відповідальності не притягувався і не був причетний до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, пов'язаних з расою, національністю чи релігією та політичними поглядами, що не дає підстав виділення його до потенційних груп ризику, які можуть зазнати переслідування чи серйозної шкоди в країні походження,

Отже, інформація по країні походження, аналіз матеріалів особової справи та індивідуальних обставин свідчать, що не існує розумної можливості того, що позивачу буде завдано шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення в країну громадянської належності, оскільки зміни в Узбекистані відбулись в позитивному напрямку, а твердження про переслідування та загрозу життю, безпеці та свободі спростовуються загальнодоступною інформацією по країні походження.

Крім того, суд зважає на ту обставину, що позивач не навів жодних конкретних фактів його особистого переслідування або погрози переслідування в країні свого постійного проживання, а також не надав жодного документа на підтвердження цих фактів.

Частиною 7 ст.7 Закону передбачено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Досліджуючи наявну судову практику вирішення подібних правових спорів, слід врахувати висновки Вищого адміністративного суду України, викладені в ухвалі від 10.10.2012 у справі № К-41452/10. Так, колегія суддів Вищого адміністративного суду України прийшла до висновків про відсутність підстав для надання статусу біженця з урахуванням того, що в матеріалах справи відсутні докази чи аргументи, які б підтверджували факт переслідування за ознаками раси, віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. В матеріалах справи відсутні документи, які б свідчили про наявність підстав для надання позивачу статусу біженця, а ті, які характеризують загальне положення в країні походження позивача, не містять конкретних відомостей про його утиски.

Крім цього, суд зазначає, що п.22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 № 1 (в редакції від 16.03.2013 № 31) звернуто увагу судів на те, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця, зокрема наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Слід зауважити, що обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Під час розгляду особової справи позивача, органом міграційної служби встановлено відсутність у позивача об'єктивної сторони критерію побоювань стати жертвою переслідувань, який є визначальним, оскільки позивачем не надано жодного доказу того, що ці побоювання є реальними.

Відповідно до ч.4 ст.8 Закону рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом керівника органу міграційної служби.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені п.1 чи п.13 ч.1 ст.1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених п.1, п.13 ч.1 ст.1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінились (ч.6 ст.8 Закону).

Отже, при розгляді заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідачем було вивчено матеріали особової справи позивача та досліджено інформацію про країну походження, у зв'язку з чим з урахуванням імперативних приписів ч.6 ст.8 Закону суб'єкт владних повноважень правомірно відмовив в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частиною 2 ст.5 Закону визначено, що особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в'їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З матеріалів особової справи позивача вбачається, що він не мав наміру звертатися за захистом в Україні, оскільки із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач звернувся лише в 2015 році, в той час як на територію України потрапив в 2009 році. Крім того, в своїй заяві-анкеті від 02.07.2015 позивач також вказував на релігійні причини звернення за захистом, що в подальшому мало наслідком оскарження рішення № 361-16 "Про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту".

Тобто, аналізуючи та порівнюючи зміст обох заяв-анкет позивача можна дійти висновку, що причина його звернення за захистом в України не змінилась.

Частиною 7 ст.8 Закону визначено, що у разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення.

Зазначений порядок відповідачем дотримано, що підтверджується матеріалами справи.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що наказ від 29.09.2017 № 78 "Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту" прийнято відповідачем у відповідності до вимог Закону України від 08.07.2011 № 3671 "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", на підставі та у межах повноважень, у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття такого рішення. Відповідно позовна вимога про скасування цього наказу задоволенню не підлягає.

Щодо позовної вимоги про зобов'язання відповідача прийняти рішення про оформлення документів про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог чинного законодавства, суд зазначає, що вказана вимога також задоволенню не підлягає, оскільки є похідною.

З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України приходить до висновку, що в задоволенні адміністративного позову громадянина Узбекистану ОСОБА_1 належить відмовити повністю.

Керуючись ст.ст. 41, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Постанова суду набирає законної сили в порядку статей 167,186 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня отримання її копії. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Суддя Л.О. Житняк