Справа № 806/901/17
Суддя: Охрімчук І.Г.
Дата ухвалення: 2017-11-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________
Головуючий у 1-й інстанції: Токарева М.С.
Суддя-доповідач:Охрімчук І.Г.
УХВАЛА

іменем України

"23" листопада 2017 р. Справа № 806/901/17

Житомирський апеляційний адміністративний суд у складі колегії

головуючого судді Охрімчук І.Г.

суддів: Капустинського М.М.

Моніча Б.С.,

за участю секретаря судового засідання Полоневич Т.Ю.,

представника позивача:

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Житомирпромспецбуд" на постанову Житомирського окружного адміністративного суду від "10" липня 2017 р. у справі за позовом Приватного акціонерного товариства "Житомирпромспецбуд" до Управління Пенсійного фонду України у місті Хмельницькому, третя особа - ОСОБА_3 про визнання протиправним і скасування протоколу

ВСТАНОВИВ:

В березні 2017р. Приватне акціонерне товариство "Житомирпромспецбуд" звернулось до суду з позовом про визнання протиправним і скасування протоколу управління Пенсійного фонду України в місті Хмельницькому Хмельницької області №10173 від 24.05.2016р. щодо визначення ОСОБА_3 пільгової пенсії на підставі п. б ст.13 ЗУ "Про пенсійне забезпечення".

Обґрунтовуючи позов товариство зазначило, що відповідач протоколом №10173 від 24.05.2016 призначив пенсію ОСОБА_3 на підставі п. "б-з" ст. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" з 03.12.2015. Позивач вважає, що протокол № 10173 від 24.05.2016 складений з порушенням законодавства України, тому він є незаконним та таким, що підлягає скасуванню.

Постановою Житомирського окружного адміністративного суду від 10.07.2017р. у задоволенні позовних вимог приватного акціонерного товариства "Житомирпромспецбуд" відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить постанову суду скасувати та прийняти нове про задоволення позову. На думку скаржника, прийнятий відповідачем протокол, а не рішення про призначення третій особі пенсії, порушує конституційні права товариства.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, дослідивши докази, зібрані в матеріалах справи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення скарги товариства з огляду на наступне.

Судом встановлено у ході судового розгляд та підтверджено матеріалами справи управлінням Пенсійного фонду України в місті Хмельницькому Хмельницької області було винесено протокол №10173 від 24.05.2016 щодо призначенню пенсію ОСОБА_3 на підставі п. "б-з" ст. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" з 03.12.2015.

Згідно протоколу стаж роботи ОСОБА_3 для призначення пенсії на пільгових умовах становить 10 років 8 місяців 2 дні.

Позивач вказує, що при винесенні спірного протоколу відповідачем не було поділено пільговий стаж ОСОБА_3 на стаж за списком №2 ст. 100 та списком №2 ст. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення". Також позивач вказує, що відповідачем помилково було віднесено пільговий стаж ОСОБА_3 з 24.03.1982 по 01.04.1992 до роботи за ст.13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" замість вірного зарахування до роботи за ст. 100 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

Розглядаючи питання про законність та обґрунтованість судового рішення, яким в позові товариства відмовлено, суд апеляційної інстанції враховує наступне.

Відповідно до п.б ч.1 ст.13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком N 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Статтею 100 Закону України "Про пенсійне забезпечення передбачається, що особам, які працювали до введення в дію цього Закону на роботах із шкідливими і важкими умовами праці, передбачених раніше діючим законодавством, пенсії за віком призначаються на таких умовах:

а) особам, які мають на день введення в дію цього Закону повний стаж на зазначених роботах, що давав право на пенсію на пільгових умовах, пенсії в розмірах, передбачених цим Законом, призначаються відповідно до вимог за віком і стажем, встановлених раніше діючим законодавством;

б) особам, які не мають повного стажу роботи із шкідливими і важкими умовами праці, вік, необхідний для призначення пенсії відповідно до статті 12, знижується пропорційно наявному стажу в порядку, передбаченому статтями 13 - 14 цього Закону, виходячи з вимог цього стажу, встановлених раніше діючим законодавством.

Судом встановлено, що спірний протокол № 10173 від 24.05.2016 відповідачем було винесено на виконання судового рішення. Постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 20.04.2016 було визнано протиправними дії управління Пенсійного Фонду України у м. Хмельницькому щодо не зарахування до стажу роботи, що дає право на призначення ОСОБА_3 пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до вимог ст. 13 ч. 1 п. б Закону України "Про пенсійне забезпечення", період з 16 грудня 1981 року по 21 серпня 1992 року на посадах майстра та виконробу. Зобов'язано управління Пенсійного Фонду України у м. Хмельницькому зарахувати до стажу роботи, що дає право на призначення ОСОБА_3 пенсії за віком на пільгових умовах період з 16 грудня 1981 року по 21 серпня 1992 року на посадах майстра та виконробу.

Статтею 129-1 Конституції України передбачено, що судове рішення є обов'язковим для виконання.

Частиною 2 ст.14 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до тч.1 ст.72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

З огляду на те, що спірний протокол було винесено на виконання судового рішення, у якому було чітко вказано період та норми за якими слід зарахувати стаж ОСОБА_3 на пільгових умовах, то відповідач при його винесенні діяв з дотриманням норм чинного законодавства.

Посилання позивача на те, що відповідачем було порушено форму винесення оскаржуваного протоколу, оскільки питання про призначення пенсії оформлюється рішення, а не протоколом, є безпідставними, оскільки форма прийнятого рішення жодним чином не може змінити його суті та не впливає на , зокрема, конституційні права позивача.

Крім того судова колегія зазначає, що для надання аналізу вище зазначеним нормам, для надання оцінки доказам, що є в справі, діям відповідача та його рішенню, які позивач вважає протиправним, суд повинен вирішити питання чи порушується в даному випадку право позивача.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Завданням адміністративного судочинства згідно з частиною першою статті 2 КАС є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Статтею 6 КАС встановлено право на судовий захист і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Право на захист - це самостійне суб'єктивне право, яке з'являється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оспорення останнього.

З аналізу викладеного вбачається, що завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи в публічно-правових відносинах. При цьому захист прав, свобод та інтересів осіб передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб'єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту.

Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.

Рішення, прийняті суб'єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 6 КАС.

Отже, обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб'єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Таким чином, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Колегія суддів зазначає, що при зверненні до суду позивачу необхідно обирати такий спосіб захисту, який міг би відновити його становище та захистити порушене право.

Застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Вказаний висновок відповідає такому принципу права як правосуддя, який за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Згідно ч. 1 ст. 55 Конституції України та п. 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України № 9-зп від 25.12.1997 (справа за зверненням жителів міста Жовті Води) будь-яка особа має право звернутись до суду, якщо її права порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

Пунктом 8 ч. 1 ст. 3 КАС позивача визначено, зокрема, як особу, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду.

Таким чином до адміністративного суду вправі звернутися з позовом особа, яка має суб'єктивне уявлення, особисте переконання в порушенні її прав чи свобод. Однак обов'язковою умовою надання правового захисту судом є об'єктивна наявність відповідного порушення права або законного інтересу на момент звернення до суду.

З викладеного вбачається, що адміністративний суд під час розгляду справи повинен встановити факт або обставини, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів позивача з боку відповідача - суб'єкта владних повноважень, створення перешкод для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод позивача.

Таким чином, передумовою для захисту права є його порушення. Якщо ж таке право порушеним не є, то, відповідно, воно не може бути захищеним (поновленим) судом. А тому відсутність порушеного права є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову.

Враховуючи наведене судова колегія прийшла до висновку, що не можуть бути задоволені будь-які вимоги позивача з оскарження дій суб'єктів владних повноважень, які не породжують для нього виникнення, зміну чи припинення жодних прав чи обов'язків, навіть і в тому випадку якщо суд доходить висновку щодо певних порушень при здійсненні посадовою особою функціональних обов'язків при вчиненні таких дій.

В даному випадку судова колегія встановила, що позивач звернувся із позовом бо вважає, що порушене конституційне право позивача, бо відповідачем не виконано свого обов'язку по винесенню правильного документу у формі рішення, а не протоколу, щодо призначення пенсії третій особі, яку позивач має відшкодовувати.

Відповідно до зазначеного вище судового рішення у справі № 686/27171/14-а Хмельницького міськрайонного суду визнано протиправними дії управління Пенсійного Фонду України у м. Хмельницькому щодо не зарахування до стажу роботи відповідний період роботи, що дає право на призначення третій особі ОСОБА_3 пенсії за віком на пільгових умовах та зобов'язано управління Пенсійного Фонду України у м. Хмельницькому зарахувати такий період роботи до стажу, що дає право на призначення ОСОБА_3 пенсії за віком на пільгових умовах.

Таким чином позивач використовував своє право щодо правомірності чи не правомірності призначенні третій особі пенсії, яку повинен відшкодовувати, у іншій справі, рішення по якій набрало законної сили. За наявності таких обставин право позивача про, яке він зазначає у даному позові, не може бути захищене чи поновлене у вибраний ним спосіб.

Відповідно до статті 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволені позовних вимог.

Приймаючи до уваги те, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду доводами апелянта не спростовані, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Житомирпромспецбуд" залишити без задоволення, постанову Житомирського окружного адміністративного суду від "10" липня 2017 р. без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання її в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя І.Г. Охрімчук

судді: М.М. Капустинський

Б.С. Моніч

Повний текст cудового рішення виготовлено "24" листопада 2017 р.