Справа № 815/3965/17
Суддя: Бжассо Н. В.
Дата ухвалення: 2017-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/3965/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2017 року Одеський окружний адміністративний суд колегією у складі:

головуючого судді Бжассо Н.В., суддів Марина П.П., Харченко Ю.В., розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одеса справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання рішення нечинним та зобов'язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, за результатом розгляду якого позивач просить: рішення Державної міграційної служби України від 12.04.2017 року №135-17 визнати протиправним та скасувати; визнати ОСОБА_1 біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування адміністративного позову позивач зазначив, що на територію України він прибув 25 жовтня 2000 року. Причиною виїзду з країни постійного проживання (Палестина) стало те, що позивач є християнином, а в його країні переслідують християн. Сім'я позивача дуже релігійна і для нього є дуже важливим лишатися до кінця своїй вірі. На даний час позивач постійно проживає в Свято-Іллінському чоловічому монастирі, як послушник та несе послухання керівника. Молодіжної організації «Православне Покоління», а також знаходиться на посаді Директора Дитячої Недільної школи при монастирі. Вся ця діяльність пов'язує позивача з православною вірою, в Україні він має можливість спокійно відвідувати Православні храми і жити, як Православний християнин без переслідування ісламістів, що для позивача є дуже важливим.

Позивач та представник позивача до судового засідання не з'явилися, належним чином та своєчасно повідомлялися про дату,час і місце судового розгляду. 12.10.2017 року від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Відповідач заперечував проти задоволення адміністративного позову з підстав, викладених у письмових запереченнях, що надійшли через канцелярію суду 05.09.2017 року за вх. № 24415/17 (арк. с. 37-42), згідно з якими ДМС України не визнає даний адміністративний позов, та вважає, що співробітниками міграційної служби було проведено аналіз відповідності підстав, викладених в заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вимогам п. 1 ч. 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі Закон) та встановлено, що позивач не має обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Перевіркою ДМС України підтверджено відсутність умов передбачених п. 13 ч. 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

В своєму адміністративному позові ОСОБА_1 посилається на те, що причиною виїзду з країни громадянського походження вказано переслідування в зв'язку з віросповіданням.

Співробітниками міграційної служби було проведено аналіз наданої позивачем інформації та документів і встановлено, що причиною виїзду позивача вказано бажання отримання освіти в Україні.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження на підставі ч.4 ст. 122, ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Дослідивши та проаналізувавши надані сторонами докази, та особову справу позивача, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, уродженець - м. Бейт Джала. Західний Берег, Палестина, постійно проживав в м. Бейт Джала, Західний Берег, національність - араб, віросповідання - християнин, рідна мова - арабська, також володіє англійською, російською мовами.

З огляду на матеріали особової справи позивача, ОСОБА_1 25.10.2000 року потрапив на територію України авіарейсом Тель-Авів - Одеса, легально, на підставі паспортного документу НОМЕР_1 та оформленої одноразової візи до України типу О № Y02151437.

Судом встановлено, що позивач приїхав до України на навчання у ВНЗ. У 2008 році отримав диплом магістра в Одеській державній будівельній академії, залишилося захистити аспірантську роботу. Термін студентської позивача закінчився у 2012 році. Згідно з даними анкети позивач невійськовозобов'язаний, до нього не застосовувались адміністративні заходи, він ніколи не був причетний до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов'язані з його расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами, тощо.

Вперше позивач звернувся за міжнародним захистом у 2012 році, проте відповідно до наказу ГУ ДМС в Одеській області № 31 від 20.04.2012 року ОСОБА_1 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця.

14.03.2016 року позивач звернувся до Управління з питань захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про надання міжнародного захисту.

Під час звернення у 2016 році позивач вказав, що у 2011 році познайомився з дівчиною, яка є мусульманкою, і вони не можуть бути разом. Коли батьки дівчини дізналися про їхні стосунки, почали погрожувати позивачу, вказали, що якщо він не покине цю дівчину, то вб'ють його. Позивач вказує, що другою причиною, через яку він не може повернутися на Батьківщину є угрупування ІГІЛ, яке заявило, що усі християни повинні виїхати з міста, в якому проживав позивача, інакше вони вб'ють всіх людей.

В протоколі співбесіди від 05.07.2016 року вказано, що позивач зазначив, що на його адресу в 2010 році і це продовжувалось 3-4 роки надходили погрози від батьків дівчини, яку він покохав.

22.03.2016 року наказом начальника Головного управління ДМС України в Одеській області № 55 відповідно до ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» прийняте рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОБГ Палестина ОСОБА_1.

20.05.2016 року наказом заступника начальника Головного управління ДМС України в Одеській області № 95 у відповідності до ч. 8 ст. 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» продовжено строк розгляду заяви для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту ОБГ Палестина ОСОБА_1.

20.03.2017 року ГУ ДМС України в Одеській області складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особи без громадянства ОСОБА_1.

12.04.2017 року ДМС України прийнято рішення № 135-17 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особи без громадянства ОСОБА_1.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 4, п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Згідно з п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах. Згідно із п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 року № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Таким чином, особа, яка звертається із заявою про надання, їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до ч. 3 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», під час співбесіди заявнику, який не володіє українською або російською мовами, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, забезпечує перекладача з мови, якою заявник може спілкуватися. Заявник має право залучити перекладача за свій рахунок або за рахунок інших юридичних чи фізичних осіб. Перекладач повинен дотримуватися конфіденційності з обов'язковим оформленням центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, розписки про нерозголошення відомостей, що містяться в особовій справі заявника.

Суд зазначає, що в анкеті позивача співробітником ГУ ДМС України в Одеській області зроблено запис про те, що оформлення документів відбувається без перекладача, оскільки позивач вільно володіє російською мовою.

Проте, суд зазначає, що в анкеті від 14.03.2016 року та реєстраційному листку від 14.03.2016 року співробітником ГУ ДМС України в Одеській області не вказано, що позивач вільно володіє російською мовою, оскільки із всіх запропонованих варіантів: «вільно, читає та спілкується, читає та перекладає зі словником» відповідач не відмітив жодної ( арк. с. 81,108).

Суд зазначає, що з огляду на анкету та протоколи співбесід з позивачем, ОСОБА_1 повідомляв представнику міграційної служби відомості, які містять розбіжності і ці розбіжності стосуються не тільки історії переслідування позивача, а й інформація загального характеру.

Так, в протоколі співбесіди від 22.03.2016 року вказано, що заяву про надання міжнародного захисту позивач самостійно не заповнював, оскільки в нього дуже поганий почерк, цю заяву заповнював його друг. У протоколі співбесіди від 05.07.2016 року зазначено, що позивач самостійно заповнював вказану заяву.

Згідно з протоколом співбесіди від 22.03.2016 року позивач повідомив, що познайомився з дівчиною, батьки якої в подальшому погрожували йому у 2011 році, проте, в протоколі співбесіди від 05.07.2016 року ОСОБА_1 повідомив, що погрози на його адресу почали надходити з боку батьків вказаної дівчини з 2010 року.

Протокол співбесіди від 05.07.2016 року підписаний позивачем 05.06.2016 року.

Зазначені факти на думку суду, свідчать про те, що відповідач під час співбесід з позивачем не забезпечив йому перекладача, тоді як доказів на підтвердження факту вільного володіння ОСОБА_1 російською мовою суду не надано, так само як і не надано доказів того, що позивач може читати та розуміти українську мову, тоді як протоколи співбесід, анкета, реєстраційний листок, які підписані позивачем, складені українською мовою.

Також суд зазначає, щ відповідачем не в повній мірі досліджено інформацію по країні походження позивача, зокрема взято до уваги статтю з мережі Інтернет без зазначення дати її складання «В Палестине опровергли присутствие ИГИЛ в секторе Газа», проте не взято до уваги доповідь 2016/17 Міжнародної Амністії: Права людини в сучасному світі, 22 лютого 2017 року, ISBN: 978-0-86210-496-2 щодо діяльності палестинської влади у Західному Березі та ХАМАС - фактичної адміністрації Сектору Газу.

Суд зазначає, що ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно бути на цей час.

За таких обставин, суд вважає, що формальне ставлення з боку відповідача до перевірки усіх обставин, викладених позивачем, матеріалів особової справи та наявної інформації по країні походження, призвело до прийняття неправомірного рішення щодо відмови ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до частини 3 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); добросовісно; розсудливо.

Згідно з п.25 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16.03.2012 року № 3 суд під час вирішення справи щодо оскарження відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не повноважний визнавати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а може лише визнати рішення відповідного органу протиправним, скасувати його та за наявності достатніх підстав зобов'язати відповідача визнати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а у разі їх відсутності - зобов'язати повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, суд, встановивши протиправність оскаржуваного рішення, з урахуванням ретельного дослідження інформації по країні походження позивача, наявності порушень процедурного характеру під час співбесід з позивачем, вважає, що наявні підставі для зобов'язання відповідача повторно розглянути заяву ОБГ Палестини ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у відповідності із процедурою, передбаченою законодавством.

Частиною 1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

З огляду на вищевикладене, суд робить висновок, що адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання рішення нечинним та зобов'язання вчинити певні дії належить до часткового задоволення.

Керуючись ст.ст. 2, 7, 8, 9, 11, 14, 70, 71, 86, 128,159-164, 254 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Задовольнити частково адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання рішення нечинним та зобов'язання вчинити певні дії.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 12.04.2017 року №135-17 про відмову в наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у відповідності із процедурою, передбаченою законодавством.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Постанову може бути оскаржено до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Одеський окружний адміністративний суд протягом 10 днів з дня отримання копії постанови.

Головуючий суддя Н.В.Бжассо

Суддя П.П. Марин

Суддя Ю.В. Харченко