Справа № 520/9342/17
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2017-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 листопада 2017 р.м.ОдесаСправа № 520/9342/17

Категорія: 10.2.4 Головуючий в 1 інстанції: Васильків О.В.
Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Коваля М.П.,

суддів Домусчі С.Д.,

ОСОБА_1,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті ОСОБА_1 апеляційну скаргу Центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі на постанову Київського районного суду м. Одеси від 28 серпня 2017 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі про визнання рішення протиправним та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернулась до суду з адміністративним позовом до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі, в якому просила: визнати протиправним рішення Управління Пенсійного фонду України в Київському районі м. Одеси (правонаступник - Центральне обєднане управління Пенсійного фонду України в м. Одесі) від 12.10.2016 року № 6278 «Про відмову в призначенні пенсії», яким відмовлено у призначенні позивачу пенсії за віком; зобов'язати відповідача призначити та виплатити позивачу пенсію за віком з 05 жовтня 2016 року.

Постановою Київського районного суду м. Одеси від 28 серпня 2017 року заявлений позов задоволено. Визнано протиправним рішення Управління Пенсійного фонду України в м. Одесі від 12.10.2016 року № 6278 «Про відмову в призначенні пенсії». Зобов'язано Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Одесі призначити та виплатити позивачу пенсію за віком з 05 жовтня 2016 року.

Не погоджуючись із постановою суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить її задовольнити та скасувати рішення суду першої інстанції з прийняттям по справі нового рішення про відмову у задоволенні заявлених вимог, наголошуючи, зокрема, на порушенні судом першої інстанції норм матеріального права, неповне зясування всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, що призвело до неправильного її вирішення.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 05.10.2016 року позивач звернулась до Управління Пенсійного фонду України в Київському районі м. Одеси із заявою про призначення пенсії за віком.

Рішенням від 12.10.2016 року № 6278, Управлінням Пенсійного фонду України в Київському районі м. Одеси (правонаступник - Центральне обєднане управління Пенсійного фонду України в м. Одесі) було відмовлено позивачу у призначенні пенсії, посилаючись на те, що за документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка відповідних органів з місця проживання (реєстрації), проте при зверненні за призначенням пенсії позивачем не було надано паспорт громадянина України або посвідку на постійне проживання в Україні. Відповідачем у наведеному рішенні зазначено, що для вирішення питання про призначення позивачу пенсії необхідно надати документ, що підтверджує громадянство України або постійне місце проживання на території України.

Копію вказаного рішення було отримано позивачем 16.03.2017 року.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач безпідставно відмовив в призначенні позивачу пенсії, так як право громадянина на призначення йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні, оскільки Держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій повинна бути призначена пенсія - в Україні чи за її межами.

Вирішуючи спірне питання в апеляційному порядку, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до якої громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Крім того, Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами (частина третя статті 25 Конституції України).

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 49, другим реченням статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Конституційний Суд України в рішенні від 07.10.2009 року № 25-рп/2009 визнав такими, що не відповідають Конституції України(неконституційними), положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання (перебування) за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір. Зазначені положення Закону втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

В пункті 3.3 рішення зазначено, що оспорюваними нормами Закону конституційне право на соціальний захист поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Окрім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ дійшов до висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в України, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою: статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з частиною другою статті 8 КАС України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини як джерела права.

Відповідно до частин першої і четвертої статті 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом. Іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, мають право на отримання пенсійних виплат і соціальних послуг із системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування нарівні з громадянами України на умовах та в порядку, передбачених цим Законом, якщо інше не передбачено міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 5 Закону України «Про громадянство України» від 18 січня 2001 року № 2235-III встановлено, що документами, які підтверджують громадянство України, зокрема, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон.

Отже, право громадянина України на призначення пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні.

Пунктом 1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1, передбачено, що заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім'ї у зв'язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, а також у місті та районі (далі - орган, що призначає пенсію) за місцем проживання (реєстрації).

Згідно з пунктом 2.9 цього Порядку особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред'явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

За документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка відповідних органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування. Іноземці та особи без громадянства подають також копію посвідки на постійне проживання (пункт 2.22 Порядку).

Як вже зазначалось, відповідно до статті 5 Закону України від 18 січня 2001 року № 2235-III «Про громадянство України» документами, що підтверджують громадянство України, зокрема, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон.

З матеріалів справи вбачається, що для призначення пенсії позивачем, зокрема, був наданий паспорт громадянина України для виїзду за кордон, з якого відповідно вбачається, що позивач є громадянином України та остання з 16.09.2003 року була прийнята на консульський облік Генеральним консульством України у Франкфурті-на-Майні для постійного проживання у ФРН.

Саме цей документ за наведеними правилами Закону України «Про громадянство України» підтверджує громадянство позивача.

Таким чином, посилання відповідача в оскаржуваному рішенні на необхідність надання позивачем для вирішення питання про призначення їй пенсії документу, що підтверджує громадянство України є безпідставними, оскільки такий документ позивачем був наданий.

Що стосується посилань апелянта на те, що не предявлення позивачем документу, що засвідчує постійне місце проживання позивача в Україні, перешкоджає вирішенню питання щодо призначення позивачу пенсії, колегія суддів вважає також такі послання відповідача безпідставними, оскільки позивач незалежно від місця проживання має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни України, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.

Вказані висновки суду підтверджуються наведеними висновками Конституційного Суду України та практикою Європейського суду з прав людини.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про протиправність рішення відповідача про відмову позивачу у призначенні пенсії.

Водночас, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про наявність підстав для зобовязання відповідача призначити позивачу пенсію за віком, оскільки, як вбачається з рішення відповідача, останнім взагалі не досліджувалось питання щодо наявності у позивача необхідного стажу для призначення пенсії та відповідно документи, що підтверджують такий стаж. Зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що фактично відповідач виходив з того, що за наданими позивачем документами неможливо вирішити питання про призначення позивачу пенсії. Тобто, вбачається, що відповідач взагалі не вирішив питання про призначення позивачу пенсії. За таких обставин, враховуючи, що відповідач не вирішив питання щодо права позивача на пенсію та відповідно наявності у неї стажу для призначення пенсії за віком, суд не може перебирати на себе повноваження відповідача та втручатись в його дискреційні повноваження. Втручання в дискреційні повноваження суб'єкта владних повноважень не можуть бути виправдані з підстав доцільності та необхідності врегулювання спірних відносин. Однак, відповідно до ст.ст. 11, 162 КАС України суд виходить за межі позовних вимог, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів позивача, про захист яких він просить. За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про необхідність часткового задоволення адміністративного позову, а саме визнання протиправним та скасування рішення про відмову позивачу в призначенні пенсії та зобовязання відповідача повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії за віком.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судове рішення, відповідно до вимог ст. 202 КАС України, підлягає скасуванню з прийняттям по справі нової постанови про часткове задоволення вимог позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 183-2, 195, 197, 198, 202, 205, 207, 254 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі на постанову Київського районного суду м. Одеси від 28 серпня 2017 року задовольнити частково.

Постанову Київського районного суду м. Одеси від 28 серпня 2017 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі про визнання рішення протиправним та зобов'язання вчинити певні дії скасувати.

Прийняти нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_2 до Центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі про визнання рішення протиправним та зобов'язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення № 6278 Управління Пенсійного фонду України в Київському районі м. Одеси від 12.10.2016 року «Про відмову в призначенні пенсії».

Зобовязати Центральне обєднане управління Пенсійного фонду України в м. Одесі повторно розглянути заяву ОСОБА_2 № 6278 від 05.10.2016 року про призначення пенсії за віком.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_2 суму витрат зі сплати судового збору у розмірі 320 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту постановлення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя: М.П. Коваль

Суддя: С.Д. Домусчі

Суддя: О.О. Кравець