Справа № 233/3778/17
Суддя: Арабей Тетяна Георгіївна
Дата ухвалення: 2017-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Малінов О.С.
Суддя-доповідач - Арабей Т. Г.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2017 року справа №233/3778/17

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Арабей Т.Г., Ястребової Л.В., Компанієць І.Д.,розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Костянтинівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області на постанову Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 07 вересня 2017 року по справі № 233/3778/17 за позовом ОСОБА_2 до Костянтинівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання дій незаконними та зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

09 серпня 2017 року ОСОБА_2 (далі - позивач, ОСОБА_2.) звернувся до Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області з вимогами до Костянтинівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області (далі - відповідач, Костянтинівське ОУПФУ) про визнання незаконними дії відповідача щодо невиплати пенсії з 01 березня 2016 року та зобов'язання останнього нарахувати та виплатити пенсію позивачу з 01 березня 2016 року та здійснити виплату заборгованості за весь час затримки (арк. справи 2-4).

В обґрунтування зазначив, що перебуває на обліку у відповідача з 2014 року. Відповідач протиправно відмовився поновити виплату пенсії, зазначивши на інформацію, отриману від органів соціального захисту населення для з'ясування фактичного місця проживання пенсіонера. З огляду на що, позивач вважає дії відповідача щодо не відновлення виплати пенсії з березня 2016 року такими, що порушують конституційні права позивача.

Постановою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 07 вересня 2017 року адміністративний позов задоволений, визнані незаконними дії відповідача щодо припинення виплати пенсії з 01 березня 2016 року та зобов'язано відповідача поновити нарахування та виплату позивачу пенсії за віком, починаючи з 01 березня 2016 року (арк. справи 38-40).

Не погодившись з судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати постанову, прийняти нову, якою відмовити в задоволенні позову у повному обсязі, обґрунтовуючи це тим, що пенсійним органом правомірно припинена виплата пенсії за віком за результатами обміну інформацією з органами соціального захисту населення з урахуванням вимог Постанов Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 року № 365 та № 509 від 01.10.2014 року для з'ясування фактичного місця проживання пенсіонера.

Позивач та відповідач до судового засідання не з'явились, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, а тому у відповідності до статті 197 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, розглядаючи апеляційну скаргу в межах викладених доводів, встановила наступне.

ОСОБА_2, паспорт серії НОМЕР_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, є пенсіонером, отримує пенсію за віком, що підтверджується копією пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 (арк. справи 5, 7, 8, 9), та перебуває на обліку у відповідача з 2014 року.

Як вбачається з відповіді відповідача пенсія позивачу виплачувалась щомісяця, проте з березня 2016 року відповідач припинив виплачувати пенсію позивачу на підставі інформації, що надійшла від органів соціального захисту населення з Єдиної інформаційної бази даних внутрішньо переміщених осіб.

При цьому в апеляційній скарзі припинення виплати пенсії обґрунтовано вимогами Постанови КМУ від 08.06.2016 року № 365 та № 509 від 01.10.2014 року.

З огляду на що спірним у даній справі є правомірність припинення відповідачем виплати пенсії позивачу з березня 2016 року.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав, зокрема, на пенсійне забезпечення здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Відповідно ст. 5 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» цей Закон регулює відносини, що виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням.

Відповідно до ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеними у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

У статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» зазначені підстави припинення та поновлення виплати пенсії. У частині 1 цієї статті визначено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до частини 2 ст. 49 зазначеного Закону України поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.

При цьому, як встановлено судовою колегією відповідач під час припинення виплати пенсії позивачу користувався вимогами постанов КМУ № 365 та № 509 на виконання інформації, що надійшла від органів соціального захисту населення для з'ясування фактичного місця проживання, вказаного пенсіонером у довідці внутрішньо переміщеної особи, що ніяким чином не відповідає вимогам Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», оскільки наведений Закон або інший закон з питань пенсійного забезпечення не передбачає будь-яких підстав призупинення виплати пенсій, а є тільки підстави припинення виплати відповідно до статті 49 цього Закону, але жоден з таких випадків управлінням не застосований та не доведений.

Відповідно до положень статті 1 Конвенції, Статті 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Париж, 20.III.1952) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права, положення Статті 14 Конвенції якою визначено, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.

Таким чином, відповідачем порушено вимоги ст. 19 Конституції України, ч.1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», оскільки з березня 2016 року позивачу не виплачується пенсія.

Оцінюючи спірні правовідносини колегія суддів звертається до положень Конституції України, за якими, в Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (статті 1, 3 Конституції України).

Право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел (частина друга статті 46 Основного Закону України) і забезпечується частиною другою статті 22 Конституції України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

В даному випадку наявність у позивача статусу внутрішньо переміщеної особи створює для нього на відміну від інших громадян України певні перешкоди в отриманні її пенсії, яка призначена у зв'язку з трудовою діяльністю, та потребує від пенсіонера здійснення додаткових дій, не передбачених Законами щодо пенсійного забезпечення, зокрема, ідентифікація особи, перевірка за місцем фактичного проживання, надання заяви про поновлення виплати пенсії, яка була припинена органом Пенсійного фонду без прийняття відповідного рішення, тощо.

Суд апеляційної інстанції застосовує при розгляді справи практику Європейського Суду з прав людини як джерело права відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року № 3477-IV.

Як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) в рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення). У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

З огляду на викладене, колегія суддів вбачає в діях відповідача ознаки дискримінації по відношенню до позивача, як внутрішньо переміщеної особи, та відсутність єдиного підходу до виплати пенсій громадянам України згідно діючого законодавства.

Таким чином, колегія суддів погоджує висновок суду першої інстанції про відсутність встановлених Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» підстав для припинення виплати пенсії позивачу з березня 2016 року.

На зазначений час не існувало підстав, передбачених чинним законодавством для відмови у виплаті пенсії, тому дії відповідача щодо невиплати пенсії позивачу є протиправними, доказів щодо правомірності своїх дій стосовно невиплати пенсії позивачу відповідачем не доведено.

Відповідно до ч.2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Заперечуючи проти позову відповідач не довів правомірність прийнятого рішення.

З огляду на приписи ст. 71 КАС України стосовно обов'язку доказування правомірності своїх дій суб'єктом владних повноважень судова колегія не приймає доводи апелянта щодо недоведеності позивачем порушення її права на отримання пенсійних виплат.

Крім того судова колегія не приймає посилання апелянта на постанову Вищого адміністративного суду України від 21 березня 2017 року по справі № 338/1011/16-а (К/800/3123/17), оскільки в основу мотивувальної частини цієї постанови покладена оцінка процедурного питання, пов'язаного з отриманням пенсії через певні відділення поштового зв'язку, що ніяким чином не є тотожнім спірному питанню у даній справі.

Таким чином, колегія суддів вважає, що в межах апеляційної скарги порушень судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при вирішенні цієї справи не допущено. Правова оцінка обставин у справі дана правильно, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись статтями 195, 197, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Костянтинівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області на постанову Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 07 вересня 2017 року по справі № 233/3778/17, - залишити без задоволення.

Постанову Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 07 вересня 2017 року по справі № 233/3778/17, - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду у письмовому провадженні набирає законної сили через п'ять днів після направлення їх копій особам, які беруть участь у справі, і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили.

Судді Арабей Т.Г.

Ястребова Л.В.

Компанієць І.Д.