Справа № 826/1581/17
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2017-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

29 листопада 2017 року № 826/1581/17

Окружний адміністративний суд міста Києва під головуванням судді Келеберди В.І., розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ювента-К» до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві про скасування податкового повідомлення-рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Ювента-К» звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (далі - Відповідач), та просить скасувати податкове повідомлення-рішення від 28 жовтня 2016 року № про нарахування грошового зобов'язання на загальну суму 230649,00 грн, що складається із грошового зобов'язання за податковими зобов'язаннями на суму 184519,00 грн та штрафними (фінансовими) санкціями на суму 46130,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що Головним управлінням Державної фіскальної служби у місті Києві протиправно, на підставі висновків Акту перевірки від 12 вересня 2016 року № 276/26-15-14-01-04/35633884 прийнято податкове повідомлення-рішення № від 28 жовтня 2016 року про нарахування грошового зобов'язання на загальну суму 230649,00 грн, що складається із грошового зобов'язання за податковими зобов'язаннями на суму 184519,00 грн та штрафними (фінансовими) санкціями на суму 46130,00 грн, яке підлягає скасуванню.

Відповідною ухвалою суду відкрито провадження в адміністративній справі №826/1581/17 (далі - справа), яку призначено до розгляду у судовому засіданні.

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги.

Відповідач проти позову заперечив з підстав, викладених у письмових запереченнях, які долучено до матеріалів справи та в яких зазначено про те, що встановлені при перевірці позивача порушення належним чином зафіксовано в акті перевірки, а оскаржуване податкове повідомлення-рішення прийнято цілком на законних підставах та відповідає чинному законодавству, у зв'язку з чим просив у задоволенні позову відмовити.

В судовому засідання за згодою сторін ухвалено про продовження вирішення справи у письмовому провадженні відповідно до частини четвертої статті 122 КАС України.

В силу частини першої статті 41 КАС України суд під час судового розгляду адміністративної справи здійснює повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу. У разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Оцінивши у порядку письмового провадження належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до наказу Головного управління державної фіскальної служби у місті Києві про проведення перевірки від 27 липня 2016 року № 4585 та наказу про продовження термінів від 26 серпня 2016 року № 5340 у період з 15 серпня по 05 вересня 2016 року проводилась планова виїзна перевірка Товариства з обмеженою відповідальністю «Ювента-К».

За результатами перевірки складено акт від 12 вересня 2016 року № 276/26-15-14-01-04/35633884, який позивачем отримано 11 жовтня 2016 року.

Згідно акту перевірки, контролюючий орган дійшов висновку, що позивачем порушено:

абзац «а» пункту 198.1 та абзаців першого і другого пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України, пункту 5 розділу ІІІ, пунктів 1, 4 розділу V Порядку заповнення і подання податкової звітності з податку на додану вартість, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 23 вересня 2014 року № 966 (в редакції наказу Міністерства фінансів України від 23 січня 2015 року № 13), що призвело до заниження податку на додану вартість за серпень 2014 року на загальну суму ПДВ 184519,00 грн.;

підпункт14.1.47 пункту 14.1 статті 14, підпункту «е» 164.2.17 пункту 164.2, пункту 164.5 статті 164, пункту 167.1 статті 167, підпунктів 168.1.1, 168.1.4 пункту 168.1 статті 168, підпункту 170.9.1 пункту 170.9 статті 170, підпункту «а» 171.2 статті 171 ПК України, внаслідок чого встановлено заниження суми податку на доходи фізичних осіб на суму 200088,42 грн.

Підставами для зазначеного висновку стала наявність фінансово-господарських взаємовідносин позивача з ТОВ «Омега Гарант ЛТД» на підставі договору від 01 серпня 2014 року № 156/08. Однак, свідоцтво платника ПДВ контрагента було анульовано 19 грудня 2014 року. Окрім того, на думку відповідача, суб'єкт господарювання ймовірно використовує незаконні схеми мінімізації податкових зобов'язань шляхом укладення договорів на здійснення безтоварних операцій, що може свідчити про відсутність реальних господарських операцій.

Не погодившись з зазначеними в акті висновками перевірки щодо порушень положень Податкового кодексу України, що призвело до заниження податку на додану вартість у серпні 2014 року на загальну суму 184519,00 грн, позивачем направлено до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві заперечення від 18 жовтня 2016 року № 52.

За результатами розгляду заперечень відповідачем 31 жовтня 2016 року вирішено висновки акту перевірки залишити без змін, а подане заперечення - без задоволення.

На підставі Акту перевірки від 12 вересня 2016 року № 276/26-15-14-01-04/35633884 відповідачем 28 жовтня 2016 року прийнято податкове-повідомлення № про нарахування грошового зобов'язання на загальну суму 230649,00 грн, що складається із грошового зобов'язання за податковими зобов'язаннями на суму 184519,00 грн та штрафними (фінансовими) санкціями на суму 46130,00 грн.

Позивачем подано скаргу до Державної фіскальної служби України про скасування податкового повідомлення рішення Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 28 жовтня 2016 року № . За наслідками розгляду скарги Державна фіскальна служба України прийняла рішення № 28287/99-99-11-01-01-25 від 28 грудня 2016 року про залишення податкового повідомлення-рішення без змін, а скарги - без задоволення.

Не погоджуючись з прийнятим відповідачем податковим повідомленням-рішенням позивач звернувся до суду з вимогою про його скасування.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, оцінюючи подані сторонам докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, з урахуванням встановлених обставин, суд прийшов до наступних висновків.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України.

Так, пунктом 6.1 статті 6 ПК України встановлено, що податком є обов'язковий, безумовний платіж до відповідного бюджету, що справляється з платників податку відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до підпункту 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 ПК України (далі по тексту в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) податковий кредит - це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Пунктом 198.1 статті 198 ПК України передбачено, що право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій, зокрема: з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України.

Згідно з пунктом 198.2. статті 198 ПК України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: - дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; - дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Пунктом 198.3 статті 198 ПК України встановлено, що податковий кредит звітного періоду визначається, виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовувати в оподаткованих операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Пунктом 198.6 статті 198 ПК України зазначено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з п. 201.11 ст. 201 цього Кодексу). У разі, якщо на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, які попередньо віднесені до податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до закону.

Згідно з вимогами пункту 200.1. статті 200 ПК України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Відповідно до пункту 201.1 статті 201 ПК України платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою податкову накладну, в якій зазначаються в окремих рядках певні обов'язкові реквізити.

Форма та порядок заповнення податкової накладної затверджено наказом Міністерства доходів і зборів України від 14 січня 2014 року № 10.

Відповідно до пункту 201.6 статті 201 ПК України, податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та в реєстрі отриманих податкових накладних покупця.

Згідно з п. 201.4 ст. 201 ПК України податкова накладна виписується у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця. Оригінал податкової накладної видається покупцю, копія залишається у продавця товарів/послуг.

Відповідно до вимог пункту 201.7 статті 201 ПК України, податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).

Пунктом 201.8 статті 201 ПК України передбачено, що право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому статтею 183 цього Кодексу.

Податкова накладна, відповідно до пункту 201.10 статті 201 ПК України, видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Таким чином, враховуючи викладені норми Податкового кодексу України, для формування податкового кредиту має бути наявність у платника податку - покупця належно оформленої податкової накладної, фактична сплата грошових коштів контрагенту, в сумі визначеній в податковій накладній, а також фактичне виконання господарської операції, за наслідками якої у платника податку на додану вартість виникає право на податковий кредит.

Аналіз положень податкового законодавства, що діяло на момент виникнення спірних правовідносин, дозволяє дійти висновку, що право на формування податкового кредиту виникає у платника податків за наявності сукупності таких елементів: 1) наявності у сторін спеціальної податкової правосуб'єктності (особа, що видає податкову накладну, повинна бути зареєстрованою як платник ПДВ); 2) фактичного (реального) здійснення оподатковуваних операцій постачальником на користь покупця; 3) наявності причинно-наслідкового зв'язку між операцією з придбання товарів чи послуг та потребою використання в господарській діяльності; 4) документального підтвердження факту здійснення господарської операції сукупністю належним чином складених (оформлених) первинних та інших документів (у т. ч. платіжних), які зазвичай супроводжують операції певного виду та підтверджують їх фактичне виконання; 5) наявності у покупця належним чином складеної податкової накладної (має усі обов'язкові реквізити).

Крім того, витрати для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Водночас за відсутності факту придбання товарів чи послуг або в разі, якщо придбані товари чи послуги не призначені для використання у господарській діяльності платника податку відповідні суми не можуть включатися до складу витрат для цілей оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість навіть за наявності формально складених, але недостовірних документів або сплати грошових коштів.

Отже, предметом доказування у відповідній категорії спорів є реальність господарських операцій, що є підставою для формування валових витрат, виникнення права на податковий кредит; добросовісність дій платника податку, яка полягає у відповідності вчинених ним дій господарській меті, а також реальність усіх даних, наведених у документах, що надають право на податковий кредит.

З метою встановлення факту здійснення господарської операції, формування витрат для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість суду належить з'ясовувати, зокрема, рух активів у процесі здійснення господарської операції; установлення спеціальної податкової правосуб'єктності учасників господарської операції; установлення зв'язку між фактом придбання товарів (послуг), спорудженням основних фондів, імпортом товарів (послуг), понесенням інших витрат і господарською діяльністю платника податку.

З Акту перевірки вбачається, що висновок контролюючого органу про безпідставність формування позивачем витрат, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування податкового кредиту за рахунок господарських операцій з ТОВ «Омега Гарант ЛТД» ґрунтується на підставі оцінки фінансово-господарської діяльності вказаного контрагента.

Як свідчать матеріали справи, між позивачем ТОВ «Ювента К» (замовник) та ТОВ «Омега Гарант ЛТД» (постачальник) було укладено договір поставки від 01 серпня 2014 року № 156/08.

Відповідно до пункту 1.2 договору, кількість, асортимент, ціна і загальна вартість відповідної партії Товару вважаються предметом поставки по Договору, вказується в рахунках-фактурах та/або видаткових накладних на Товар, що являються невід'ємною частиною цього Договору і вважаються специфікаціями в розумінні статті 266 Господарського кодексу України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (далі - Закон), первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійсненне.

Згідно з частиною першою статті 9 Закону, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Відповідно до абзацу 2 пункту 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 № 88, господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів.

Аналіз вказаних норм свідчить про те, що будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичне здійснення господарської операції відсутнє, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені законодавством.

Визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

З урахуванням викладеного, для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Разом з тим, позивачем на підтвердження виконання умов договору, руху активів в процесі здійснення господарських операцій, не було надано до суду копії податкових накладних, видаткових накладних, актів надання послуг та рахунків-фактур.

Позивачем не було підтверджено фактичність здійснення господарських операцій з контрагентом первинними документами (договорами, рахунками-фактурами, платіжними дорученнями, податковими накладними, видатковими накладними, актами здачі прийняття робіт (надання послуг).

Відповідно до частин першої та четвертої статті 70 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Таким чином, в даному випадку, позивачем не надано суду жодних доказів, які підтверджували б те, що вчинення правочинів (укладення договорів), на підставі яких виникли взаємовідносини між ним та ТОВ «Омега Гарант ЛТД» відповідали дійсним намірам сторін щодо набуття цивільних прав та обов'язків. Отже, доводи позивача щодо наявності факту реальності здійснення господарських операцій, сприймаються судом критично та до уваги не беруться.

За таких обставин, враховуючи наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до переконання, що висновки акту перевірки про порушення позивачем вимог Податкового кодексу України є законними та обґрунтованими, що в свою чергу підтверджує законність податкового повідомлення-рішення від 28 жовтня 2016 року № про нарахування грошового зобов'язання на загальну суму 230649,00 грн, що складається із грошового зобов'язання за податковими зобов'язаннями на суму 184519,00 грн та штрафними (фінансовими) санкціями на суму 46130,00 грн.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Разом з тим, під час розгляду справи належних та допустимих доказів на підтвердження неправомірності прийняття спірних рішень позивачем до суду надано не було.

За таких обставин, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд дійшов висновку, що адміністративний позов є безпідставним та необґрунтованим, а тому не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 69-71, 94, 122, 158-163, 167, 254 КАС України суд,

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя В.І. Келеберда