Справа № 757/51881/16-а
Суддя: Швець В.В.
Дата ухвалення: 2017-11-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

22 листопада 2017 року м. Київ К/800/33118/17

Суддя Вищого адміністративного суду України Швець В.В., перевіривши касаційну скаргу Пенсійного фонду України на постанову Печерського районного суду м. Києва від 27 квітня 2017 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 21 вересня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Пенсійного фонду України про зобов'язання вчинити певні дії, -

в с т а н о в и в :

Ухвалою судді Вищого адміністративного суду України від 13 жовтня 2017 року касаційну скаргу залишено без руху у зв'язку з невідповідністю вимогам статті 213 Кодексу адміністративного судочинства України, а особі, яка її подала, надано строк для усунення вказаних недоліків.

У визначений строк недоліки усунуто.

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просила зобов'язати Пенсійний фонд України передати її заяву від 23 вересня 2016 року №420 до уповноваженого територіального органу Пенсійного фонду України для розгляду по суті.

Постановою Печерського районного суду м. Києва від 27 квітня 2017 року, яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 21 вересня 2017 року, позов задоволено.

Зобов'язано Пенсійний фонд України передати заяву позивача від 23 вересня 2016 року про призначення пенсії уповноваженому територіальному управлінню для розгляду заяви по суті.

Так, судами встановлено, що позивач 7 січня 1999 року виїхала з України на постійне проживання до Ізраїлю. На час виїзду з України пенсія позивачу не призначалась і не виплачувалась.

23 червня 2016 року позивач звернулась до Пенсійного фонду України із вимогою, в якій просила передати її заяву про призначення пенсії уповноваженому територіальному органу Пенсійного фонду України для розгляду по суті.

Листом від 6 жовтня 2016 року Пенсійний фонд України повідомив позивача про те, що рішення про призначення пенсії може бути прийняте відповідним управлінням Пенсійного фонду у районі, місті, районі у місці проживання (реєстрації) заявника в Україні за умови особистого звернення заявника або його уповноваженого представника і надання заяви встановленої форми разом з документами, необхідними для призначення пенсії (про стаж, заробіток тощо). Також позивачу повідомлено, що переказування пенсії за кордон не передбачено, а також додатково роз'яснено, що перелік територіальних управлінь Пенсійного фонду України із зазначенням адрес та номерів телефону розміщений на офіційному веб-сайті Пенсійного фонду України.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що право позивача на призначення та одержання пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні. Держава, відповідно до конституційних принципів, зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

Крім того, апеляційний суд виходив з того, що відсутність у позивача зареєстрованого в Україні місця проживання не може бути підставою для відмови у розгляді її заяви про призначення пенсії уповноваженим органом на вирішення такого питання.

Також суд апеляційної інстанції виходив з того, що Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затверджений постановою Правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1 передбачає, що визначення належного органу Пенсійного фонду України для розгляду заяви про призначення пенсії поставлене у залежність від місця проживання (реєстрації) особи, яка звертається за призначенням пенсії. Поряд з тим, порядок визначення територіального органу Пенсійного фонду України, уповноваженого на розгляд і вирішення заяви про призначення пенсії особі, яка не проживає та не зареєстрована на території України, вказаний нормативно-правовий акт не визначає, а тому звертаючись до Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії та проханням передати її для розгляду по суті до уповноваженого територіального органу, позивач вірно визначила особу, яка має повноваження на вирішення порушеного питання.

Пенсійний фонд України подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та прийняти нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Відповідно до пункту 5 частини п'ятої статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

За змістом цієї норми касаційна скарга повинна містити не лише посилання на помилкове застосування норм матеріального права при вирішенні справи та порушення судами норм процесуального права, а і пояснення, яким чином такі порушення вплинули на правильність вирішення справи.

У касаційній скарзі Пенсійний фонд України посилається на те, що він діяв у межах своєї компетенції та відповідно до норм чинного законодавства України, оскільки звернення позивача розглянуто відповідачем в розрізі Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року №1058-IV.

Крім того, відповідач посилається на те, що позивачем не дотримано порядку подання та оформлення документів для призначення пенсії до органу, що призначає пенсію за місцем її проживання (реєстрації), оскільки відповідно до чинного законодавства громадянин самостійно реалізує своє право на пенсійне забезпечення шляхом подання заяви про призначення пенсії.

Також відповідач посилається на те, що правовідносини, які виникли у зв'язку з прийняттям рішення Конституційного Суду України від 7 жовтня 2009 року №25-рп/2009 жодним чином не стосуються позивача, якій станом на час звернення до суду та прийняття рішення у справі, пенсія згідно законодавства України не призначалась та не виплачувалась.

Проте із вказаними доводами Пенсійного фонду України погодитись не можна з огляду на те, що з часу прийняття рішення Конституційним Судом України від 7 жовтня 2009 року №25-рп/2009 втратили силу передбачені законом обмеження щодо виплати пенсій особам, які виїхали за межі України, а не приведення інших законів у відповідність із зазначеним рішенням Конституційного Суду України не може бути підставою для невиплати належної особі пенсії.

Аналогічна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду України від 19 травня 2015 року №168а15 та від 8 грудня 2015 року №21-5440а15.

Відповідно до статті 244-2 КАС України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Крім того, Європейський суд з прав людини у справі «Пічкур проти України» у рішенні, яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, дійшов до висновку про те, що право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Європейський суд з прав людини прийшов до висновку, що заявник у цій справі перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні щодо самого права на отримання пенсії. Так, Європейський суд з прав людини прийшов до висновку про порушення статті 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Окрім цього, як правильно зазначили у своїх рішеннях суди першої та апеляційної інстанцій право особи на одержання призначеної їй пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні або не призначення пенсії на момент виїзду на постійне місце проживання до Ізраїлю. В свою чергу, держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами, а тому позивач як громадянка України має право на отримання пенсії за віком незалежно від місця її проживання та незалежно від призначення їй пенсії станом на час знаходження за кордоном.

Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень, дана касаційна скарга є необґрунтованою, а викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи, оскільки особа, яка її подала, не наводить підстав, які б дозволили вважати, що суди неправильно застосували норми матеріального та процесуального права.

Керуючись статтями 211, 213, пунктом 5 частини п'ятої статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України,

у х в а л и в :

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Пенсійного фонду України на постанову Печерського районного суду м. Києва від 27 квітня 2017 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 21 вересня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Пенсійного фонду України про зобов'язання вчинити певні дії, а додані до касаційної скарги матеріали повернути.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя В.В. Швець