Справа № 826/10007/16
Суддя: Сорочко Є.О.
Дата ухвалення: 2017-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Сорочко Є.О.
У Х В А Л А

Іменем України

28 листопада 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Сорочка Є.О.,

суддів Земляної Г.В.,

Ісаєнко Ю.А.,

за участю секретаря с/з Грисюк Г.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 листопада 2016 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, за участю третьої особи без самостійних вимог ОСОБА_4 про скасування постанови в частині,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом про скасування постанови про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження від 29.07.2009 АА№800171, в частині накладення арешту на спірне нерухоме майно, а саме на квартиру №93, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 листопада 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Позивач в апеляційній скарзі просить суд скасувати зазначену постанову та прийняти нову, якою позов задовольнити, оскільки вважає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 06.07.2007 між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та третьою особою ОСОБА_4 (позичальник) було укладено Договір про надання споживчого кредиту №0.

В забезпечення належного виконання зобов'язання за договором споживчого кредиту від 06.07.2007 №0 між акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк" (іпотекодержатель) та ОСОБА_4 06.07.2007 був укладений договір іпотеки №58405, по умовам якого іпотекодавець передає в іпотеку нерухоме майно, а саме: двокімнатну квартиру, розміром жилої площі - 33,14 кв.м., загальною площею - 55,66 кв.м., що належить іпотекодавцю на праві власності та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

В подальшому, між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» 12.12.2011 укладені договори відступлення права вимоги та факторингу, відповідно до яких ТОВ «Кей-Колект» прийняло право вимоги за договором іпотеки від 06.07.2007 №58405.

При зверненні до нотаріуса 02.06.2016 позивачеві стало відомо, що на нерухоме майно третьої особи ОСОБА_4, а саме на квартиру №93, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, відділом державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві накладено арешт постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 29.07.2009 АА№800171.

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржувана постанова не порушує жодних прав чи інтересів позивача. Також суд зазначив, що позивачем не надано доказів наявності чи відсутності у ОСОБА_4 заборгованості за кредитним договором, чи доказів того, що сума цієї заборгованості є меншою або більшою, ніж вартість предмета іпотеки тощо.

Вирішуючи спір, колегія суддів виходить з такого.

Згідно абз. 6 ч. 3 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606-XIV (у редакції, що діяла на день прийняття оскаржуваної постанови; далі - Закон № 606-XIV) державний виконавець при здійсненні виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, <…>.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 Закону № 606-XIV арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, якою накладається арешт на майно боржника та оголошується заборона на його відчуження <…>; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження <…>.

Таким чином, відповідач при здійсненні примусового виконання вправі накладати арешт на майно боржника.

Як вбачається з відповіді Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 06.11.2017 № 66310 «згідно даних ВП-спецрозділу автоматизованої системи виконавчого провадження 29.07.2009 на примусове виконання до відділу надійшла ухвала про забезпечення пезову № 2-1819 видана 23.06.2009 Дніпровським районним судом м. Києва про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_2, що належить ОСОБА_4. 29.07.2009 державним виконавцем відділу ОСОБА_6 на підставі ст. 17, 19, 20, 25 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції яка діяла на той час) винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, копія якої направлена сторонам виконавчого провадження до відома. (АСВП № 13983871). 29.07.2009 державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошено заборону на його відчуження АА № 800171, якою накладено арешт на квартиру АДРЕСА_2».

Таким чином, оскаржувану постанову винесено на виконання рішення суду про накладення арешту на спірне нерухоме майно (квартиру).

Беручи до уваги закріплений Конституцією України принцип обов'язковості судових рішень та те, що норми Закону № 606-XIV, у даному випадку, не передбачали підстав для відмови у накладенні спірного арешту, колегія суддів не вбачає протиправності оскаржуваної постанови відповідача.

За змістом ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС), завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до ч. 1 ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 КАС, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Право на захист - це самостійне суб'єктивне право, яке з'являється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оспорення останнього.

З аналізу викладеного вбачається, що завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи в публічно-правових відносинах. При цьому захист прав, свобод та інтересів осіб передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.

На час прийняття оскаржуваного рішення у 2009 році позивач не був учасником спірних правовідносин, оскільки відповідні договори відступлення права вимоги та факторингу укладено лише в 2011 році. Тобто, приймаючи оскаржувану постанову відповідач не порушив на не міг порушити прав та інтересів позивача.

Крім того, як було повідомлено суду Дніпровським районним відділом державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві, спірне виконавче провадження закінчено 15.10.2009 п. 8 ч. 1 ст. 37 Закону № 606-XIV (вказану у листі ст. 49 апеляційний суд оцінює як описку, оскільки ст. 49 Закону № 606-XIV не регулювала питання закінчення виконавчого провадження та за змістом не включала п. 8 ч. 1, натомість питання закінчення виконавчого провадження регулювала ст. 37 Закону № 606-XIV, яка містила п. 8 ч. 1).

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 37 Закону № 606-XIV виконавче провадження підлягає закінченню у випадках фактичного повного виконання рішення згідно з виконавчим документом.

Згідно ч. 1 ст. 38 Закону № 606-XIV у разі закінчення виконавчого провадження згідно із статтею 37 цього Закону, <…>, припиняється чинність арешту майна боржника <…>.

Таким чином, у зв'язку із завершенням спірного виконавчого провадження, арешт, накладений оскаржуваною постановою відповідача було припинено. Тобто, зазначена постанова вичерпала свою дію ще у 2009 році.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що постанова про арешт майна, як владне, управлінське рішення відповідача - суб'єкта владних повноважень, не порушує прав позивача, а тому підстави для захисту таких прав шляхом скасування цієї постанови відсутні.

Поряд із цим, колегія суддів апеляційного суду наголошує на тому, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту своїх прав. Звертаючись до суду із даним позовом, позивач вважав порушеними свої права як кредитора у зобов'язанні та іпотекодержателя, тобто порушеними, у даному випадку є права цивільні. При цьому, порушення таких прав, на переконання апеляційного суду, виявляється не у прийнятті відповідачем відповідного рішення про накладення арешту, а у власне наявності факту такого арешту.

Не заперечуючи правильність юрисдикції даного спору та подання позивачем позову, що розглядається у даній справі, саме до адміністративного суду, колегія суддів вважає, що обраний позивачем спосіб захисту не є ефективним з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки позивач вправі звернутися до цивільного суду з позовом про зняття арешту зі спірного майна.

В апеляційній скарзі позивач посилається на норми та судову практику, що стосується примусового стягнення на предмет іпотеки (нерухоме майно), проте у даній справі розглядається питання правомірності накладення арешту на нерухоме майно за постановою державного виконавця. Тобто обставини, на які позивач посилається як на підтвердження своїх вимог, не стосуються предмету доказування у даній справі. Окрім того, окремі нормативно-правові акти, на які посилається позивач, прийняті після винесення відповідачем оскаржуваної постанови, тому такі посилання також відхиляються.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції та не дають підстав вважати, що при прийнятті оскаржуваного рішення судом першої інстанції було порушено норми матеріального та/або процесуального права, допущено неповне з'ясування або надано невірну оцінку обставинам які впливають на правильність вирішення справи.

Враховуючи викладені обставини, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав на задоволення позовних вимог.

Не підлягає задоволенню також заявлена в апеляційній скарзі вимога позивача про зобов'язання відповідача зняти з-під арешту майно, оскільки така вимога не була заявлена в суді першої інстанції, а тому, в силу ч. 4 ст. 195 КАС не може бути розглянута апеляційним судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції відповідно до норм матеріального права, при дотриманні норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин у справі, підтвердженими доказами, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції підстав для його скасування не вбачає.

Керуючись ст.ст. 160, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 листопада 2016 року - без змін.

Рішення апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту постановлення та може бути оскаржене до суду касаційної інстанції в порядку та строки, передбачені Кодексом адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Є.О. Сорочко

Суддя Г.В. Земляна

Суддя Ю.А. Ісаєнко

Повний текст рішення виготовлений 29.11.2017.

Головуючий суддя Сорочко Є.О.

Судді: Земляна Г.В.

Ісаєнко Ю.А.