Справа № 815/6940/13-а
Суддя: Кравченко М.М.
Дата ухвалення: 2017-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/6940/13-а
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 листопада 2017 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Кравченка М.М.,

розглянувши в письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , що діє від свого імені та в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради, треті особи: ОСОБА_4 , Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

СУТЬ СПОРУ:
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , що діє від свого імені та в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , звернулися до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Приморського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, треті особи без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_4 , Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про визнання протиправними дій Приморського РВ ГУ ДМСУ в Одеській області щодо зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та його неповнолітньої доньки ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та зобов`язання Приморського РВ ГУ ДМСУ в Одеській області внести дані про реєстрацію ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та його неповнолітньої доньки ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 в реєстраційну картку обліку в квартирі, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 07.11.2013 року у задоволенні адміністративного позову було відмовлено.

Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 12.02.2014 року постанова Одеського окружного адміністративного суду від 07.11.2013 року була залишена без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 15.03.2017 року зазначені вище судові рішення Одеського окружного адміністративного суду від 07.11.2013 року та Одеського апеляційного адміністративного суду від 12.02.2014 року були скасовані та справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 12.05.2017 року адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , що діє від свого імені та в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , до Приморського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, треті особи: ОСОБА_4 , Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії було прийнято до провадження.

Згідно з рішенням Одеської міської ради від 16.03.2016 року № 421-VII «Про здійснення виконавчим органом Одеської міської ради на території міста Одеси повноважень органу реєстрації, передбачених Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання на території міста Одеси здійснюється Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради.

В зв`язку з цим позивачі подали уточнену позовну заяву, в якій відповідачами зазначили: Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області та Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради, а позовні вимоги виклали в новій редакції: визнати дії Приморського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та його неповнолітньої доньки ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 протиправними; виконання рішення покласти на Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради щодо реєстрації ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та його неповнолітньої доньки ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 в реєстраційну картку обліку в квартирі, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування своїх позовних вимог позивачі зазначили наступне.

12.06.2013 року позивачам стало відомо, що 07.03.2013 року за заявою ОСОБА_4 Приморським районним відділом Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області знято з реєстрації з адреси: АДРЕСА_1 ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Приморським районним відділом Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області належним чином не було перевірено правових підстав зняття вказаних осіб з обліку, зокрема відсутність у заявника ОСОБА_4 права на звернення із вказаною заявою та відсутність судового рішення про позбавлення Позивачів права власності або права користування житловим приміщенням на підставі ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання».

На підставі викладеного, позивачі вважають дії Приморського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області щодо зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та неповнолітньої доньки ОСОБА_3 протиправними.

Від відповідача, Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, надійшли письмові заперечення, в яких зазначено, що до Приморського РВ ГУ ДМСУ в Одеській області звернувся представник за довіреністю Чудновської Т.К. із заявою про зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 разом з якою надав свідоцтво про право власності № 1668 від 15.11.2012 року, згідно якого ОСОБА_4 на праві приватної власності належить майно, що складається з квартири АДРЕСА_2 та витяг про державну реєстрацію права власності серія СЕГ № 5098720 від 10.12.2012 року. На підставі зазначеної заяви та доданих документів, Приморським РВ ГУ ДМСУ в Одеській області 06.03.2013 року було знято з реєстрації місця проживання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 . Враховуючи викладене відповідач вважає, що до заяви про зняття з реєстрації місця проживання було додано всі необхідні документи, у зв`язку з чим співробітники Приморського РВ ГУ ДМСУ в Одеській області діяли відповідно до законодавства України та в межах наданих повноважень.

Від відповідача, Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради, надійшли письмові заперечення, в яких зазначено, що позивачі не звертались до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради для поновлення реєстрації місця проживання. Вимога до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради обґрунтована лише на змінах в законодавстві, про що свідчить відсутність звернення позивачів та порушень з боку Департаменту їх прав, свобод та інтересів.

Від третьої особи, ОСОБА_4 , надійшли письмові заперечення, в яких зазначено, що будучи власником квартири АДРЕСА_2 , з метою реалізації права користування та володіння власним майном, звернулась до Приморського РВ ГУ ДМСУ в Одеській області із відповідною заявою про зняття з реєстрації ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , додавши до неї всі документи, що передбачені п.3.1 Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в України та зразків необхідних для цього документів.

Від третьої особи, Органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, надійшло до суду клопотання про розгляд справи без їх участі з проханням прийняти рішення по справі з урахуванням прав та інтересів неповнолітньої ОСОБА_3 .

Суд, з урахуванням ст.122 та ст.128 КАС України, вирішив розглянути дану адміністративну справу в письмовому провадженні.

Дослідивши надані письмові докази, перевіривши матеріали справи, а також проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що адміністративний позов належить задовольнити. Свій висновок суд вмотивовує наступним чином. Так, суд, -

ВСТАНОВИВ:
06.03.2013 року до Приморського РВ ГУ ДМСУ в Одеській області звернувся ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_4 із заявою про зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 . На підтвердження повноважень представника Чудновської Т.К. надано довіреність та паспорт ОСОБА_5 . На підтвердження права володіння, користування житловим приміщенням, відчуження житла надано витяг КП «ОМБТІ та РОН» про реєстрацію права власності від 10.12.2012 року об`єкта квартири АДРЕСА_2 за ОСОБА_4 .

Відповідно до цього витягу підставою виникнення права власності зазначено свідоцтво № 1668, видане приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колодяжною А.В. від 15.11.2012 року. З тексту вказаного свідоцтва вбачається, що ОСОБА_4 належить на праві власності майно, що складається з квартири АДРЕСА_2 , яка складається з двох кімнат площею 27,6 кв. м., було придбане ОСОБА_4 та раніше належала ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

На підставі зазначеної заяви та доданих документів Приморським РВ ГУ ДМСУ в Одеській області 06.03.2013 року було знято з реєстрації місця проживання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), добросовісно; розсудливо; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Перевіривши законність дій та рішень відповідачів, суд дійшов висновку, що адміністративний позов слід задовольнити з наступних підстав.

Свій висновок суд вмотивовує наступним чином.

Відносини, пов`язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, що гарантуються Конституцією України і закріплені Загальною декларацією прав людини, Міжнародним пактом про громадянські та політичні права, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод і протоколами до неї, іншими міжнародними договорами України регулюються Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» № 1382-ІV від 11.12.2003 року (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) (далі - Закон № 1382-ІV).

Вказаний Закон № 1382-ІV також визначає порядок реалізації свободи пересування та вільного вибору місця проживання і встановлює випадки їх обмеження.

Відповідно до Законів України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та «Про загальний військовий обов`язок і військову службу» розроблений та діє Порядок реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 18.12.2012 року за № 2109/22421, затверджений наказом МВС України № 1077 від 22.11.2012 року (далі - Порядок).

Вказаний Порядок визначає процедуру реєстрації місця проживання та місця перебування осіб в Україні, зразки документів, необхідних для реєстрації і зняття з реєстрації місця проживання та місця перебування.

Згідно з ст.7 Закону № 1382-ІV та п.3.1 Порядку для громадян України встановлено наступну процедуру зняття з реєстрації місця проживання особи, а саме зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви про зняття особи з реєстрації місця проживання, яка подається особою або її законним представником; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; інформація територіального органу ДМС України або територіального підрозділу ДМС України, на території обслуговування якого зареєстровано місце проживання особи, про закінчення строку дії посвідки на тимчасове проживання або копія рішення про скасування посвідки на тимчасове проживання чи посвідки на постійне проживання в Україні; підстав для проживання або перебування особи на обліку у закладі/установі (повідомлення про припинення підстав для проживання/перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту) (додаток 13); підстав на право користування житловим приміщенням (закінчення строку дії договору оренди, найму, піднайму житлового приміщення, строку навчання в навчальному закладі (у разі реєстрації місця проживання в гуртожитку навчального закладу на час навчання), відчуження житла та інших визначених законодавством документів). Зняття з реєстрації на підставах, визначених в абзацах вісім та дев`ять пункту 3.1 цього розділу, здійснюється за клопотанням уповноваженої особи закладу/установи або за заявою власника/наймача житла або їх законних представників.

Відповідно до п.3.2 Порядку зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. Особа, яка досягла 14-річного віку, подає заяву про зняття з реєстрації місця проживання особисто. За заявою особи зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено одночасно з реєстрацією нового місця проживання.

Згідно з п.3.3 Порядку, у разі реєстрації місця проживання батьків за однією адресою при знятті з реєстрації одного з батьків разом з дитиною/дітьми до 14 років другий з батьків надає письмову згоду на зняття дитини/дітей з реєстрації місця проживання.

Відповідно до п.3.6 Порядку працівник територіального підрозділу ДМС України, а після утворення центрів - адміністратор центру (крім внесення відомостей про зняття з реєстрації місця проживання до паспортного документа та картки реєстрації особи): перевіряє належність паспортного документа особі, що його подала, правильність заповнення заяви про зняття з реєстрації місця проживання та наявність документів, необхідних для зняття з реєстрації місця проживання, про що ним вчиняється відповідний запис у заяві про реєстрацію місця проживання особи; реєструє прийняту заяву у Журналі обліку заяв про реєстрацію/зняття з реєстрації місця проживання/перебування особи; заповнює три примірники талона зняття з реєстрації місця проживання в Україні, один з яких надсилає до адресно-довідкового підрозділу, другий - до органу державної статистики, а також вносить відомості про зняття з реєстрації особи до картки реєстрації особи та адресної картки, які після зняття з реєстрації протягом доби вміщуються до картотеки територіального підрозділу ДМС України; вносить відомості про зняття з реєстрації особи до повідомлення про реєстрацію/зняття з реєстрації місця проживання/перебування призовників та військовозобов`язаних, якщо особа є призовником або військовозобов`язаною. Відомості, внесені до цього повідомлення, раз на місяць до 5 числа надсилаються до військового комісаріату; вносить відомості про зняття з реєстрації місця проживання до паспортного документа шляхом проставлення в ньому штампа зняття з реєстрації місця проживання; повертає особі паспортний документ та третій примірник талона зняття з реєстрації місця проживання в Україні.

Згідно з п.3.7 Порядку, якщо зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі документів, зазначених в абзацах третьому - дев`ятому пункту 3.1 цього розділу, без надання паспортного документа особи, місця проживання якої знімається з реєстрації, відомості про зняття з реєстрації вносяться до паспортного документа особи при її зверненні для реєстрації нового місця проживання.

Суд встановив, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у відповідності до положень ст.7 Закону № 1382-ІV та п.3.1 Порядку особисто не звертались з заявами про їх зняття з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 . Натомість, як вже було зазначено вище із заявою про зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Приморського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області 06.03.2013 року звернувся ОСОБА_5 в інтересах власника ОСОБА_4 .

Відповідно до ч.1 ст.319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з ч.1 ст.321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

При цьому, відповідно до ст.391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ч.1 ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Разом з цим, за правилами ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням.

З огляду на те, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Таким чином, у разі наявності будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про виселення; 4) про визнання особи безвісно відсутньою; 5) про оголошення фізичної особи померлою.

Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 16.01.2012 року (справа 6-57цс11), від 30.06.2015 року (справа 21-1438а15) та від 01.03.2016 року (справа 21-5446а15).

Тобто, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право власності або користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

Заочним рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 21.05.2013 року у справі № 522/2846/13-ц було усунуто перешкоди ОСОБА_4 у користуванні та розпорядженні квартирою АДРЕСА_2 , шляхом виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з цієї квартири.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_5 звернувся 06.03.2013 року в інтересах ОСОБА_4 до Приморського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 за відсутності відповідного рішення суду про позбавлення останніх права користування житловим приміщенням або про виселення, яке було пізніше винесено Приморським районним судом міста Одеси 21.05.2013 року.

Разом з цим, ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 06.08.2013 року по справі № 522/2846/13-ц було скасовано заочне рішення суду від 21.05.2013 року, яким усунуто перешкоди ОСОБА_4 у користуванні та розпорядженні квартирою АДРЕСА_2 , шляхом виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з цієї квартири (http://reyestr.court.gov.ua/Review/32947758).

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 03.12.2014 року по цивільній справі № 522/25002/13-ц за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , за участю третіх осіб - приватного нотаріуса ОМНО Носенко Олександра Володимировича, Першого Приморського ВДВС ОМУЮ, приватного нотаріуса ОМНО Колодяжної А.В. про визнання недійсним договору іпотеки та позики, визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, скасування свідоцтва про право власності було скасовано рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01.07.2014 року в частині відмови у позові про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню та визнано виконавчий напис № 4166, вчинений 01.11.2011 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Носенком Олександром Володимировичем, про звернення стягнення на заставлене нерухоме майно належне ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , а саме на житлову квартиру АДРЕСА_2 , - таким, що не підлягає виконанню.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 09.11.2016 року, що залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 22.02.2017 року, по цивільній справі № 522/1516/15-ц за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_4 . Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції про визнання недійсними постанов, акту про передачу майна, свідоцтва про право власності позов було задоволено частково, визнано недійсною постанову державного виконавця Першого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції від 16.11.2011 року про відкриття виконавчого провадження, визнано недійсним постанову Акт про передачу майна стягувачу, затвердженого Першим Приморським відділом державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції 05.10.2011 року, визнано недійсним свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_2 від 15.11.2012 року, яке видано приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колодяжною А.В. на ОСОБА_4 .

З урахуванням зазначеного, суд прийшов до висновку, що дії Приморського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області щодо зняття 06.03.2013 року з реєстрації місця проживання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та неповнолітньої ОСОБА_3 в квартирі, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , є протиправними.

Відповідно до ч.1 ст.8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно з ч.2 ст.8 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Відповідно до положень ст.9 Конституції України та ст.17, ч.5 ст.19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Європейський Суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що в разі коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000, «Онер`їлдіз проти Туреччини» [ВП] (Oneryэldэz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Також, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20.05.2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25.11.2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

Крім того, у найбільш загальному вигляді позитивні зобов`язання (англ. «positive obligations», «duties») передбачають активні дії держави, спрямовані на забезпечення, захист та сприяння реалізації прав людини. Загальною юридичною підставою позитивних зобов`язань у межах конвенційної системи правозахисту виступає ст.1 «Зобов`язання поважати права людини» Конвенції, в якій прямо вказується, що держави гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, передбачені Конвенцією.

Зокрема, К. Стармер (Starmer) виокремлює п`ять категорій обов`язків, що покладаються на держави позитивними зобов`язаннями за Конвенцією: обов`язки запобігати порушенням прав, гарантованих Конвенцією (обов`язок «превентивних дій» з боку держави, коли є розумні підстави очікувати його виконання) (напр. справи «Осман проти Сполученого Королівства», «Маркс проти Бельгії», «Платформа «Дrtze fьr das Leben» проти Австрії»); обов`язок держави забезпечувати інформування та консультування осіб стосовно порушень прав і свобод, що гарантуються Конвенцією (напр., справа «Гуерра проти Італії»); обов`язок реагувати на порушення прав людини, проводити ефективне розслідування «гідних довір`я» (тобто обґрунтованих) скарг щодо серйозних порушень прав, гарантованих Конвенцією (напр., справи «Айдін проти Туреччини», «Кая проти Туреччини», «Пол і Одрі Едвардс проти Сполученого Королівства»); обов`язки забезпечувати індивідів ресурсами, щоб запобігати порушенню їх прав, гарантованих Конвенцією (справа «Ейрі проти Ірландії»). При цьому, головний позитивний обов`язок держави, як зазначає К. Стармер, полягає у створенні «національної правової рамки» (англ. «national legal framework»), передусім національного законодавства, яке забезпечує ефективний захист прав людини (див. докладне аргументування у справі «Х та Y проти Нідерландів»).

Крім того, ЄСПЛ у своєму рішення по справі Yvonne van Duyn v.Home Office зазначив, що «принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов`язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов`язання містяться в законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії». З огляду на принцип юридичної визначеності, держава не може посилатись на відсутність певного нормативного акта, який би визначав механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституції чи інших актах. Така дія названого принципу пов`язана з іншим принципом - відповідальності держави, який полягає в тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов`язань для запобігання відповідальності. Захист принципу обґрунтованих сподівань та юридичної визначеності є досить важливим у сфері державного управління та соціального захисту. Так, якщо держава чи орган публічної влади схвалили певну концепцію своєї політики чи поведінки, така держава чи такий орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки щодо фізичних та юридичних осіб на власний розсуд та без завчасного повідомлення про зміни у такій політиці чи поведінці, позаяк схвалення названої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у названих осіб стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки.

Також, практика Європейського суду з прав людини свідчить, що найчастіше втручання у права фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Протоколу № 1 забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів. Втручання має бути законним, тобто здійснено на підставі закону. При цьому під «законом» Конвенція розуміє нормативний акт, що має бути «доступним» (accessible) та «передбачуваним» (forseable). Також, закон має відповідати всім вимогам нормативного акта. «Доступність закону» означає наявність доступу та знань щодо цього закону в суспільстві та у осіб. «Передбачуваність» означає можливість передбачити певні дії або наслідки, що можуть виникнути в зв`язку із застосуванням закону.

Суд у своїх рішеннях нагадує, що незважаючи на те, що держави мають широкі рамки розсуду при визначенні умов і порядку, за яких приватна особа може бути позбавлена своєї власності, позбавлення останньої, навіть, якщо воно переслідує законну мету в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення ст.1 Протоколу № 1, якщо не була дотримана розумна пропорційність між втручанням у права фізичної чи юридичної особи й інтересами суспільства. Також, буде мати місце порушення ст.1 Протоколу № 1 й у випадку, коли наявний істотний дисбаланс між тягарем, що довелося понести приватній особі, і переслідуваними цілями інтересів суспільства.

Закріплюючи право кожного на мирне володіння своїм майном, стаття 1 за своєю суттю є гарантією права власності (рішення від 13.06.1979 року у справі «Маркс проти Бельгії», п.69).

Поняття майно має автономне значення, яке, не обмежується правом власності на речі матеріального світу: у розумінні цього положення певні інші права та інтереси, які є активами, можуть також розглядатися як майнові права, а отже - майно (рішення від 23.02.1995 року у справі «Гасус Дозір унд Фьордертехнік Гмбг проти Нідерландів», п.53).

Під дію статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції підпадає право вимоги, якщо воно достатньою мірою встановлене, щоб являти собою актив.

Коли основою вимоги є майновий інтерес, то особа, яка її має, вважатиметься такою, що має «легітимне сподівання» («Федоренко проти України», «Едуард Петрович Мельник проти України») на отримання майна, за наявності однієї з умов: - якщо наявне остаточне судове рішення, що підтверджує це право («Бурдов проти Росії», «Юрій Миколайович Іванов проти України», «Агрокомплекс проти України»); - якщо є достатнє правове підґрунтування у національному законодавстві, що підтверджує вимогу («Брезовец проти Хорватії», «Рисовський проти України», «Кечко проти України», «Стреч проти Великобританії», «Москаль проти Польщі», «Сук проти України», «Федоренко проти України», «Україна-Тюмень проти України»).

Згідно п.50 Рішення ЄСПЛ у справі «ЩОКІН ПРОТИ УКРАЇНИ» (CASE OF SHCHOKIN v.UKRAINE) (Заяви №№ 23759/03 та 37943/06) судом констатовано, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів повинно бути законним.

Згідно з ч.2 ст.11 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст.1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

З урахуванням зазначеного, вимога позивача про виконання рішення покласти на Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради щодо реєстрації ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та його неповнолітньої доньки ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 в реєстраційну картку обліку в квартирі, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , підлягає задоволенню шляхом зобов`язання Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради поновити реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та неповнолітньої ОСОБА_3 в квартирі, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно з ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ч.1 ст.86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

На підставі викладеного, керуючись Конституцією України, ст.ст.2, 7, 8, 9, 11, 27, 69-71, 86, 94, 122, 128, 159-163 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:
1. Адміністративний позов задовольнити.

2. Визнати протиправними дії Приморського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області щодо зняття 06.03.2013 року з реєстрації місця проживання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та неповнолітньої ОСОБА_3 в квартирі, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

3. Зобов`язати Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради поновити реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та неповнолітньої ОСОБА_3 в квартирі, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Порядок і строки оскарження постанови визначаються ст.ст.185, 186 КАС України.

Постанова набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст.254 КАС України.

Суддя М.М. Кравченко