Справа № 816/518/17
Суддя: Бондар В.О.
Дата ухвалення: 2017-11-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2017 р. Справа № 816/518/17
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Бондара В.О.

Суддів: Чалого І.С. , Кононенко З.О.

за участю секретаря судового засідання Струкової Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Територіального управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області на постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 10.07.2017р. по справі № 816/518/17

за позовом ОСОБА_1

до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області треті особи Головне управління Державної казначейської служби України у Полтавській області , Кременчуцький районний суд Полтавської області

про визнання протиправною відмови та зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИЛА:

10 квітня 2017 року, ОСОБА_1 (надалі - позивач) звернулася до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області (надалі - відповідач), третя особа: Головне Управління Державної казначейської служби України в Полтавській області, де з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог (а.с. 22) просила:

- визнати протиправною відмову ТУ ДСА України в Полтавській області щодо нарахування та виплати з 01.01.2017 ОСОБА_1 суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення у розмірі, встановленому ч. 1 ст. 133 ЗУ "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 № 2453-VІІІ, тобто 10 мінімальних заробітних плат, з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати, встановленої ЗУ "Про Державний бюджет України на 2017 рік" від 21.12.2016 № 1801-VIII;

- зобов'язати ТУ ДСА України в Полтавській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суддівську винагороду за січень - травень 2017 року та період з 01.06.2017 по 08.06.2017, а також допомогу на оздоровлення у розмірі, встановленому ч. 2, 3, 5 ст. 133 ЗУ "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 № 2453-УІ, тобто посадовий оклад 10 мінімальних заробітних плат, з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2017 року ЗУ "Про Державний бюджет України на 2017 рік" від 21.12.2016 № 1801-VІІІ, в розмірі 3200 грн., з виплатою доплати за вислугу років - з 01.01.2017 року по 24.01.2017 року в розмірі 40% посадового окладу, з 25.01.2017 року - 50% посадового окладу;

- зобов'язати ТУ ДСА України в Полтавській області нараховувати та виплачувати ОСОБА_1 з 09.06.2017 року суддівську винагороду у розмірі, встановленому ч.2, 3, 5 ст. 133 ЗУ "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 № 2453-VІ, тобто посадовий оклад в розмірі 10 мінімальних заробітних плат, з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати , встановленої на 01.01.2017 ЗУ "Про Державний бюджет України на 2017 рік" від 21.12.2016 № 1801-УІІІ, з виплатою доплати за вислугу років 50 % від посадового окладу.

В обґрунтування позовних вимог вказувала, що з 01.01.2017 як суддя Кременчуцького районного суду Полтавської області повинна одержувати заробітну плату виходячи із розрахунку мінімальної заробітної плати на рівні 3200 грн., у відповідності до положень ч. 1 ст. 133 Закону України "Про судоустрій та статус суддів", а не із розміру 1600 грн., як це здійснює відповідач.

Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 10.07.2017 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області, треті особи: Головне управління Державної казначейської служби України в Полтавській області, Кременчуцький районний суд Полтавської області про визнання протиправною відмови та зобов'язання вчинити дії задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області в частині не нарахування та не виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення у розмірі, встановленому ч. 1 ст. 133 ЗУ "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 № 2453-VІІІ, тобто 10 мінімальних заробітних плат, з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати, встановленої ЗУ "Про Державний бюджет України на 2017 рік" від 21.12.2016 № 1801-VIII, за період з 01.01.2017 по 26.05.2017.

Зобов'язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суддівську винагороду за період з 01.01.2017 по 26.05.2017, за період фактичної роботи, щорічної основної відпустки та додаткової відпустки, а також допомогу на оздоровлення у розмірі, встановленому ч. 2, 3, 5 ст. 133, ст. 134 ЗУ "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 № 2453-УІ, тобто виходячи із посадового окладу 10 мінімальних заробітних плат, з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2017 року ЗУ "Про Державний бюджет України на 2017 рік" від 21.12.2016 № 1801-VІІІ, в розмірі 3200 грн., з виплатою доплати за вислугу років - з 01.01.2017 року по 24.01.2017 року в розмірі 40% від посадового окладу, з 25.01.2017 року - 50% від посадового окладу, з урахуванням проведених позивачу виплат у вказаному періоді.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій вона просить скасувати постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 10.07.2017 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог та прийняти в цій частині нову, якою задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції, при прийнятті постанови, норм матеріального права, а саме: ст. 19 Конституції України, Закону України "Про судоустрій і статус суддів", Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 р.", з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі.

Не погодившись із судовим рішенням, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 10.07.2017 року в частині задоволення позовних вимог та прийняти в цій частині нову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, відповідач посилається на прийняття оскаржуваної постанови з порушенням норм матеріального, невідповідність висновків суду обставинам справи та не підтвердження їх належними доказами.

Представники сторін про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином.

Колегія суддів визнала за можливе розглянути справу з урахуванням положень ч. 1 ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи, що ОСОБА_1 була призначена на посаду судді Кременчуцького районного суду Полтавської області указом Президента України від 02.02.2002 № 96/2002 (а.с.99). Наказом Полтавського обласного управління юстиції від 11.02.2002 № 27-к прийнята на посаду судді вказаного суду з 12.02.2002.

Постановою Верховної Ради України від 05.04.2007 № 878-V позивач обрана на посаду судді цього ж суду безстроково (а.с. 96-97).

ОСОБА_1 не проходила кваліфікаційного оцінювання у відповідності до вимог Закону України "Про судоустрій та статус суддів" від 02.06.2016 № 1402-VІІІ, що підтверджується відповіддю Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 09.06.2017 № 21-3355/17 на запит суду (а.с. 103).

Рішенням Вищої ради правосуддя від 30.05.2017 № 1315/0/15-17 ОСОБА_1 звільнена з посади судді Кременчуцького районного суду Полтавської області у зв'язку з поданням заяви про відставку (а.с. 94).

Наказом Кременчуцького районного суду Полтавської області від 30.05.2017 № 7/11 позивач відповідно до вищевказаного рішення ВРП відрахована із штату суду 30.05.2017 у зв'язку із виходом у відставку згідно п. 1 ст. 116 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Згідно штатного розпису Кременчуцького районного суду Полтавської області на 2017 рік посадові оклади суддів затверджені на рівні 16 000 грн. (а.с. 55).

Відповідно до наказу Кременчуцького районного суду Полтавської області з 25.01.2017 № 1/П ОСОБА_1 встановлено надбавку за вислугу років у розмірі 50% посадового окладу (20 років вислуги) (а.с. 43).

За змістом пояснень до бухгалтерського розрахунку ТУ ДСА України в Полтавській області, а також наявних в матеріалах справи розрахункових листів (а.с. 58-62), суддівська винагорода позивачу у період з 01.01.2017 по 30.04.2017 нараховувалася виходячи із посадового окладу 10 мінімальних заробітних плат у розмірі 1600 грн., визначених згідно п. 3 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 № 1774-VIII (у загальному розмірі 16 000 грн).

Доплата за вислугу років позивачу нараховувалася, виходячи із цього ж окладу у розмірі 40 % посадового окладу з 01.01.2017 по 24.01.2017, а з 25.01.2017 - 50 % посадового окладу.

Також у спірному періоді позивачу надавалися відпустки, а саме:

1) згідно наказу Кременчуцького районного суду Полтавської області від 26.01.2017 № 2/В (а.с. 37) - частина щорічної основної відпустки з 13.02.2017 по 03.03.2017 включно на 19 календарних днів (в тому числі 15 робочих днів) за період роботи з 12.02.2017 по 11.02.2018;

2) згідно наказу Кременчуцького районного суду Полтавської області від 15.03.2017 № 10/В (а.с. 41) - частина невикористаної щорічної основної відпустки за період роботи з 12.02.2017 по 11.02.2018 на 4 календарних днів (в тому числі робочих) з 27.03.2017 по 30.03.2017 у зв'язку з відкликами під час щорічної основної відпустки (з 20.02.2017 по 23.02.2017);

3) згідно наказу Кременчуцького районного суду Полтавської області від 19.04.2017 № 12/В (а.с. 33):

- додаткова відпустка за вислугу років з 03.05.2017 по 18.05.2017 включно на 15 календарних днів, за період роботи з 01.01.2017 по 31.12.2017;

- невикористану частину щорічної основної відпустки за період з 12.02.2017 по 11.02.2018 на 8 календарних днів (в тому числі 6 робочих днів) з 19.05.2017 по 26.05.2017 включно у зв'язку з відкликами під час щорічної основної відпустки (з 24.02.2017 по 03.03.2017);

- соціальну відпустку як матері, яка має двох дітей віком до 15 років за 2017 рік терміном на 10 календарних днів з 29.05.2017 по 08.06.2017 включно;

- відпустку по догляду за дитиною до виповнення їй 3 - річного віку з 09.06.2017 по 22.06.2018.

Щорічна та додаткова відпустки у вказаних періодах також оплачувалися позивачу із розрахунку окладу в розмірі 16 000 грн.

Крім того, у відповідності до наказу Кременчуцького районного суду Полтавської області від 26.01.2017 № 2/П ОСОБА_1 надано матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі посадового окладу.

Як слідує із розрахункового листа за лютий 2017 року (а.с. 61) позивачу нараховано та виплачено матеріальну допомогу на оздоровлення за видом нарахування " 018" у розмірі додаткового посадового окладу - 16 000 грн.

ОСОБА_1 не погодилася із такими нарахуваннями, посилаючись на статтю 130 Конституції України, якою визначено, що розмір суддівської винагороди визначається законом про судоустрій. У спірних правовідносинах підлягає застосуванню Закон України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 № 2453-VІ, частиною 1 статті 133 якого встановлено, що суддівська винагорода регулюються цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами. Згідно з ч. 3 ст. 133 цього ж Закону посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 10 мінімальних заробітних плат. Розмір мінімальної заробітної плати відповідно до ст. 5 Закону України "Про Державний бюджет України" з 01.01.2017 встановлено у розмірі 3 200 грн. та звернулась до суду з позовом.

Судом першої інстанції частково задоволено позовні вимоги. В частині задоволення позовних вимог судом першої інстанції зроблено висновок, що законодавець може змінювати розмір суддівської винагороди, але виключно у порядку внесення змін у відповідний закон про судоустрій, що підлягає до застосування у спірних відносинах. Розрахунок відповідачем суддівської винагороди із застосуванням норм законодавства, яке не підлягає застосуванню до цих правовідносин, при цьому ігноруючи чинні норми ст. 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 № 2453-VІ та ст. 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" від 21.12.2016 № 1801-VІІІ, не ґрунтується на нормах Конституції та законах України, які врегульовують спірні правовідносини. Щодо відмови у задоволенні частини позовних вимог, судом першої інстанції зроблено висновок, що позивач звільнена з посади судді Кременчуцького районного суду Полтавської області рішенням Вищої ради правосуддя від 30.05.2017 № 1315/0/15-17 у зв'язку з поданням заяви про відставку (а.с. 94) та наказом Кременчуцького районного суду Полтавської області від 30.05.2017 № 7/11 позивач відповідно до вищевказаного рішення ВРП відрахована із штату суду 30.05.2017 у зв'язку із виходом у відставку згідно п. 1 ст. 116 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", а тому після вказаного строку відповідач не має зобов'язань перед позивачем. По-друге, позовні вимоги щодо зобов'язання відповідача в подальшому нараховувати виплати не підлягають задоволенню, оскільки судове рішення повинно бути наслідком чинного правового регулювання та спрямовано на відновлення порушених прав, свобод та інтересів. Виходячи із змісту законодавства воно не може в майбутньому регулювати суспільні відносини. По-третє, у період перед звільненням з 29.05.2017 по 08.06.2017 перебувала у соціальній відпустці, як матір яка має двох дітей віком до 15 років за 2017 рік.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Станом на момент виникнення спірних правовідносин, розмір посадового окладу судді регулюється статтею 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402-VIII (далі - Закон № 1402), у відповідності до частини першої якої суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

У відповідності до п. 22 Р. ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1402 право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом.

Натомість, згідно п. 23 цього розділу до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., №№ 41-45, ст. 529; 2015 р., №№ 18-20, ст. 132 із наступними змінами). Згідно ч. 3 статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI (далі - Закон № 2453) посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

Частиною 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII (далі - Закон № 1774), що набрав чинності з 01 січня 2017 року, встановлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 гривень.

У рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції» ЄСПЛ зазначив, що функція здійснення правосуддя, закріплена за судами, полягає саме у подоланні сумнівів щодо тлумачення, що залишаються. Так свою позицію позивач обґрунтовує тим, що положення п. 23 Р. ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1402 містить бланкетну норму та відсилає суб'єктів правовідносин до Закону № 2453, зміни до якого в частині розміру посадового окладу судді не вносились.

За таких обставин, на думку позивача, позицію якого було підтримано судом першої інстанції, зміни у законодавстві щодо саме його посадового окладу не відбулися, відтак, позивач має право на обчислення його посадового окладу у розмірі 10 мінімальних заробітних плат - 32000, 00 грн.

Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної в Рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства.

Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Як вбачається з ч. 3 статті 133 Закону 2453 вказана норма містить сталу складову: « 10» та динамічну: «мінімальних заробітних плат». У рішенні від 19 квітня 2000 року № 6-рп/2000 Конституційний Суд України охарактеризував сутність бланкетної норми, зазначивши, що основна особливість бланкетної диспозиції полягає в тому, що така норма має загальний і конкретизований зміст, а зміни, що вносяться до нормативно-правових актів інших галузей права, посилання на які містить бланкетна диспозиція, не змінюють словесно-документну форму кримінального закону.

Оскільки інститут мінімальної заробітної плати є міжгалузевим інститутом, колегія суддів приходить до висновку, що положення Закону № 1774 не втручаються у регулювання відносин судоустрою, проте, ними запроваджено зміни по відношенню до загального правового регулювання розміру заробітної плати, що має бути враховано при визначенні її величини.

Крім того, згідно з частиною першою статті 51 Бюджетного кодексу України керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до статті 119 БК України нецільовим використанням бюджетних коштів є їх витрачання на цілі, що не відповідають: - бюджетним призначенням, встановленим законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет); - напрямам використання бюджетних коштів, визначеним у паспорті бюджетної програми (у разі застосування програмно-цільового методу у бюджетному процесі) або в порядку використання бюджетних коштів; - бюджетним асигнуванням (розпису бюджету, кошторису, плану використання бюджетних коштів).

Враховуючи те, що Законом України «Про державний бюджет України на 2017 рік» від 21 грудня 2016 року № 1801-VIII видатки на оплату суддів, що не пройшли кваліфікаційне оцінювання, виходячи з посадового окладу 32000, 00 грн., не передбачені, відповідач не мав правових підстав для перерахунку та виплати суддівської винагороди позивачу поза межами видатків державного бюджету на його оплату праці.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові ВС України від 13 липня 2016 року у справі № 820/4653/15.

З огляду на викладене відсутні підстави для задоволення позовних вимог про визнання протиправною відмову ТУ ДСА України в Полтавській області щодо нарахування та виплати з 01.01.2017 ОСОБА_1 суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення у розмірі, встановленому ч. 1 ст. 133 ЗУ "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 № 2453-VІІІ, тобто 10 мінімальних заробітних плат, з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати, встановленої ЗУ "Про Державний бюджет України на 2017 рік" від 21.12.2016 № 1801-VIII та зобов'язання ТУ ДСА України в Полтавській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суддівську винагороду за січень - травень 2017 року та період з 01.06.2017 по 08.06.2017, а також допомогу на оздоровлення у розмірі, встановленому ч. 2, 3, 5 ст. 133 ЗУ "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 № 2453-УІ, тобто посадовий оклад 10 мінімальних заробітних плат, з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2017 року ЗУ "Про Державний бюджет України на 2017 рік" від 21.12.2016 № 1801-VІІІ, в розмірі 3200 грн., з виплатою доплати за вислугу років - з 01.01.2017 року по 24.01.2017 року в розмірі 40% посадового окладу, з 25.01.2017 року - 50% посадового окладу та зобов'язання ТУ ДСА України в Полтавській області нараховувати та виплачувати ОСОБА_1 з 09.06.2017 року суддівську винагороду у розмірі, встановленому ч.2, 3, 5 ст. 133 ЗУ "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 № 2453-VІ, тобто посадовий оклад в розмірі 10 мінімальних заробітних плат, з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати , встановленої на 01.01.2017 ЗУ "Про Державний бюджет України на 2017 рік" від 21.12.2016 № 1801-УІІІ, з виплатою доплати за вислугу років 50 % від посадового окладу.

Відповідно до частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з частиною 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, колегія суддів вважає обгрунтованими доводи апеляційної скарги відповідача про те, що під час виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди, розрахованої з розміру посадового окладу - 16000 грн, відповідач діяв на підставі, в межах і в спосіб, що передбачені Конституцією України та Законами України.

Доводи апеляційної скарги позивача не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 202 КАС України, підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є, серед іншого, порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

З урахуванням встановлених обставин у справі та допущених судом першої інстанції порушень норм матеріального права, колегія суддів вважає, що постанова Полтавського окружного адміністративного суду від 10.07.2017 року не відповідає вимогам ст.159 КАС України, а тому відповідно до вимог ст. 202, ч.2 ст. 205 КАС України підлягає скасуванню, з прийняттям нової постанови про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п. 3 ст. 198, ст. 202, 205, 207, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області задовольнити.

Постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 10.07.2017р. по справі № 816/518/17 скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання постанови у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)Бондар В.О.
Судді(підпис) (підпис) Чалий І.С. Кононенко З.О.
Повний текст постанови виготовлений 27.11.2017 р.