Справа № 816/1823/17
Суддя: Т.С. Канигіна
Дата ухвалення: 2017-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2017 року м. ПолтаваСправа № 816/1823/17
Полтавський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Канигіної Т.С.,

за участю:

секретаря судового засідання Скорика С.В.,

позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом

позивача ОСОБА_1
до відповідача Миргородського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Полтавській області
про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії
В С Т А Н О В И В:

17.10.2017 ОСОБА_1 (надалі ОСОБА_1, позивач) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Миргородського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Полтавській області (надалі Миргородського ВП ГУНП в Полтавській області, відповідач) про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії, а саме просить (з урахуванням уточнень позовних вимог від 20.11.2017):

- визнати протиправною бездіяльність Миргородського ВП ГУНП в Полтавській області, яка полягає у ненаданні відповіді на скаргу ОСОБА_1 від 01.09.2017;

- зобов'язати Миргородський ВП ГУНП в Полтавській області протягом 15 днів надати відповідно до законодавства належну та обґрунтовану відповідь на скаргу ОСОБА_1 від 01.09.2017;

- притягнути до відповідальності винних осіб Миргородського ВП ГУНП в Полтавській області, які порушили Закон України "Про звернення громадян";

- стягнути з Миргородського ВП ГУНП в Полтавській області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 1000,00 грн;

- стягнути з Миргородського ВП ГУНП в Полтавській області на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 1800,00 грн;

- стягнути з Миргородського ВП ГУНП в Полтавській області на користь ОСОБА_1 витрати, пов'язані з прибуттям до суду у розмірі 249,96 грн.

В обґрунтування адміністративного позову ОСОБА_1 зазначив, що 01.09.2017 звернувся до відповідача із скаргою, у якій просив відкрити кримінальне провадження. Водночас відповідач не відкрив кримінальне провадження за скаргою ОСОБА_1 та не надав відповідь позивачу на скаргу від 01.09.2017. За твердженням позивача, у зв'язку з тим, що відповідач не вніс на підставі скарги ОСОБА_1 від 01.09.2017 відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо вчинення кримінального правопорушення, то виникли правовідносини, які регулюються Законом України "Про звернення громадян". Позивач зазначив, що відповідачем порушено вимоги статті 20 Закону України "Про звернення громадян", оскільки не надано позивачу відповідь на скаргу в строк, визначений вказаною статтею.

Відповідач у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

У письмових поясненнях на адміністративний позов відповідач зазначив, що відповідь на скаргу позивача надана ОСОБА_1, тому відсутні підстави для задоволення адміністративного позову /а.с. 19/.

Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, зясувавши фактичні обставини, оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 01.09.2017 ОСОБА_1 звернувся із скаргою до Миргородського ВП ГУНП в Полтавській області, у якій просив за фактами, викладеними в скарзі, відкрити кримінальне провадження /а.с. 7/.

Заяву ОСОБА_1 прийнято відповідачем та зареєстровано в журналі єдиного обліку заяв повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події, реєстраційний номер 5347. На підтвердження реєстрації цієї заяви позивачу надано талон-повідомлення № 1006 /а.с. 8/.

Не отримавши відповіді щодо розгляду вказаної заяви, позивач звернувся до суду із цим адміністративним позовом.

Оцінюючи обґрунтованість позовних вимог, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та Законами України. Порядок ведення єдиного обліку органами Національної поліції України, у тому числі їх структурними (відокремленими) підрозділами (управліннями, відділами, відділеннями) (далі органи поліції) заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події, а також порядок здійснення контролю за його дотриманням визначено Інструкцією про порядок ведення єдиного обліку в органах поліції заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події, затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.11.2015 № 1377, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 01.12.2015 за № 1498/27943 (надалі Інструкція).

Відповідно до пункту 1 Розділу ІІ Інструкції прийняття заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події незалежно від місця і часу їх учинення, повноти отриманих даних, особи заявника здійснюється цілодобово і невідкладно тим органом поліції, до якого надійшла заява чи повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення та іншу подію, або слідчим, або іншою посадовою особою органу поліції, якою самостійно виявлено з будь-якого джерела обставини, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення.

При особистому зверненні заявника до органу поліції із заявою чи повідомленням про вчинене кримінальне правопорушення та іншу подію уповноважений працівник чергової частини або інша службова особа в кімнаті для приймання громадян цілодобово оформляють протоколи усних заяв і відразу реєструють заяви в журналі єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події (далі - журнал ЄО), форма якого наведена в додатку 2 до цієї Інструкції.

Відповідно до пункту 1 Розділу III заяви і повідомлення про вчинені кримінальні правопорушення та інші події реєструються цілодобово в чергових частинах органів поліції уповноваженими працівниками відразу після їх надходження, вносяться до журналу ЄО та інтегрованої інформаційно-пошукової системи з усіма відомостями з журналу ЄО.

Згідно з пунктом 5 Розділу ІІІ Інструкції про наявність письмових заяв про вчинені кримінальні правопорушення та інші події, що надійшли до чергової частини органу поліції, та повідомлень, що надійшли усно, у яких наявні відомості, що вказують на вчинення кримінального правопорушення, після реєстрації в журналі ЄО уповноважений працівник чергової частини доповідає начальникові слідчого підрозділу для внесення слідчими відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань та інформує начальника органу поліції.

У разі якщо письмова заява, повідомлення про вчинені кримінальні правопорушення надійшли до управління, відділу, відділення поліції при особистому зверненні заявника, водночас з його реєстрацією в журналі ЄО в черговій частині управління, відділу, відділення поліції уповноважений працівник чергової частини оформляє талон-повідомлення, форма якого наведена в додатку 4 до цієї Інструкції, і видає його заявнику (пункт 6 Розділу ІІІ Інструкції).

Датою подання заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події до органів поліції вважається дата реєстрації такої заяви чи повідомлення в журналі ЄО органу поліції (пункт 8 Розділу ІІІ Інструкції).

Суд зазначає, що відповідачем надано до суду копії матеріалів перевірки за зверненням ОСОБА_1 від 01.09.2017.

Так, згідно з висновком про результати розгляду звернення від громадянина ОСОБА_1 від 12.09.2017 за результатами перевірки не здобуто доказів, які б вказували на наявність ознак кримінального правопорушення /а.с. 26/.

Також відповідачем надано до суду лист від 04.10.2017 № 4157/115/111/01-2017, відповідно до якого повідомлено ОСОБА_1, що в ході проведення перевірки матеріалами не здобуто доказів, які б вказували на наявність ознак кримінального правопорушення, перевірку завершено /а.с. 38/.

У судовому засіданні 20.11.2017 позивач зазначив, що звернувся до відповідача із заявою про вчинення кримінального правопорушення, проте, враховуючи те, що відповідач протягом 24 годин не вніс до Єдиного реєстру досудових розслідувань інформацію про кримінальне правопорушення та не надав відповіді на скаргу ОСОБА_1, то питання розгляду заяви позивача повинно бути вирішено відповідно до вимог Закону України "Про звернення громадян".

Суд звертає увагу на те, що відповідно до частини першої статті 214 Кримінального процесуального кодексу України слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов'язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати розслідування. Слідчий, який здійснюватиме досудове розслідування, визначається керівником органу досудового розслідування.

Згідно з пунктом 5 Розділу ІІІ Інструкції про заяви і повідомлення, які надійшли до чергової частини органу поліції і в яких відсутні відомості, які вказують на вчинення кримінального правопорушення, після їх реєстрації в журналі ЄО доповідається уповноваженим працівником чергової частини начальникові органу поліції або особі, яка виконує його обов'язки, для розгляду та прийняття рішення згідно із Законом України "Про звернення громадян" або Кодексом України про адміністративні правопорушення.

З огляду на викладене, суд погоджується з доводами позивача, що спірні правовідносини повинні регулюватися Законом України "Про звернення громадян" від 02.10.1996 № 393/96-ВР (надалі Закон № 393/96-ВР).

Відповідно до частини першої статті 3 Закону № 393/96-ВР під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Скарга звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об'єднань громадян, посадових осіб (частина третя статті 3 Закону № 393/96-ВР).

Частиною першою статті 16 Закону № 393/96-ВР визначено, що скарга на дії чи рішення органу державної влади, органу місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, об'єднання громадян, засобів масової інформації, посадової особи подається у порядку підлеглості вищому органу або посадовій особі, що не позбавляє громадянина права звернутися до суду відповідно до чинного законодавства, а в разі відсутності такого органу або незгоди громадянина з прийнятим за скаргою рішенням - безпосередньо до суду.

Відповідно до частини першої статті 19 Закону № 393/96-ВР органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об'єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов'язані, зокрема: об'єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення.

Згідно з частиною першою статті 20 Закону № 393/96-ВР звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п'ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п'яти днів.

Таким чином, відповідач повинен був розглянути скаргу ОСОБА_1 у термін не більше одного місяця.

Водночас суд зазначає, що лист - відповідь на скаргу ОСОБА_1 від 01.09.2017 датовано 04.10.2017 /а.с. 38/. Крім того, доказів отримання позивачем цього листа-відповіді до суду не надано (на цьому наголошував позивач у судовому засіданні 20.11.2017).

Таким чином, скарга від 01.09.2017 розглянута відповідачем з порушення строку розгляду, визначеного статтею 20 Закону № 393/96-ВР.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що з метою захисту прав позивача згідно з частиною другою статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України, необхідно вийти за межі позовних вимог та визнати протиправною бездіяльність Миргородського ВП ГУНП в Полтавській області щодо ненадання відповіді на скаргу ОСОБА_1 від 01.09.2017 у строк, визначений Законом України "Про звернення громадян".

Водночас суд дійшов висновку, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності Миргородського ВП ГУНП в Полтавській області, яка полягає у ненаданні відповіді на скаргу ОСОБА_1 від 01.09.2017, та про зобов'язання Миргородського ВП ГУНП в Полтавській області протягом 15 днів надати відповідно до законодавства належну та обґрунтовану відповідь на скаргу ОСОБА_1 від 01.09.2017, оскільки матеріали справи містять лист відповідача від 04.10.2017 № 4157/115/111/01-2017, у якому надано відповідь на скаргу ОСОБА_1

Стосовно вимоги позивача щодо стягнення з відповідача моральної шкоди суд зазначає наступне.

Так, статтею 56 Конституція України передбачено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частини другої статті 21 Кодексу адміністративного судочинства України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше вимоги про відшкодування шкоди вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Згідно зі статтею 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до пунктів 3, 4, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 №4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, у чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Згідно з частиною першою статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Суд зазначає, що позивачем не надано суду доказів на підтвердження факту заподіяння йому моральної шкоди внаслідок дій відповідача.

Отже, відсутні підстави для стягнення моральної шкоди.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого.

Відповідно до статті 87 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на правову допомогу.

Згідно з частиною першою статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Судом встановлено, що при поданні позовної заяви судовий збір з огляду на положення статті 5 Закону України "Про судовий збір" позивачем не сплачувався, а тому відповідно у справі відсутні витрати, повязані зі сплатою судового збору.

Відповідно до статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов'язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, передбачених законом. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Адміністративний позов містить вимогу про стягнення на користь позивача витрат на правову допомогу в розмірі 1800,00 грн.

На підтвердження факту понесення позивачем витрат на правову допомогу до суду надано квитанцію №4 на суму 1800,00 грн /а.с. 40/.

Суд зазначає, що частиною третьою статті 4 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05.07.2012 № 5076-VI (надалі Закон № 5076-VI) адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об'єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).

Доказами того, що особа є адвокатом, виходячи з положень частини першої статтей 6, 12 та статті 17 Закону № 5076-VI є свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю в поєднанні з витягом з Єдиного реєстру адвокатів.

Відповідно до пунктів 1, 2, 6 частини першої статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності є: надання правової інформації, консультацій і роз'яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Згідно з частиною першою статті 26 Закону № 5076-VI адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: договір про надання правової допомоги; довіреність; ордер; доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування у справі.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг, акти виконаних або отриманих послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку ( квитанція, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки).

При цьому, недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам.

До складу витрат включаються лише фактично сплачені стороною або її представником витрати.

Суд звертає увагу на те, що в підтвердження здійсненної правової допомоги необхідно долучати й розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором.

Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" від 20.12.2011 № 4191-VI розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - субєктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Як вищезазначено, на підтвердження факту понесення позивачем витрат на правову допомогу до суду надано лише квитанцію № 4 на суму 1800,00 грн /а.с. 40/.

Враховуючи те, що позивачем не надано до суду договір про надання правової допомоги, розрахунку погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, акта приймання-передачі послуг за договором, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для задоволення вимог про стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 1800,00 грн.

Розглянувши вимоги про стягнення з Миргородського ВП ГУНП в Полтавській області на користь ОСОБА_1 витрат, пов'язаних з прибуттям до суду, у розмірі 249,96 грн, суд дійшов наступних висновків.

До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати сторін та їхніх представників, що пов'язані із прибуттям до суду (частина третя статті 87 Кодексу адміністративного судочинства України).

Статтею 91 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що витрати, пов'язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їхніх представників, а також найманням житла, несуть сторони. Стороні, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб'єктом владних повноважень, та її представнику сплачуються іншою стороною добові (у разі переїзду до іншого населеного пункту), а також компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Компенсація за втрачений заробіток обчислюється пропорційно від розміру середньомісячного заробітку, а компенсація за відрив від звичайних занять - пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати.

Граничний розмір компенсації за судовим рішенням витрат сторін та їхніх представників, що пов'язані із прибуттям до суду, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пункту 5 Додатку до постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.2006 № 590 "Про граничні розміри компенсації витрат, повязаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави", витрати, пов'язані з переїздом до іншого населеного пункту та за наймання житла - стороні, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб'єктом владних повноважень, та її представникові, а також свідкам, спеціалістам, перекладачам та експертам, не можуть перевищувати встановлені законодавством норми відшкодування витрат на відрядження.

Суд зазначає, що витрати на переїзд можуть бути відшкодовані лише у випадках, коли стороні необхідно було здійснити переїзд до адміністративного суду в інше місто або селище. Розмір витрат визначається вартістю квитків на залізничний, автомобільний, водний, повітряний транспорт або ж підтвердженою вартістю пального, необхідного для переїзду до суду власним автотранспортом.

Так, у матеріалах справи наявний чек № 45145 від 20.11.2017, відповідно до якого за пальне сплачено 249,96 грн /а.с. 40/.

Проте суд зазначає, що позивачем не надано доказів наявності у нього власного автотранспорту, доказів на підтвердження протяжності маршруту тощо.

З огляду на недоведеність позивачем понесення витрат на прибуття до суду, вказані вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Щодо вимоги стосовно притягнення до відповідальності винних осіб Миргородського ВП ГУНП в Полтавській області, які порушили Закон України "Про звернення громадян", суд зазначає таке.

Відповідно до частини першої статті 166 Кодексу адміністративного судочинства України суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб'єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону.

Суд зазначає, що винесення окремої ухвали є правом суду, а не обов'язком.

Так, з огляду на висновки суду щодо часткового задоволення позову та характер правовідносин, що склалися, відсутні підстави для винесення окремої ухвали.

Отже, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Керуючись статтями 2, 7-11, 17, 71, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Миргородського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Полтавській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Миргородського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Полтавській області щодо ненадання відповіді на скаргу ОСОБА_1 від 01.09.2017 у строк, визначений Законом України "Про звернення громадян".

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 186 КАС України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова суду не набрала законної сили.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Полтавський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення постанови з одночасним поданням її копії до суду апеляційної інстанції. У разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови складено 27.11.2017.

Суддя Т.С. Канигіна