Справа № 201/12549/17
Суддя: Антонюк О. А.
Дата ухвалення: 2017-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

провадження 2а/201/363/2017
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2017 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

в складі головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем - Пухловою О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області і Державної фіскальної служби України про визнання дій та бездіяльності протиправними та зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 04 вересня 2017 року звернувся до суду з позовом до відповідачів Головного управління ДФС у Дніпропетровській області і Державної фіскальної служби України про визнання дій та бездіяльності протиправними та зобов'язання вчинити певні дії, позовні вимоги не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач в своєму позові, а його представник в судовому засіданні посилаються на те, що ОСОБА_1, 27 травня 2016 року отримав свідоцтво про хворобу № 7 від військово-лікарської комісії ДУ «ТМО МВС України по Дніпропетровській області», яка здійснила його медичний огляд та встановила, що він не придатний до військової служби через захворювання, яке пов'язане з виконанням службових обов'язків та проходженням служби. 10 червня 2016 року та 22 травня 2017 року (вдруге) актом огляду медико-соціальної експертної комісії (Обласна МСЕК № 3) позивачу була встановлена друга група інвалідності та зазначено, що захворювання пов'язане з виконанням службових обов'язків. Наказом Головного управління ДФС у Дніпропетровській області від 25 липня 2016 № 341-0 позивача, полковника податкової міліції, було звільнено з посади та податкової міліції за п.65 «б» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української PCP від 29 липня 1991 року № 114 «через хворобу». 03 травня 2017 року позивач звернувся з заявою до ГУ ДФС у Дніпропетровській області з питання призначення та виплати йому одноразової грошової допомоги у зв'язку із захворюванням, отриманим під час виконання службових обов'язків, що призвело до встановлення 11 групи інвалідності, відповідно до вимог ст. 23 Закону України «Про міліцію», надавши згідно до п. 5 та п. 6 постанови КМУ від 12 травня 2007 pоку № 707 «Про затвердження Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або інвалідності працівника міліції, податкової міліції» наступні документи: довідку медико-соціальної експертної комісії щодо визначення ступеня втрати працездатності внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва) та (або) установлення групи інвалідності; довідку про грошове забезпечення; копію сторінок паспорта з даними про прізвище, ім'я та по батькові, видачу документа та місце реєстрації; копію ідентифікаційного номера; довідку ПАТ НАСК «ОРАНТА»; довідку ПАТ СК «БРОКБІЗНЕС». 29 червня 2017 року позивачу була надана відповідь № 13158/10/04-36-04-0219, що оскільки 07 листопада 2015 Закон України «Про міліцію» втратив чинність, законні підстави приймати заяви та готувати висновки про призначення одноразової грошової допомоги у зв'язку із встановленням інвалідності та втратою працездатності колишнім працівникам податкової міліції після вказаної дати відсутні. Розгляд матеріалів про виплату одноразової грошової допомоги працівникам податкової міліції буде відновлено після внесення відповідних змін до Податкового кодексу України. 21 липня 2017 року позивач звернувся до Державної фіскальної служби України з вимогою витребувати його заяву (рапорт) від 03 травня 2017 року разом із доданими до неї документами у ГУ ДФС у Дніпропетровській області та призначити і виплатити йому одноразову грошову допомогу у зв'язку із захворюванням, отриманим під час виконання службових обов'язків, що призвело до встановлення II групи інвалідності відповідно до статті 356 Податкового кодексу України та частини 6 статті 23 Закону України «Про міліцію». Листом від 09 серпня 2017 року (отриманий 18 серпня 2017 року) № 10184/я/99-99-04-04-02-14 Державна фіскальна служба України повідомила його в цілому про те, що встановлення інвалідності відбулося після втрати чинності Закону України «Про міліцію» і що положення Закону України «Про національну поліцію» не поширюються на працівників податкової міліції, тому для проведення та виплати одноразової грошової допомоги працівникам податкової міліції відсутні законні підстави. Позивач вважає, що обидва відповідача дійшли помилкових висновків щодо правових підстав нарахування та виплати йому одноразової грошової допомоги у зв'язку із захворюванням, отриманим під час виконання службових обов'язків, що призвело до встановлення II групи інвалідності, вказані дії відповідачів вважає незаконними, неправомірними, так як на сьогодні є всі необхідні документи для визначення йому права та виплати вказаної одноразової грошової допомоги. Позивач звертався з заявами та скаргами до відповідача та його органів з питаннями усунення порушення законів при необхідності вирішити вказане питання по закону, але вони ніяких дій для цього не зробили, відбувається бездіяльність. Позивач вважає вказане незаконним і протиправним, оскільки цим порушуються його права, в добровільному порядку питання не вирішується, відповідач не погоджується з доводами позивача, просив визнати протиправною бездіяльність і дії відповідачів щодо неналежного виконання закону про призначення йому та виплату вказаної грошової виплати, фактично незаконним рішення про відмову йому в цьому та зобов'язати відповідачів нарешті виконати закон та належним чином оформити і виплатити йому вказані кошти, задовольнивши позов у повному обсязі.

Представник відповідачів Головного управління ДФС у Дніпропетровській області і Державної фіскальної служби України в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснивши, що дійсно позивач звертався до них з письмовими заявами про право на призначення і виплату вказаної одноразової грошової допомоги, але встановлення інвалідності позивачу дійсно відбулося після втрати чинності Закону України «Про міліцію» і що положення Закону України «Про національну поліцію» не поширюються на працівників податкової міліції, тому для проведення та виплати одноразової грошової допомоги працівникам податкової міліції відсутні законні підстави. Вони позивачу надали належну відповідь і роз'яснили подальші дії. Отже, неправомірних дій чи бездіяльності в них немає, оскільки постійно працюють над цим і іншими зверненнями подібного характеру по цим та іншим питанням, документального підтвердження незаконності їх дій чи бездіяльності по вказаному питанню немає. Їх рішення про відмову позивачу законне. На всі письмові звернення позивача вони йому надавали своєчасні письмові відповіді, відповідно реагували на них, скарги скеровували до відповідних служб і підрозділів, вони діють в межах своєї компетенції, порушення закону чи бездіяльності з їх боку не було, вважає позовні вимоги до них безпідставними і просив в їх задоволенні відмовити в повному обсязі.

Вислухавши пояснення представника позивача і представника відповідачів, з'ясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню.

Відповідно до ст. 6 КАС України кожному гарантується право на захист його прав, свобод та інтересів незалежним та неупередженим судом.

Згідно п.1 ч. І ст. 18 КАС України адміністративні справи, в якій однією із сторін є орган або посадова особа місцевого самоврядування, підсудні місцевим судам. А відповідно до ч. З ст. 18 цього Кодексу справи, щодо оскарження дій або бездіяльності посадових чи службових осіб місцевих органів виконавчої влади, розглядаються і вирішуються місцевим загальним судом за вибором позивача.

Згідно ч. 2 ст. 19 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративні справи з приводу оскарження дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, які вчинені (допущені) стосовно конкретної фізичної чи юридичної особи, вирішуються за вибором позивача адміністративним судом за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання (перебування, знаходження) особи-позивача.

Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В обґрунтування звернення з позовом до адміністративного суду позивач посилався на норми Кодексу адміністративного судочинства України. За приписами ч. 1 ст. 5 КАС України адміністративне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. КАС України визначає повноваження адміністративних судів щодо розгляду справ адміністративної юрисдикції, порядок звернення до адміністративних судів і порядок здійснення адміністративного судочинства.

Згідно зі ст. З КАС України справою адміністративної юрисдикції є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

За правилами ч. 2 ст. 2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дії їй бездіяльності Конституцією чи іншими законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Відповідно до ч. 1 ст. 129 Конституції України при здійсненні правосуддя судді незалежні і підкоряються лише закону.

Згідно статті 6 Конституції України органи виконавчої влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України. Стаття 19 Конституції України передбачає, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Судом з'ясовано, що позивач ОСОБА_1 мешкає по АДРЕСА_1 і звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська в порядку, передбаченому законом. Один відповідач не знаходиться і не зареєстрований в цьому районі міста, інший - знаходиться в цьому районі.

Відповідно ст. 5 Конституції України, носієм суверенітету і єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування.

Статтею 124 Конституції України встановлено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

В судовому засіданні встановлено, що дійсно позивач ОСОБА_1, 27 травня 2016 року отримав свідоцтво про хворобу № 7 від військово-лікарської комісії ДУ «ТМО МВС України по Дніпропетровській області», яка здійснила його медичний огляд та встановила, що він не придатний до військової служби через захворювання, яке пов'язане з виконанням службових обов'язків та проходженням служби. 10 червня 2016 року та 22 травня 2017 року (вдруге) актом огляду медико-соціальної експертної комісії (Обласна МСЕК № 3) позивачу була встановлена друга група інвалідності та зазначено, що захворювання пов'язане з виконанням службових обов'язків. Наказом Головного управління ДФС у Дніпропетровській області від 25 липня 2016 № 341-0 позивача, полковника податкової міліції, було звільнено з посади та податкової міліції за п.65 «б» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української PCP від 29 липня 1991 року № 114 «через хворобу». 03 травня 2017 року позивач звернувся з заявою до ГУ ДФС у Дніпропетровській області з питання призначення та виплати йому одноразової грошової допомоги у зв'язку із захворюванням, отриманим під час виконання службових обов'язків, що призвело до встановлення 11 групи інвалідності, відповідно до вимог ст. 23 Закону України «Про міліцію», надавши згідно до п. 5 та п. 6 постанови КМУ від 12 травня 2007 pоку № 707 «Про затвердження Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або інвалідності працівника міліції, податкової міліції» наступні документи: довідку медико-соціальної експертної комісії щодо визначення ступеня втрати працездатності внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва) та (або) установлення групи інвалідності; довідку про грошове забезпечення; копію сторінок паспорта з даними про прізвище, ім'я та по батькові, видачу документа та місце реєстрації; копію ідентифікаційного номера; довідку ПАТ НАСК «ОРАНТА»; довідку ПАТ СК «БРОКБІЗНЕС». 29 червня 2017 року позивачу була надана відповідь № 13158/10/04-36-04-0219, що оскільки 07 листопада 2015 Закон України «Про міліцію» втратив чинність, законні підстави приймати заяви та готувати висновки про призначення одноразової грошової допомоги у зв'язку із встановленням інвалідності та втратою працездатності колишнім працівникам податкової міліції після вказаної дати відсутні. Розгляд матеріалів про виплату одноразової грошової допомоги працівникам податкової міліції буде відновлено після внесення відповідних змін до Податкового кодексу України. 21 липня 2017 року позивач звернувся до Державної фіскальної служби України з вимогою витребувати його заяву (рапорт) від 03 травня 2017 року разом із доданими до неї документами у ГУ ДФС у Дніпропетровській області та призначити і виплатити йому одноразову грошову допомогу у зв'язку із захворюванням, отриманим під час виконання службових обов'язків, що призвело до встановлення II групи інвалідності відповідно до статті 356 Податкового кодексу України та частини 6 статті 23 Закону України «Про міліцію». Листом від 09 серпня 2017 року (отриманий 18 серпня 2017 року) № 10184/я/99-99-04-04-02-14 Державна фіскальна служба України повідомила його в цілому про те, що встановлення інвалідності відбулося після втрати чинності Закону України «Про міліцію» і що положення Закону України «Про національну поліцію» не поширюються на працівників податкової міліції, тому для проведення та виплати одноразової грошової допомоги працівникам податкової міліції відсутні законні підстави. Позивач вважає, що обидва відповідача дійшли помилкових висновків щодо правових підстав нарахування та виплати йому одноразової грошової допомоги у зв'язку із захворюванням, отриманим під час виконання службових обов'язків, що призвело до встановлення II групи інвалідності, вказані дії відповідачів вважає незаконними, неправомірними, так як на сьогодні є всі необхідні документи для визначення йому права та виплати вказаної одноразової грошової допомоги. Позивач звертався з заявами та скаргами до відповідача та його органів з питаннями усунення порушення законів при необхідності вирішити вказане питання по закону, але вони ніяких дій для цього не зробили, відбувається бездіяльність. Позивач вважає вказане незаконним і протиправним, оскільки цим порушуються його права, в добровільному порядку питання не вирішується, відповідач не погоджується з доводами позивача.

Відповідно до пункту 356.1 статті 356 Податкового кодексу України держава гарантує правовий та соціальний захист осіб начальницького і рядового складу податкової міліції та членів їхніх сімей. На них поширюються гарантії соціального і правового захисту, передбачені статтями 20-23 Закону України "Про міліцію" та Законом України "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист".

Згідно статті 357 цього Кодексу форми та розмір матеріального забезпечення осіб начальницького і рядового складу податкової міліції, включаючи грошове утримання, встановлюється КМ України. Пенсійне забезпечення осіб начальницького складу податкової міліції здійснюється у порядку, встановленому законом для осіб начальницького складу органів внутрішніх справ.

Приписами частини 6 статті 23 Закону України "Про міліцію" (в редакції від 13 лютого 2015 року, який набрав чинності 12 березня 2015 року) установлено, що у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного працівнику міліції під час виконання ним службових обов'язків, яке призвело до встановлення йому інвалідності, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для

працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності І групи, 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності II групи, 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, у разі встановлення інвалідності III групи в порядку та на умовах, визначених КМ України. Визначення ступеня втрати працездатності працівником міліції у період проходження служби в органах внутрішніх справ у кожному випадку ушкодження здоров'я здійснюється в індивідуальному порядку відповідно до законодавства.

Закон України "Про міліцію" втратив чинність 07 листопада 2015 року в зв'язку з набранням чинності Закону України "Про Національну поліцію". Разом з тим, норми абзацу 3 пункту 15 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 02 липня 2015 року "Про Національну поліцію" передбачають, що право на отримання одноразової грошової допомоги, інших виплат, передбачених Законом України "Про міліцію", зберігається і здійснюється в порядку, що діяв до набрання чинності Законом України "Про Національну поліцію".

Відповідно до пункту 1 Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або інвалідності працівника міліції, податкової міліції, затв. постановою КМ України № 707 від 12 травня 2007 року одноразова грошова допомога (далі - грошова допомога) виплачується у разі: 1) загибелі (смерті) працівника міліції, податкової міліції під час виконання ним службових обов'язків, пов'язаних з безпосередньою участю в охороні громадського порядку та боротьбі із злочинністю. Грошова допомога виплачується членам сім'ї загиблого (померлого), а в разі їх відсутності - його батькам та утриманцям у розмірі десятирічного грошового забезпечення; 2) установлення інвалідності, яка настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ, органах державної податкової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби чи після закінчення такого строку внаслідок захворювання або нещасного випадку, що сталися: під час виконання службових обов'язків, пов'язаних з безпосередньою участю в охороні громадського порядку та боротьбі із злочинністю, у розмірі: п'ятирічного грошового забезпечення - інвалідам І групи; чотирирічного грошового забезпечення - інвалідам II групи; трирічного грошового забезпечення - інвалідам III групи; у період проходження служби, - у відсотках відповідного розміру грошового забезпечення згідно із ступенем втрати працездатності, який визначається медико-соціальною експертною комісією; 3) поранення (контузії, травми або каліцтва), що сталося: під час виконання службових обов'язків, пов'язаних з безпосередньою участю в охороні громадського порядку та боротьбі із злочинністю, - у розмірі річного грошового забезпечення; у період проходження служби, - у відсотках до розміру річного грошового забезпечення, встановленого відповідно до ступеня втрати працездатності, що визначається медико-соціальною експертною комісією.

Порівняльний аналіз норм Закону України "Про міліцію", Закону України «Про національну поліцію» та вищевказаного Порядку свідчить про те, що ними неоднаково врегульовані питання стосовно розміру виплати одноразової грошової допомоги у разі настання інвалідності. При цьому, згідно з вимогами частини 4 статті 9 КАС України у разі невідповідності нормативно-правового акту Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту застосовується правовий акт, який має вищу юридичну силу. Враховуючи зазначене, позивач має право на отримання грошової допомоги відповідно до розмірів, встановлених приписами частини 6 статгі 23 Закону України "Про міліцію", а саме в розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, що на момент встановлення інвалідності (10 червня 2016 року) складає 290 000.00 грн. (1 450х200).

Не розгляд відповідачами направлених на їх адресу документів для призначення позивачу одноразової допомоги у зв'язку з настанням інвалідності є протиправною бездіяльністю такого суб'єкта владних повноважень.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 18 Кодексу адміністративного судочинства України місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні усі адміністративні справи щодо спорів фізичних осіб з суб'єктами владних повноважень з приводу обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно з ч. З ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь якими несприятливими наслідками для прав, свобод, та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. Відсутність хоча б однієї з наведених вище ознак, є підставою для задоволення адміністративного позову.

Статтями 71, 72 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову, обставини, які визнаються сторонами, можуть не доказуватися перед судом.

Згідно ст. 8 КАС України людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до принципу верховенства права з урахуванням судової практики та рішень Європейського Суду з прав людини, правовідносини, що виникають в процесі реалізації права на виплату грошової допомоги основані на принципі юридичної визначеності.

Зазначений принцип не дозволяє державі посилатися на відсутність певного нормативного акта, який визначає механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах. Як свідчить позиція Суду ЄС у справі Yvonne van Duyn v. Home Office (Case 41/74 van Duyn v. Home Office), якщо держава чи орган публічної влади схвалили певну концепцію, в даному випадку, така держава чи орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки, оскільки їх схвалення дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у фізичних осіб стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки.

Отже позивач може просити суд зобов'язати Головне управління ДФС у Дніпропетровській області і Державну фіскальну службу України провести дії про призначення і виплату грошової допомоги ОСОБА_1 із розрахунку 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб та провести виплату йому грошової допомоги в сумі 290 000 грн., він не має змоги в іншому, позасудовому порядку, вирішити даний спір, тож вимушений звернутися до суду з даним позовом за захистом своїх прав.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язанні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно статті 8 Конституції України в Україні визначається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Конституція України є нормою прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Статтею 64 Конституції України встановлено, що «конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України».

Відповідно до ч. З ст. 22 Конституції України, при прийнятті нових законів або внесені змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав та свобод.

Крім того, в мотивувальній частині рішення від 11 жовтня 2005 року № 8 - рп Конституційній Суд України зазначив, що конституційні принципи на яких базується здійснення прав і свобод людини і громадянина в Україні, включаючи і право на вказану одноразову грошову виплату перетинаються за змістом статей 1, 3, 6 (частина друга), 8, 19 (частина друга), 22, 23, 24, (частина перша) Основного Закону України правові гарантії, правову визначеність і пов'язана з ними передбачуваність законодавчої політики у сфері пенсійного забезпечення, грошової допомоги, необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і були впевненими у своїх законних очікуваннях, набуте ними на підставі чинного законодавства право, його, зміст та обсяг буде ними реалізовано, тобто набуде право його зміст та обсяг буде ними реалізовано тобто набуте право не може бути скасовано чи звужене.

З огляду на рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кечко проти України» (набрало законної сили 8 лютого 2006 року) положення ст. 58 Конституції України про незворотність дії в часі законів та інших нормативно - правових актів, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи, судами слід мати на увазі наступне: реалізація особою прав, що пов'язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно - правових актів національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань, тобто посилання органів державної влади на відсутність коштів, як причину невиконання своїх зобов'язань, судами не повинні приймати до уваги; у випадках, коли набуття чинності певним законом, його нормами призупиняється дія положень закону, що був прийнятий раніше, до спірних правовідносин застосовується закон, що діяв на момент виникнення права у особи відповідно права.

Відповідно до ст. 46 Конституції України «громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадків передбачених законом.

Предметом поданої заяви є прохання визначення, призначення та виплата одноразової грошової допомоги при вказаному позивачем звільненні за станом здоров'я відповідно до вимог конкретного закону.

Статтею 5 КАС України передбачено, що адміністративне судочинство здійснюється відповідно Конституції України, цього Кодексу та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до статі 9 КАС України у разі невідповідності нормативно - правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених Законом.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Частиною 6 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів.

Отже, відповідачі повинні довести, що дiями позивача було порушено їх права. Однак, жодних інших доказiв відповідачами до суду не надано.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у випадку його порушення, невизнання або оспорювання. Способом захисту порушеного права згідно п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України є визнання незаконним рішення, дії або бездіяльності органу державної влади або органу місцевого самоврядування. їх посадових або службових осіб.

Відповідно до вимог ст. 69 КАС України докази суду надають особи, які беруть участь у справі. Суд може запропонувати надати додаткові докази або витребувати додаткові докази за клопотанням осіб, які беруть участь у справі,

або з власної ініціативи. Відповідно до вимог ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Крім того, згідно до вимог ч. 3 ст. 2 КАС України «У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку». При цьому Пленум Вищого адміністративного суду у постанові від 6 березня 2008 року зауважив, що під час розгляду спорів щодо окарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень суди незалежно від підстав, наведених в позовній заяві, повинні перевіряти їх відповідність усім зазначеним вимогам.

З огляду на заявлені позовні вимоги, доводи позивача, визначальними обставинами для вирішення спірних правовідносин є визначення відповідності оскаржуваних дій відповідача критеріям правомірності, які пред'являються до дій та рішень суб'єктів владних повноважень. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що дії відповідача стосовно спірного питання не відповідають вимогам діючого законодавства, а тому позов підлягає задоволенню повністю.

Не може суд прийняти до уваги позицію представника відповідачів щодо не визнання позовних вимог, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об'єктивно не підтверджуються, порушення прав позивача, в тому числі і визначених Конституцією України, іншими законами саме цим відповідачами були допущені. При таких обставинах суд вважає можливим позовну заяву задовольнити і визнати неправомірними дії Головного управління ДФС у Дніпропетровській області і Державної фіскальної служби України щодо не призначення та не перерахування ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв'язку з настанням інвалідності, зобов'язати ГЕ ДФС у Дніпропетровській області у семиденний строк після набрання постановою законної сили скласти та надати до Державної фіскальної служби України висновок щодо проведення та виплати грошової допомоги ОСОБА_1 із розрахунку 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб з документами, що були наданим із заявою (рапортом) від 03 травня 2017 року та копією висновку службового розслідування за фактом поранення (контузії, травми або каліцтва), установлення групи інвалідності чи загибелі (смерті), зобов'язати ДФС України у десятиденний строк після набрання постановою законної сили прийняти рішення про призначення виплати грошової допомоги ОСОБА_1 із розрахунку 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, і надіслати його разом із документами до ГУ ДФС у Дніпропетровській області для проведення виплати, зобов'язати ГУ ДФС у Дніпропетровській області у двомісячний строк після набрання постановою законної сили провести виплату грошової допомоги ОСОБА_1 в сумі 290 000 грн., а також стягнути з ГУ ДФС у Дніпропетровській області на користь держави судовий збір (за дві вимоги немайнового характеру: по 640 грн.) в сумі 1280 грн. та стягнути з ДФС України на користь держави судовий збір (за дві вимоги немайнового характеру: по 640 грн.) в суми 1280 грн..

Таким чином позовні вимоги про визнання дій і бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії в такому вигляді знайшли своє підтвердження в ході судового засідання і підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 41, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 15, 16 ЦК України, п. 356.1 ст. 356, ст. 357 Податкового кодексу України, ч. 6 ст. 23 Закону України "Про міліцію", аб. З п. 15 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 02 липня 2015 року "Про Національну поліцію", практикою Європейського суду з прав людини, ст. 2, 3, 5, 6, 18, 19, 69, 71, 72, 158-163, 167 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Позовну заяву задовольнити.

Визнати неправомірними дії Головного управління ДФС у Дніпропетровській області і Державної фіскальної служби України щодо не призначення та не перерахування ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв'язку з настанням інвалідності.

Зобов'язати Головне управління ДФС у Дніпропетровській області у семиденний строк після набрання постановою законної сили скласти та надати до Державної фіскальної служби України висновок щодо проведення та виплати грошової допомоги ОСОБА_1 із розрахунку 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб з документами, що були наданим із заявою (рапортом) від 03 травня 2017 року та копією висновку службового розслідування за фактом поранення (контузії, травми або каліцтва), установлення групи інвалідності чи загибелі (смерті).

Зобов'язати Державну фіскальну службу України у десятиденний строк після набрання постановою законної сили прийняти рішення про призначення виплати грошової допомоги ОСОБА_1 із розрахунку 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, і надіслати його разом із документами до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області для проведення виплати.

Зобов'язати Головне управління ДФС у Дніпропетровській області у двомісячний строк після набрання постановою законної сили провести виплату грошової допомоги ОСОБА_1 в сумі 290 000 грн.

Стягнути з Головного управління ДФС у Дніпропетровській області на користь держави судовий збір в сумі 1280 грн..

Стягнути з Державної фіскальної служби України на користь держави судовий збір в суми 1280 грн..

Постанова може бути оскаржена в Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом 10 днів з дня її проголошення.

Суддя -