Справа № 805/1677/17-а
Суддя: Маринчак Н.Є.
Дата ухвалення: 2017-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 листопада 2017 року м. Київ К/800/25558/17

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Головуючого: Маринчак Н.Є.

Суддів: Бухтіярової І.О., Цвіркуна Ю.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1

на постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 12 липня 2017 року

у справі №805/1677/17-а

за позовом ОСОБА_1 (надалі - ОСОБА_1)

до Державної податкової інспекції у м. Краматорську Головного управління Державної фіскальної служби у Донецькій області (надалі - ДПІ у м. Краматорську)

про скасування податкових повідомлень-рішень, -

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом, в якому просив скасувати податкові повідомлення-рішення ДПІ у м. Краматорську від 05.06.2015 року №80/12908 та від 24.08.2016 року №.

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 18.05.2017 року адміністративний позов задоволено.

Постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 12.07.2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та прийнято нове - про відмову в задоволенні позову.

Ухвалюючи вказане рішення, суд апеляційної інстанції виходив з того, що транспортний податок як обов'язковий місцевий податок підлягає сплаті, виходячи з норм ст. 267 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), починаючи з 01.01.2015 року безвідносно до прийняття місцевою радою рішення щодо цього податку в порядку, встановленому пп. 12.3.4 п. 12.3 ст. 12 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

А тому, оскільки використання позивачем автомобіля віком до 5 років з об'ємом двигуна понад 3000 куб. см., що є об'єктом оподаткування транспортним податком, підтверджено в судовому процесі, податкове повідомлення-рішення від 05.06.2015 року №80/12908 прийнято відповідачем відповідно до вимог законодавства, як і податкове повідомлення-рішення від 24.08.2016 року №, згідно з яким до ОСОБА_1 застосовано штрафні санкції в сумі 2500,00 грн. за затримку на 20 календарних днів сплати угодженого податкового зобов'язання з транспортного податку в розмірі 25000,00 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, ОСОБА_1 звернувся з касаційною скаргою до Вищого адміністративного суду України, в якій просить скасувати постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 12.07.2017 року та залишити в силі постанову Донецького окружного адміністративного суду від 18.05.2017 року, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права.

З огляду на звернення позивача до суду з клопотанням про прискорення розгляду справи від 02.10.2017 року ухвалою Вищого адміністративного суду України від 10.11.2017 року призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження.

Крім того, ОСОБА_1 просив розглянути справу без його участі.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 222 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи, наведені у скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено попередніми судовими інстанціями, відповідачем 05.06.2015 року прийнято податкове повідомлення-рішення №80/12908, згідно з яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання з транспортного податку з фізичних осіб у розмірі 25000,00 грн., оскільки він є власником легкового автомобіля марки LEXUS, модель RX 360, 2012 року випуску із об'ємом двигуна 3456 куб. см., який відповідно до вимог пп. 267.2.1 п. 267.2 ст. 267 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) є об'єктом оподаткування транспортним податком.

Крім того, ДПІ у м. Краматорську проведено камеральну перевірку ОСОБА_1 з питання повноти та своєчасності розрахунків з бюджетом з транспортного податку, наслідки якої оформлено актом від 23.08.2016 року №1599/05-15-13-03-.

На підставі зазначеного акта перевірки відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення від 24.08.2016 року №, згідно з яким на підставі ст. 126 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) за затримку на 20 календарних днів сплати угодженого податкового зобов'язання з транспортного податку в розмірі 25000,00 грн. до позивача застосовано штрафні санкції на рівні 10% в сумі 2500,00 грн.

При наданні оцінки правомірності прийняття вказаних податкових повідомлень-рішень слід враховувати таке.

Згідно з п. 8.3. ст. 8 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) до місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних і міських рад у межах їх повноважень, і є обов'язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

01.01.2015 року набрав чинності Закон України від 28.12.2014 року №71-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи», яким, зокрема, викладено в новій редакції ст. 267 Податкового кодексу України та введено новий транспортний податок.

Так, згідно з пп. 267.1.1 п. 267.1 ст. 267 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) платниками транспортного податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які мають зареєстровані в Україні згідно з чинним законодавством власні легкові автомобілі, що відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті є об'єктами оподаткування.

Об'єктом оподаткування є легкові автомобілі, які використовувалися до 5 років і мають об'єм циліндрів двигуна понад 3000 куб. см. (пп. 267.2.1 п. 267.2 ст. 267 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)).

При цьому п. 4 Прикінцевих положень Закону України від 28.12.2014 року №71-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» рекомендовано органам місцевого самоврядування: у місячний термін з дня опублікування цього Закону переглянути рішення щодо встановлення на 2015 рік податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) для об'єктів житлової нерухомості, а також прийняти та оприлюднити рішення щодо встановлення у 2015 році податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) для об'єктів нежитлової нерухомості, податку на майно (в частині транспортного податку) та акцизного податку з реалізації суб'єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів.

Наведене відповідає вимогам п. 10.2 ст. 10 Податкового кодексу України, згідно з яким саме місцеві ради обов'язково установлюють податок на майно в частині транспортного податку, а також кореспондує положенням п. 24 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та ст. 143 Конституції України.

Так, з огляду на приписи п. 4 Прикінцевих положень Закону України від 28.12.2014 року №71-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» Краматорською міською радою Донецької області 12.03.2015 року прийнято рішення №47/VI-36 «Про затвердження Положення про транспортний податок на території міста Краматорська», яким встановлено у 2015 році в м. Краматорську транспортний податок на рівні 25000,00 грн.

Разом з тим, відповідно до пп. 12.3.4. п. 12.3. ст. 12 Податкового кодексу України рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Згідно зі ст. 3 Бюджетного кодексу України бюджетний період для всіх бюджетів, що складають бюджетну систему України, становить один календарний рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року.

За правилами п. 12.5 ст. 12 Податкового кодексу України офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, який набирає чинності з урахуванням строків, передбачених підпунктом 12.3.4 цієї статті.

Таким чином, рішення місцевих рад стосовно транспортного податку, прийняті в 2015 році, не могли бути застосовані в цьому ж 2015 році. Такі рішення могли передбачати плановим лише 2016 рік і саме з цього періоду транспортний податок міг вважатись встановленим місцевою радою.

Наведене узгоджуються з принципом стабільності, на якому ґрунтується податкове законодавство, що закріплений у пп. 4.1.9 п. 4.1 ст. 4 Податкового кодексу України, за змістом якого зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року.

При цьому колегія суддів враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену, зокрема, в рішенні від 14.10.2010 року у справі «Щокін проти України» (заяви №23759/03 та №37943/06), де Суд зазначив, що перша та найважливіша вимога ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про «закон», ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі «Шпачек s.r.о.» проти Чеської Республіки», №26449/95, п. 54, від 09.11.1999 року). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy), [ВП], №33202/96). На думку Суду, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення такого важливого фінансового питання, порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника.

Як також наголосив Європейський суд з прав людини в рішення від 26.06.2014 року у справі «Суханов та Ільченко проти України» (заяви №68385/10 та №71378/10), перша і найбільш важлива вимога ст. 1 Першого Протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання органів влади у право мирно володіти своїм майном має бути законним і переслідувати законну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання має бути пропорційним переслідуваній меті. Іншими словами, має бути досягнуто «справедливого співвідношення» між інтересами суспільства і вимогами щодо захисту прав людини. Такий баланс не досягнутий, якщо особа чи особи у справі мали нести індивідуальні або додаткові обов'язки (див., серед багатьох інших органів влади, «Колишній король Греції та інші проти Греції» [GC], заяви №25701/94, §§ 79 і 82, ЄСПЛ 2000-XII).

З огляду на викладене, суд першої інстанції, на відміну від суду апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про протиправність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

Згідно зі ст. 226 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції та залишає в силі рішення суду першої інстанції, яке ухвалено відповідно до закону і скасоване або змінене помилково.

Оскільки суд апеляційної інстанції не звернув уваги на зазначені обставини і без достатніх підстав скасував обґрунтовану та законну постанову суду першої інстанції, то постанова Донецького апеляційного адміністративного суду від 12.07.2017 року підлягає скасуванню із залишенням у силі постанови Донецького окружного адміністративного суду від 18.05.2017 року.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 226, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ухвалив:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 12 липня 2017 року - скасувати.

Постанову Донецького окружного адміністративного суду від 18 травня 2017 року - залишити в силі.

Присудити на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в розмірі 768,00 грн. (сімсот шістдесят вісім гривень 00 коп.) за рахунок бюджетних асигнувань Державної податкової інспекції у м. Краматорську Головного управління Державної фіскальної служби у Донецькій області.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута з підстав, встановлених статтею 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: ___________________ Н.Є. Маринчак

Судді: ___________________ І.О. Бухтіярова

___________________ Ю.І. Цвіркун