Справа № 805/3940/17-а
Суддя: Мозговая Н.А.
Дата ухвалення: 2017-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 листопада 2017 р. Справа № 805/3940/17-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов'янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Мозгової Н.А., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Голови Апеляційного суду Донецької області про визнання дії протиправними та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до Донецького окружного адміністративного суду з позовною заявою до Голови Апеляційного суду Донецької області про визнання протиправною відмову голови Апеляційного суду Донецької області щодо надання довідки про розмір суддівської винагороди працюючого судді, яка передбачена зміненим у серпні 2017 року штатним розкладом та зобов'язати голову Апеляційного суду Донецької області надати довідку про розмір суддівської винагороди працюючого судді у розмірі, встановленому зміненим у серпні 2017 року штатним розкладом.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідно до постанови Верховної Ради України №1119-VІІІ ОСОБА_1 - суддю Апеляційного суду Донецької області звільнено з посади судді на загальних підставах (з виходом у відставку), і вона отримує щомісячне довічне утримання, як суддя у відставці. У зв'язку із тим, що у серпні 2017 року до штатного розкладу Апеляційного суду Донецької області внесені зміни в частині розміру посадових окладів працюючих суддів, ОСОБА_1 звернулась із заявою до голови суду про надання довідки про розмір суддівської винагороди працюючого судді, яка передбачена зміненим штатним розкладом. Листом від 10.10.2017 року голова Апеляційного суду Донецької області відмовив у видачі довідки, вказавши, що позивач за результатами кваліфікаційного оцінювання не підтвердила відповідність займаній посаді.

Позивач посилається на рішення Конституційного Суду України №4-рп/2016 від 08.06.2016 року, в якому суд зазначив, що наслідком відставки судді є припинення його повноважень з одночасним збереженням за ним звання судді і гарантій незалежності та недоторканості, в тому числі отримання щомісячного грошового утримання судді. І пунктом 4 цього рішення наголосив, у разі зміни грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного грошового утримання. Вважає, що голова Апеляційного суду Донецької області позбавив конституційного права на перерахунок розміру раніше призначеного довічного грошового утримання судді у відставці.

Позивач до судового засідання не з'явився, про розгляд справи був повідомлений належним чином, просив розглянути справу за її відсутності у зв'язку із значною відстанню м.Маріуполя та м.Слов'янськ і є проблеми із транспортом.

Представник відповідача через канцелярію суду надав письмові заперечення на адміністративний позов, мотивуючи тим, що на звернення ОСОБА_1 до Апеляційного суду Донецької області для надання довідки про розмір суддівської винагороди працюючого судді, яка передбачена зміною штатного розкладу надана довідка, з урахуванням ч.3 ст.142 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», п.25 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону, а саме щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці у розмірі 50% суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді та право на отримання щомісячного грошового утримання у розмірі, визначеному цим Законом, має суддя, який за результатом кваліфікаційного оцінювання підтвердив відповідність займаній посаді. Зазначає те, що позивачу направлена довідка про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці та факт відмови позивачу у видачі відсутній, оскільки довідка фактично видана позивачу. З вказаних підстав просив відмовити у задоволенні позовних вимог та розглянути справу у відсутності представника Апеляційного суду Донецької області.

Суд, дослідивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступне.

Постановою Верховної Ради України від 19.04.2016 № 1119-VIII "Про звільнення суддів" відповідно до пунктів 2, 9 ч. 5 ст. 126 Конституції України у зв'язку з поданням заяви про відставку звільнено з посади судді, зокрема суддю апеляційного суду Донецької області ОСОБА_1.

Наказом Апеляційного суду Донецької області від 28.04.2016 № 122к "Про відрахування зі штату судді ОСОБА_1" відповідно до вимог ст.ст. 29,120 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суддю ОСОБА_1 відраховано зі штату апеляційного суду Донецької області 28.04.2016, у зв'язку із поданням заяви про відставку.

30.08.2017 року ОСОБА_1 звернулась до Апеляційного суду Донецької області з заявою про надання довідки про розмір суддівської винагороди працюючого судді у зв'язку з внесенням змін у штатний розклад суду у частині розміру суддівської винагороди для виконання п.4 Рішення Конституційного Суду України №4-рп/2016 від 08.06.2016 року згідно із яким: «У разі зміни грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання».

Апеляційним судом Донецької області видана довідка від 10.10.2017 року за вих. 3.5-13/140/2017 про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці про те, що станом на 01.12.2016 року суддівська винагорода діючого судді, яка враховується при призначенні/перерахунку щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці, складає двадцять вісім тисяч сто шістдесят грн. 00 коп., у тому числі посадовий оклад - 17600 грн., доплата за вислугу років (60 %) - 10560 грн., що, на думку позивача, є відмовою у наданні довідки про розмір суддівської винагороди працюючого судді, яка передбачена зміненим штатним розкладом.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 130 Конституції України визначено, що розмір винагороди судді встановлюється Законом Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд, визначено положеннями Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402 (далі за текстом - Закон № 1402).

Відповідно до ч. 1 ст. 135 Закону № 1402 суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Пунктом 2 ч. 3 ст. 135 Закону № 1402 (в редакції чинній з 01.01.2017) встановлено базовий розмір посадового окладу судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Згідно п. 24 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402 розмір посадового окладу судді, крім зазначеного у пункті 23 цього розділу, становить з 01.01.2017 року для судді апеляційного суду та вищого спеціалізованого суду - 25 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Водночас, абз. 1 п. 22 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402 встановлено, що право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом.

При цьому, п. 23 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402 визначено, що до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VI (далі за текстом - Закон № 2453-VI).

Згідно з ч. 3 ст. 133 Закону № 2453-VI посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

Відповідно до ч. 4 ст. 133 Закону № 2453-VI, посадові оклади інших суддів встановлюються пропорційно до посадового окладу судді місцевого суду з коефіцієнтом: 1) судді апеляційного суду - 1,1.

З аналізу вищезазначених норм чинного законодавства слідує, що посадовий оклад судді, який не пройшов кваліфікаційного оцінювання, визначається відповідно до розміру, встановленого ч.ч. 3, 4 ст. 133 Закону № 2453-VI.

Відповідно п.25 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» право на отримання щомісячного довічного грошового утримання у розмірі, визначеному цим Законом, має суддя, який за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердив відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначений на посаду судді за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом, та працював на посаді судді щонайменше три роки з дня прийняття щодо нього відповідного рішення за результатами такого кваліфікаційного оцінювання або конкурсу.

Як встановлено судом позивач працювала на посаді судді Апеляційного суду Донецької області та не проходила кваліфікаційного оцінювання на підтвердження відповідності займаній посаді (здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді), що є підставою обрахунку його посадового окладу з огляду на розмір, визначений ч. 3 ст. 133 Закону № 2453-VI.

Відтак, положення абз. 2 п. 3 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 № 1774-VIII (далі за текстом - Закон № 1774-VIII) слід тлумачити так, що ним встановлено розмір мінімальної заробітної плати, а не розмір "розрахункової величини". Це положення не змінює ч. 3 ст. 133 Закону "Про судоустрій і статус суддів" у частині визначення саме мінімальної заробітної плати як величини, на основі якої обчислюється суддівська винагорода. У зв'язку із цим, відсутні ознаки невідповідності цього положення ч. 2 ст. 130 Конституції України.

Відтак, у штатному розписі чисельність суддів слід розподіляти на три категорії, зокрема: судді, які не пройшли кваліфікаційне оцінювання з посадовим окладом 16000 грн. для місцевих судів та 17600 грн. для апеляційних судів; судді, які станом на 01.01.2017 пройшли кваліфікаційне оцінювання та здійснюють правосуддя в суді з розміром нового базового посадового окладу (для місцевих судів 24000 грн., для апеляційних судів 40000 грн.) збільшеного на відповідний регіональний коефіцієнт; судді, які на 01.01.2017 пройшли кваліфікаційне оцінювання та не здійснюють правосуддя в суді з розміром нового базового посадового окладу (для місцевих судів - 24000 грн., для апеляційних судів - 40000 грн.) без застосування регіонального коефіцієнта.

Згідно ч. 1, 2 ст. 145 Закону № 1402 фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Відповідно до ст. 146 Закону № 1402 суди загальної юрисдикції фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.

Статтею 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" від 21.12.2016 № 1801-VIII встановлено, що у 2017 році розмір мінімальної заробітної плати з 1 січня становить 3200 гривень.

Згідно із ст. 7 Закону України від 21.12.2016 № 1801-VIII "Про Державний бюджет України на 2017 рік" з 1 січня 2017 року прожитковий мінімум для працездатних осіб встановлений у розмірі 1600 грн.

Пунктом 3 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 1774-VIII встановлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 гривень.

Аналізуючи зазначені положення суд вважає, що розмір мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат у 2017 році у порівнянні із груднем 2016 року не зменшився, отже, втручання у розмір суддівської винагороди як гарантію незалежності суддів не відбулося.

Також суд вважає, що оскільки розмір мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для обчислення суддівської винагороди визначається не ст. 133 Закону №2453, а Законом про державний бюджет на відповідний рік, тому положення п. 3 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1774-VIII слід вважати запровадженням змін (спеціального регулювання стосовно обчислення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат) по відношенню до загального правового регулювання розміру мінімальної заробітної плати, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік». Відсутність змін до бланкетної норми ч. 3 ст. 133 Закону № 2453 не є перешкодою для застосування п. 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону 1774-VIII.

Згідно зі ст. 147 Конституції України, Конституційний Суд України вирішує питання про відповідність Конституції України законів України та у передбачених цією Конституцією випадках інших актів, здійснює офіційне тлумачення Конституції України, а також інші повноваження відповідно до цієї Конституції.

На теперішній час положення п. 3 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 1774-VIII не визнані неконституційними та приймаються судом до даних правовідносин.

Отже, положення абзацу другого пункту 3 розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону про внесення змін слід тлумачити так, що ним встановлено розмір мінімальної заробітної плати, а не розмір "розрахункової величини". Це положення не змінює частину третю статті 133 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" у частині визначення саме мінімальної заробітної плати як величини, на основі якої обчислюється суддівська винагорода.

Посилання позивача на порушення статті 22 Конституції України у зв'язку зі зміною правого регулювання спірних правовідносин є безпідставними, оскільки пункт 25 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», не визнаний неконституційним Конституційним Судом України, який до того ж у Рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011 вказав, що одним із визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

Згідно зі ст. 8 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права.

З урахуванням такого елемента принципу верховенства права, як пропорційність (розмірність) Конституційний Суд України зазначив, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними, а оскільки держава зобов'язана регулювати економічні процеси, встановлювати й застосовувати справедливі та ефективні форми перерозподілу суспільного доходу з метою забезпечення добробуту всіх громадян, то механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження справедливого балансу між інтересами окремих осіб і інтересами всього суспільства. При цьому зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Принцип збалансованості інтересів людини з інтересами суспільства сформульовано й у практиці Європейського суду з прав людини (далі - Суд). Так, у рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Сорінг проти Сполученого Королівства» Суд зазначив, що Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) «спрямована на пошук справедливого співвідношення між потребами, пов'язаними з інтересами суспільства в цілому, і вимогами захисту основних прав людини». У рішенні від 17 жовтня 1986 року у справі «Ріс проти Сполученого Королівства» Суд зазначив, що, з'ясовуючи, чи існує позитивне зобов'язання стосовно людини, «належить врахувати справедливий баланс, який має бути встановлений між інтересами всього суспільства й інтересами окремої людини».

У рішенні від 9 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» Суд констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат (рішення Суду від 12 жовтня 2004 року у справі «Кйартан Асмудсон проти Ісландії»).

Суд вважає за необхідне зазначити, що кваліфікаційне оцінювання судді - це встановлена законом процедура визначення Комісією професійного рівня знань судді та відповідності його займаній посаді, поетапне проведення якої породжує різні правові наслідки у осіб, що пройшли таке оцінювання та підтвердили свою здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді від осіб, які таке оцінювання не пройшли.

Водночас, суд зазначає, що наявна різниця у статусі між особами, що пройшли оцінювання та тими, що його не пройшли, з урахуванням відсутності їх вини у цьому, та її наслідки, які знаходять своє відображення у тому числі і в розмірі суддівської винагороди, не повинні слугувати обставинами, що породжують поглиблення такої різниці та створення нових факторів для її існування, а саме, суддя, що пройшов кваліфікаційне оцінювання не може отримувати суддівську винагороду у розмірі, що на порядок нижчий, ніж той суддя, що його на даному етапі не пройшов, оскільки в даному випадку не буде застосований принцип розумності, що зашкоджуватиме самій суті права.

Відповідно пп. 1, 2 ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою повноваження надано.

Згідно із ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, виходячи з вищенаведених правових норм та досліджених обставин, суд вважає, що позов ОСОБА_1 до Голови Апеляційного суду Донецької області про визнання протиправною відмову голови Апеляційного суду Донецької області щодо надання довідки про розмір суддівської винагороди працюючого судді, яка передбачена зміненим штатним розкладом та зобов'язати голову Апеляційного суду Донецької області надати довідку про розмір суддівської винагороди працюючого судді у розмірі, встановленому зміненим штатним розкладом не підлягає задоволенню.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 17, 18, 19, 20, 51, 69, 70, 71, 72, 86, 94, 121, 158, 159, 160, 161, 162, 163, 164, 167 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Голови Апеляційного суду Донецької області про визнання протиправною відмову голови Апеляційного суду Донецької області щодо надання довідки про розмір суддівської винагороди працюючого судді, яка передбачена зміненим у серпні 2017 року штатним розкладом та зобов'язати голову Апеляційного суду Донецької області надати довідку про розмір суддівської винагороди працюючого судді у розмірі, встановленому зміненим у серпні 2017 року штатним розкладом - відмовити.

Апеляційна скарга подається до Донецького апеляційного адміністративного суду через Донецький окружний адміністративний суд з одночасним надісланням апеляційної скарги особою, яка її подає, до Донецького апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі складання постанови в повному обсязі відповідно до статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Мозговая Н.А.