Справа № 711/5280/17
Суддя: Епель О.В.
Дата ухвалення: 2017-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 711/5280/17 Головуючий у 1-й інстанції: Демчик Р.В.
Суддя-доповідач: Епель О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Епель О.В.,

суддів: Карпушової О.В., Кобаля М.І.,

за участю секретаря Лісник Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційні скарги ОСОБА_2 та Департаменту соціального захисту населення Черкаської обласної державної адміністрації на постанову Придніпровського районного суду м. Черкаси від 06 жовтня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Департаменту соціального захисту населення Черкаської обласної державної адміністрації про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_2 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Департаменту соціального захисту населення Черкаської обласної державної адміністрації (далі - відповідач) про:

-визнання протиправними дій відповідача щодо нарахування та виплати позивачу щорічної одноразової грошової допомоги до 5-го травня за 2017 рік у розмірі меншому, ніж встановлений статтею 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»;

- стягнення з відповідача на користь позивача недоплаченої суми щорічної одноразової грошової допомоги до 5-го травня за 2017 рік, передбаченої статтею 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», яка з урахуванням проведених виплат складає 6876,00 грн.;

- встановлення судового контролю за виконанням судового рішення та зобов'язання відповідача подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Постановою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 06 жовтня 2017 року адміністративний позов було задоволено частково, а саме: визнано протиправними дії відповідача щодо нарахування та виплати позивачу щорічної одноразової грошової допомоги до 5-го травня за 2017 рік у розмірі меншому, ніж встановлений статтею 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», та зобов'язано відповідача здійснити нарахування і виплату позивачу вказаної допомоги відповідно до статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» у розмірі 8-ми мінімальних пенсій за віком, виходячи з розміру, встановленого ст. 28 Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», з урахуванням проведених виплат. У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням позивач та відповідач подали апеляційні скарги.

Позивач у своїй апеляційній скарзі просить суд змінити постанову суду першої інстанції шляхом стягнення з відповідача на його користь недоплаченої суми щорічної разової грошової допомоги до 5-го травня у 2017 році, передбаченої ст. 13 Закону № 3551-ХІІ, що з урахуванням проведених виплат складає 6876,00 грн., та встановити судовий контроль за виконанням даного судового рішення.

Відповідач у своїй апеляційній скарзі просить суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову в задоволенні адміністративного позову в повному обсязі.

У своїй апеляційних скаргах апелянти посилаються на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, що на їх думку призвело до неправильного вирішення справи.

У судове засідання 29.11.2017 р. сторони не з'явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, у зв'язку із чим, колегія суддів, на підставі ч. 6 ст.12, ч. 1 ст. 41, ч. 4 ст. 196 КАС України розглядає таку заяву за їх відсутності без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційних скарг, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає, апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню, а постанова суду - скасуванню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, позивач є інвалідом війни 2-ї групи, має статус учасника бойових дій та право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій.

У 2017 році позивачу було нараховано та виплачено щорічну разову грошову допомогу до 5 травня як учаснику бойових дій у розмірі 3100,00 грн., відповідно до постанови КМУ від 05.04.2017 р. № 233.

25.04.2017 р. позивач звернувся до відповідача із заявою про перерахунок зазначеної допомоги та виплату йому недоплаченої суми такого допомоги в розмірі, визначеному статтею 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

У відповідь на вказане звернення відповідач повідомив позивача про відмову в перерахунку та виплаті різниці між належною йому до сплати сумою разової грошової допомоги до 05 травня 2017 року та фактично виплаченою сумою, посилаючись на Постанову КМУ від 05.04.2017 р. № 233 «Деякі питання виплати у 2017 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань».

Вважаючи неправомірними дії відповідача щодо відмови у здійсненні перерахунку вказаної допомоги, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Судова колегія встановила, що задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що при визначенні розміру щорічної грошової допомоги до 05 травня за 2017 рік підлягає застосуванню Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» як такий, що має вищу юридичну силу поряд з постановою КМУ від 05.04.2017 р. № 233.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 р. № 3551-XII (далі - Закон № 3551-XII), постановою Кабінету Міністрів України від 05.04.2017 р. № 233 «Деякі питання виплати у 2017 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» (далі - Постанова № 233), Бюджетним кодексом України від 08.07.2010 р. № 2456-VI (далі - БК України).

Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У ч. 2, 3 ст. 22 Конституції України закріплено, що конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Частиною 1 статті 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно зі ст. 13 Закону № 3551-ХІІ в редакції Закону України від 28.12.2007 р. № 107-VI «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі, який визначається Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України.

Рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008 р. № 10-рп/2008 зазначену редакцію ст. 13 Закону № 3551-ХІІ було визнано такою, що не відповідає Конституції України, і вона втратила чинність з дня ухвалення цього Рішення.

В подальшому, згідно п. 26 розділу VІ «Прикінцеві і перехідні положення» БК України у редакції Закону України від 28.12.2014 р. № 79-VІІІ встановлено, що норми і положення, серед іншого, ст. 12, 13, 14, 15, 16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування. Дане положення Закону України неконституційним не визнавалося.

На реалізацію наведеного положення Закону, Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 05.04.2017 р. № 233 «Деякі питання виплати у 2017 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань», згідно з якої у 2017 році виплату разової грошової допомоги до 5 травня, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань», здійснює Міністерство соціальної політики шляхом перерахування коштів на зазначені цілі структурним підрозділам з питань соціального захисту населення обласних, Київської міської державних адміністрацій, які через відділення зв'язку або через установи банків перераховують їх на особові рахунки громадян за місцем отримання пенсії (особам, які не є пенсіонерами, - за місцем їх проживання).

Вищезазначеною постановою визначено розмір грошової допомоги, який для інвалідів війни 2-ї групи становить 3100,00 грн.

При цьому, Конституційний Суд України у п. 2.1 рішення № 20-рп/2011 від 26.12.2011 р. зазначив, що зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист. Передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. У п. 2.2 вказаного рішення зазначено, що Кабінет Міністрів України повноважний вживати заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина та проводити політику у сфері соціального захисту (пункти 2, 3 статті 116) (254к/96-ВР).

У рішенні від 02.03.1999 р. № 2-рп/99 Конституційний Суд України зазначив, що здійснення в цілому політики соціального захисту не належить до виключних повноважень Верховної Ради України.

Таким чином, нормами законодавства, а саме п. 26 розділу VІ «Прикінцеві і перехідні положення» БК України у редакції Закону України від 28.12.2014 р. № 79-VІІІ, які прийняті пізніше та, відповідно, мають пріоритетне значення при застосуванні, КМУ делеговано повноваження визначати розмір щорічної одноразової допомоги до 5 травня, яке й було ним реалізовано шляхом прийняття Постанови № 233.

Водночас, при розв'язанні спірних правовідносин судовою колегією враховується й правова позиція Європейського суду з прав людини, викладена в рішенні «Великода проти України» від 03.06.2014 р., в якому Суд зазначив, що законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Крім того, у зазначеному рішенні Європейський суд став на бік держави України та, між іншим, наголосив на складній економічній ситуації в країні, а також на необхідності пошуку саме державою Україна додаткових інструментів її подолання шляхом раціонального використання бюджетних коштів та необхідності збереження «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами щодо захисту прав і свобод окремої особи.

Аналогічний правовий підхід Європейським судом з прав людини застосований й в рішеннях від 09.10.1979 р. у справі «Ейрі проти Ірландії» та від 12.10.2004 р. у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії», в якому Суд зазначив, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового, і такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що відповідач, здійснюючи нарахування і виплату позивачу щорічної одноразової допомоги до 5 травня за 2017 рік у розмірі 3100,00 грн., діяв на підставі, у спосіб та в межах повноважень, передбачених чинним законодавством, тобто правомірно, а отже в даному випадку відсутні правові підстави для задоволення адміністративного позову, що помилково не було встановлено судом першої інстанції та призвело до неправильного вирішення справи в цілому.

При цьому, колегія суддів зазначає, що встановлені обставини, окрім іншого, призвели й до неправильного вирішення судом питання щодо виходу за межі позовних вимог та задоволення їх шляхом зобов'язання відповідача здійснити позивачу відповідне нарахування та виплату допомоги до 5-го травня.

Водночас, доводи апелянта-позивача щодо необхідності зміни рішення суду першої інстанції та стягнення на його користь недоплаченої суми вказаної допомоги, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки як було встановлено вище, у даному випадку відповідачем здійснено позивачу нарахування і виплату грошової допомоги до 5-го травня у розмірі, визначеному чинним законодавством.

Таким чином, проаналізувавши ці та всі інші доводи апелянта-позивача, апеляційний суд вважає, що вони не надають правових підстав для зміни оскаржуваної постанови суду, як він про таке просить у своїй апеляційній скарзі.

Водночас, апелянтом-відповідачем доведено правомірність його дій щодо нарахування та виплати позивачу грошової допомоги до 5-го травня у 2017 році в розмірі 3100,00 грн.

Враховуючи зазначені обставини та докази у їх сукупності, судова колегія приходить до висновку, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи в цілому.

Відповідно до ст. 202 КАС України, підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, зокрема, є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, та порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Отже, апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає залишенню без задоволення, апеляційна скарга Департаменту соціального захисту населення Черкаської обласної державної адміністрації - задоволенню, постанова Придніпровського районного суду м. Черкаси від 06 жовтня 2017 року - скасуванню, адміністративний позов - залишенню без задоволення.

Керуючись ст. ст. 41, 159, 160, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Департаменту соціального захисту населення Черкаської обласної державної адміністрації - задовольнити.

Постанову Придніпровського районного суду м. Черкаси від 06 жовтня 2017 року - скасувати.

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Департаменту соціального захисту населення Черкаської обласної державної адміністрації про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії - відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня її складання в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції.

Рішення виготовлено 29 листопада 2017 року.

Головуючий суддя:

Судді: