Справа № 199/3724/17(2-а/199/156/17)
Суддя: Іванов С.М.
Дата ухвалення: 2017-11-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

23 листопада 2017 рокусправа № 199/3724/17(2-а/199/156/17)
Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Іванова С.М.

суддів: Панченко О.М. Чередниченка В.Є.

за участю секретаря судового засідання: Яковенко О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпропетровську на постанову Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 вересня 2017 року у справі № 199/3724/17(2-а/199/156/17) за позовом ОСОБА_1 до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпропетровську, про визнання дій неправомірними та зобовязання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з позовом до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпропетровську (далі відповідач), в якому просив рішення управління Пенсійного фонду України в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська від 13.08.2015 року визнати незаконним та зобовязати відповідача здійснити перерахунок пенсії та виплатити різницю з урахуванням виплаченої пенсії, з врахуванням всього фактичного трудового стажу в трудовій книжці з дати призначення пенсії, а саме з 05.08.2015 року.

Постановою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 вересня 2017 року позов ОСОБА_1 до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпропетровську про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії - задоволено.

Визнано неправомірними дії Управління Пенсійного фонду України в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська щодо перерахунку розміру пенсії ОСОБА_1 в сторону зменшення, без урахування стажу роботи в МП «ИнтерКомпьютер» з 01.01.1992 року по 08.02.1993 року, а також у виробничо-технічному кооперативі «Прогрес» з 31.03.1994 року по 27.03.1997 року.

Зобов'язано Лівобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Дніпропетровську зарахувати до загального трудового стажу за період трудової діяльності в Малому підприємстві «ИнтерКомпьютер» з 01.01.1992 року по 08.02.1993 року, та у Виробничому кооперативі «Прогрес» з 31.03.1994 року по 27.03.1997 року.

Зобов'язано Лівобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Дніпропетровську здійснити перерахунок пенсії з урахуванням трудового стажу за період трудової діяльності в Малому підприємстві «ИнтерКомпьютер» з 01.01.1992 року по 08.02.1993 року, та у Виробничому кооперативі «Прогрес» з 31.03.1994 року по 27.03.1997 року та виплатити різницю з урахуванням виплаченої пенсії.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 понесені ним витрати по справі в сумі 640 грн. 00 коп. з рахунку бюджетних асигнувань Лівобережного об'єднаного управління ПФУ в м. Дніпропетровську.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Лівобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Дніпропетровську звернулося з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що запис № 16 у трудовій книжці про звільнення від 08.02.1993 року не містить підпису посадової особи. Відповідно до запису № 19 позивач був 31.03.1994 року прийнятий на посаду бухгалтера виробничо-технічного кооперативу «Прогрес», але наказ про прийняття датований 31.03.1993 року, тобто різниця складає один рік. Крім того, 27.03.1997 року (запис № 20) позивач був звільнений з виробничо-технічного кооперативу «Прогрес», але відповідний запис було завірено печаткою з позначкою УРСР. З огляду на вказане, відповідачем направлялися запити до відповідних установ та організацій, але з огляду на надані відповіді не видалось за можливе зарахувати до страхового стажу позивача періоди роботи в МП «ІнтерКомпьютер» з 12.03.1991 року по 08.02.1993 року, та у виробничому кооперативі «Прогрес» з 31.03.1994 року по 27.03.1997 року. Також суд першої інстанції безпідставно стягнув з відповідача судовий збір з огляду на звільнення останнього від його сплати.

Представник відповідача в судовому засіданні просив задовольнити вимоги апеляційної скарги на підставах, що в ній зазначені, та скасувати рішення суду першої інстанції і прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Позивач в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги, зазначав, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому підлягає залишенню без змін.

Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи, оцінивши доводи апеляційної скарги та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в межах доводів останньої, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції, позивач з 05 серпня 2015 року перебуває на обліку у відповідача та отримує пенсію за віком згідно Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

Відповідно до листа управління Пенсійного фонду України в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська від 19.08.2016 року № 33/03/18 при призначенні пенсії відповідачем не було враховано періоди роботи з 01.01.1992 року по 08.02.1993 року (записи №№ 15,16), оскільки відсутній підпис посадової особи при звільненні від 08.02.1993 року; з 31.03.1994 року по 27.03.1997 року, оскільки дата прийому на роботу 31.03.1994 року, а дата наказу про прийняття 13.03.1993 року (а.с.20-21).

Постановою Амур-Нижньодніпровського суду м. Дніпропетровська від 28 липня 2016 року у справі № 199/732/16-а (2а-199/131/16) позов ОСОБА_1 до Лівобережного обєднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпропетровську про визнання дій неправомірними та зобовязання вчинити певні дії задоволено частково.

Визнано неправомірними дії Управління Пенсійного фонду України в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська щодо перерахунку розміру пенсії ОСОБА_1 в сторону зменшення, без урахування стажу роботи в МП «ИнтерКомпьютер» з 01.01.1992 року по 08.02.1993 року, а також у виробничо-технічному кооперативі «Прогрес» з 31.03.1994 року по 27.03.1997 року.

Зобов'язано Лівобережне обєднане управління Пенсійного фонду України в м. Дніпропетровську здійснити дії, передбачені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 р. № 637 для перевірки наявності трудового стажу роботи ОСОБА_1 в МП «ИнтерКомпьютер», а також у виробничо-технічному кооперативі «Прогрес» з 31.03.1994 року по 27.03.1997 року.

В іншій частині позову відмовлено.

Відповідно до листа Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпропетровську від 20.03.2017 року № 1077/05/33 пенсійним органом повідомлено позивача, що ними було направлено запити до відповідних підприємств та організацій, згідно відповідей яких документи на відповідальне зберігання від Виробничого кооперативу «Прогрес» та Дочірнього підприємства «INTERCOMPUTER-DNEPR» не надходили, а тому підстави для врахування спірного стажу при обрахунку розміру пенсії відсутні (а.с.3-5).

Зобовязання відповідача зарахувати спірні періоди страхового стажу позивача і було предметом судового розгляду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що записи у трудовій книжці в повній мірі підтверджують періоди роботи позивача на відповідних посадах, при цьому невірне заповнення трудової книжки не може бути підставою для обмеження належного соціального захисту пенсіонера.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ст. 62 Закону, основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка.

Статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» встановлено, що порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

У пунктах 1 та 2 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 зазначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Згідно з п. 20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993р. № 637 у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників. У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, куди включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.

Тобто, з самої назви Порядку та безпосередньо з пункту 20 вбачається, що необхідність надання уточнюючих довідок підприємств, установ, організацій або їх правонаступників виникає лише при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.

З наданої трудової книжки вбачається, що позивач дійсно працював з 01.01.1992 року по 08.02.1993 року в МП «ИнтерКомпьютер» (а.с.42 зворот), а також працював у виробничо-технічному кооперативі «Прогрес» з 31.03.1994 року по 27.03.1997 року (а.с.43).

Відповідно до пункту 2.4 Інструкції № 58 від 29 липня 1993 року усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

Відповідно до пункту 4.1 Інструкції № 58 від 29 липня 1993 року у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.

В той же час, колегія суддів апеляційного суду зауважує, що відповідач не зараховуючи до стажу позивача період роботи з 01.01.1992 року по 08.02.1993 року з огляду на відсутність підпису посадової особи (запис № 16) не надав оцінку тому факту, що на час здійснення переводу позивача з одного підприємства в інше та вчинення щодо цього запису в трудовій книжці, а саме 31.12.1992 року та 08.02.1993 року, порядок заповнення трудової книжки не було врегульовано нормами Інструкції № 58 від 29 липня 1993 року, оскільки цей нормативний акт було прийнято пізніше вчинення спірного запису.

Тому доводи відповідача щодо не відповідності записів зазначених у п. 16 трудової книжки позивача вчинених до прийняття Інструкції № 58 від 29 липня 1993 року є протиправними. Положення Інструкції № 58 від 29 липня 1993 року не можуть бути підставами для неврахування цих записів для перерахунку загального трудового стажу позивача.

При цьому факт перебування позивача у трудових правовідносинах з МП «ИнтерКомпьютер» відповідачем фактично не заперечуються, оскільки претензій до записів про прийняття на роботу та подальше переведення у пенсійного органу не виникало.

З приводу посилань пенсійного органу на те, що трудова книжка містить розбіжності в один рік щодо дати прийняття на роботу позивача до ВК «Прогрес», колегія суддів апеляційного суду погоджується, що певні недоліки при веденні трудових книжок не можуть бути підставою для обмеження особи в його конституційному праві на соціальний захист, при цьому визначальним в даному випадку є саме наказ про прийняття на роботу, який датовано саме 31.03.1993 року.

Щодо посилань заявника апеляційної скарги на скріплення записів у трудовій книжці ВК «Прогрес» печаткою з позначкою УРСР, колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне.

Пунктами 2.4 та 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року № 110 визначено, що усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження) і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). У разі звільнення працівника всі записи про роботу на цьому підприємстві, що внесені у трудову книжку, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.

При цьому постанова Кабінету Міністрів України «Про заходи щодо забезпечення виконання вимог дозвільної системи» № 2318-ХІІ та Інструкція про порядок видачі дозволів на виготовлення печаток і штампів від 18.10.1993 року № 643 не містять норм, згідно яких печатки підприємств, установ, організацій які містять найменування УРСР, до приведення у відповідність до Інструкції № 643 печаток і штампів, визнавались недійсними.

Таким чином, факт роботи позивача на посаді бухгалтера у ВК «Прогрес» є доведеним, а скріплення запису про прийняття на роботу та звільнення печаткою УРСР не надає підстав для неврахування вказаного періоду роботи до страхового стажу.

З огляду на вище встановлене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про наявність визначених законом підстав для урахування періодів роботи ОСОБА_1 в МП «ИнтерКомпьютер» з 01.01.1992 року по 08.02.1993 року, а також у виробничо-технічному кооперативі «Прогрес» з 31.03.1994 року по 27.03.1997 року до стажу роботи, з якого обчислюється пенсія за віком.

Разом з тим, суд першої інстанції, задовольняючи вимоги адміністративного позову залишив поза увагою той факт, що пенсійним органом в даному випадку була допущена саме протиправна бездіяльність щодо перерахунку розміру належної позивачу пенсії без урахування спірних періодів стажу всупереч встановлених вище обставин та не визначив дату, з якої має бути здійснений відповідний перерахунок.

Відповідно до частин 1, 2 статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

При цьому, пенсійні виплати є періодичними, щомісячними платежами, які отримує безпосередньо, особа, якій вони призначені, а отже позивач про порушення своїх прав повинен був дізнатися при реалізації свого права на отримання щомісячної суми призначеної йому пенсії, тобто починаючи з дати отримання призначеної йому пенсії 05 серпня 2015 року.

Згідно зі статтею 100 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Частиною 1 статті 102 КАС України визначено, що пропущений з поважних причин процесуальний строк, встановлений законом, може бути поновлений, а процесуальний строк, встановлений судом, - продовжений судом за клопотанням особи, яка бере участь у справі

Слід зазначити й про те, що практика Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», є джерелом права, свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строку для звернення до суду за захистом порушених прав.

Встановлене законом обмеження строків передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов'язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Отже, позивач про порушення своїх прав повинен був дізнатися при реалізації свого права на отримання щомісячної суми призначеної йому пенсії, тобто починаючи з дати отримання призначеної пенсії - 05 серпня 2015 року, клопотань про поновлення пропущеного процесуального строку з поважних причин останній не надавав, при цьому з позовом до суду він звернувся 02 червня 2017 року відповідно до штампу вхідної кореспонденції районного суду, а відповідно суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 за період з 05.08.2015 року по 01.12.2016 року, включно, підлягають залишенню без розгляду у зв'язку з пропуском позивачем строку звернення до суду, а відповідно позовні вимоги з урахуванням ч. 2 ст. 11 КАС України підлягають задоволенню шляхом визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо перерахунку розміру пенсії ОСОБА_1 без урахування стажу роботи в МП «ИнтерКомпьютер» з 01.01.1992 року по 08.02.1993 року, а також у виробничо-технічному кооперативі «Прогрес» з 31.03.1994 року по 27.03.1997 року та зобовязання зарахувати вказані періоди до загального трудового стажу позивача, а також зобов'язання пенсійного органу здійснити ОСОБА_1 перерахунок пенсії з урахуванням трудового стажу за період трудової діяльності в Малому підприємстві «ИнтерКомпьютер» з 01.01.1992 року по 08.02.1993 року, та у Виробничому кооперативі «Прогрес» з 31.03.1994 року по 27.03.1997 року та виплатити різницю з урахуванням виплаченої пенсії з 02.12.2016 року.

Крім того, суд першої інстанції, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, не врахував того, що Довідкою про результати вивчення та узагальнення практики застосування адміністративними судами положень Закону України "Про судовий збір", доданої до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 23.01.2015 року № 2 "Про практику застосування адміністративними судами положень Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VІ "Про судовий збір", визначено якщо відповідач звільнений від сплати судового збору, то і відповідно судовий збір з нього не стягується. Тобто в разі задоволення адміністративного позову повністю судовий збір з відповідача, звільненого від сплати судового збору, не стягується, а у разі часткового задоволення позову у справі, в якій відповідач звільнений від сплати судового збору, судовий збір стягується лише з позивача пропорційно до відхиленої частини вимоги.

Водночас, якщо відповідач звільнений від сплати судового збору, а позивач його сплатив, то у разі задоволення позову на користь позивача стягується сплачений розмір судового збору з Державного бюджету України або відповідного місцевого бюджету.

З урахуванням викладеного, колегія суддів апеляційного суду вважає, що постанова суду першої інстанції також підлягає скасуванню і в частині питання щодо розподілу судових витрат.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 202 КАС України, підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Керуючись ст.ст. 198, 202, 205, 207, 254 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпропетровську задовольнити частково.

Постанову Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 вересня 2017 року у справі № 199/3724/17(2-а/199/156/17) скасувати та прийняти нову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпропетровську щодо перерахунку розміру пенсії ОСОБА_1 без урахування стажу роботи в МП «ИнтерКомпьютер» з 01.01.1992 року по 08.02.1993 року, а також у виробничо-технічному кооперативі «Прогрес» з 31.03.1994 року по 27.03.1997 року.

Зобовязати Лівобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Дніпропетровську зарахувати до загального трудового стажу ОСОБА_1 періоди трудової діяльності в Малому підприємстві «ИнтерКомпьютер» з 01.01.1992 року по 08.02.1993 року та у Виробничому кооперативі «Прогрес» з 31.03.1994 року по 27.03.1997 року.

Зобов'язати Лівобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Дніпропетровську здійснити ОСОБА_1 перерахунок пенсії з урахуванням трудового стажу за період трудової діяльності в Малому підприємстві «ИнтерКомпьютер» з 01.01.1992 року по 08.02.1993 року, та у Виробничому кооперативі «Прогрес» з 31.03.1994 року по 27.03.1997 року та виплатити різницю з урахуванням виплаченої пенсії з 02.12.2016 року.

Адміністративний позов ОСОБА_1 в частині позовних вимог за період з 05.08.2015 року по 01.12.2016 року включно залишити без розгляду.

В задоволенні решти позову відмовити.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 640 грн. (шістсот сорок гривень).

Постанова Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом 20 днів відповідно до ст. 212 та ч. 5 ст. 254 КАС України.

Головуючий: С.М. Іванов

Суддя: О.М. Панченко

Суддя: В.Є. Чередниченко