Справа № 495/4236/17
Суддя: Боярський О. О.
Дата ухвалення: 2017-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 495/4236/17
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27.11.2017 року м. Білгород-Дністровський

Суддя Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області Боярський О.О., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ДФС України Одеської митниці ДФС про скасування постанови в справі про порушення митних правил, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом до Одеської митниці ДФС та просить суд скасувати Постанову № 0641/50008/15 у справі про порушення митних правил від 19 серпня 2015 року, ухвалену заступником начальника Одеської митниці ДФС ОСОБА_2, щодо визнання ОСОБА_1 винним у вчиненні митних правил, передбаченого ст. 485 Митного кодексу України та накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 300 відсотків несплаченої суми митних платежів, що на день вчинення порушень становить 612 558 грн. 75 копійок, та закрити провадження по справі.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що згідно оскаржуваної постанови його правопорушення полягало в тому, що він, керуючи транспортним засобом «AUDI А6» р/н CNK 111, 1998 року випуску, кузов № НОМЕР_1, країна реєстрації Литва, який ввезений на територію України нерезидентом в пільговому режимі, використовував автомобіль як товар в інших цілях, ніж ті, у зв'язку з якими було надано такі пільги.

Позивач стверджує, що постанова митного органу є протиправною, оскільки суперечить положенням Митного Кодексу України, в його діях відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 485 цього кодексу, оскаржувана постанова прийнята із порушенням порядку притягнення до відповідальності, без повного дослідження об'єктивної та суб'єктивної сторони складу адміністративного правопорушення.

Позивач у судове засідання не зявився, його представник надав до суду заяву, згідно з якою просить розглянути справу без його участі та задовольнити позов в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, про час та місце слухання справи сповіщався належним чином. В ході судового розгляду справи представником відповідача були надані письмові заперечення разом із додатками до останнього. Відповідно до наданих письмових заперечень, представник Одеської митниці ДФС просить суд відмовити в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.

Відповідно до частини 6 статті 128 КАС України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін у письмовому провадженні, оскільки відсутні перешкоди для розгляду справи у судовому засіданні, визначені цією статтею, і прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, та відсутні потреби заслухати свідка чи експерта.

Дослідивши обставини справи та наявні докази, надані учасниками процесу в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

З приводу дотримання позивачем строків звернення до суду з даним позовом, суд вважає за необхідне зазначити наступне. З матеріалів справи вбачається, що позивач отримав оскаржувану постанову 01.06.2017 року, тобто дізнався про порушення своїх прав саме 01.06.2017 року, до суду з позовом звернувся 07.06.2017 року, отже з дотриманням місячного строку для звернення до суду.

Як вбачається з матеріалів справи, 05 березня 2015 року, під час проведення спільних заходів співробітників Одеської митниці ДФС та співробітників УДАІ ГУМВС України в Одеській області, за адресою: м. Білгород-Дністровський, перехрестя вул. Ізмаїльської та вул. Шкільної, був зупинений автомобіль марки «AUDI А6» р/н CNK 111, 1998 року випуску, кузов № НОМЕР_1, країна реєстрації Литва, під керуванням громадянина України ОСОБА_1.

Одеською митницею Державної фіскальної служби України проведена перевірка законності керування вищезазначеним транспортним засобом гр.. ОСОБА_1

Згідно з інформацією ПІК Єдиної автоматизованої інформаційної системи Держмитслужби встановлено, що 14 листопада 2014 року через відділ митного оформлення № 1 (п/п «Старокозаче-Тудорова») митного поста «Білгород-Дністровський» Південної митниці Міндоходів громадянином ОСОБА_3 ОСОБА_4 смугою руху «зелений коридор» з метою «особисте користування» у режимі «тимчасове ввезення до 1 року» був ввезений на митну територію України автомобіль марки «AUDI А6» р/н CNK 111, 1998 року випуску, кузов № НОМЕР_1, країна реєстрації Литва.

За ст. 103 Митного Кодексу України, тимчасове ввезення - це митний режим, відповідно до якого іноземні товари, транспортні засоби комерційного призначення ввозяться для конкретних цілей на митну територію України з умовним повним або частковим звільненням від оподаткування митними платежами та без застосування заходів нетарифного регулювання зовнішньоекономічної діяльності і підлягають реекспорту до завершення встановленого строку без будь-яких змін, за винятком звичайного зносу в результаті їх використання.

Відповідно до ст. 380 Митного Кодексу України, тимчасове ввезення громадянами-нерезидентами на митну територію України транспортних засобів особистого користування дозволяється на строк до одного року.

Цей строк може бути продовжено органами доходів і зборів з урахуванням дії обставин непереборної сили та особистих обставин громадян, які ввезли такі транспортні засоби, за умови документального підтвердження цих обставин, але не більш як на 60 днів.

Транспортні засоби особистого користування, що тимчасово ввозяться на митну територію України громадянами-нерезидентами, не підлягають письмовому декларуванню та звільняються від подання документів, що видаються державними органами, уповноваженими здійснювати види контролю, зазначені у статті 319 цього Кодексу. Пропуск таких транспортних засобів через митний кордон України здійснюється без застосування до них заходів гарантування, передбачених розділом Х цього Кодексу.

Тимчасове ввезення громадянами-резидентами транспортних засобів особистого користування, що класифікуються за товарними позиціями 8702, 8703, 8704 (загальною масою до 3,5 тонни), 8711 згідно з УКТ ЗЕД та причепів до них товарної позиції 8716 згідно з УКТ ЗЕД дозволяється на строк до одного року під письмове зобов'язання про їх зворотне вивезення за умови письмового декларування в порядку, передбаченому законодавством України для громадян, після сплати всіх митних платежів, які відповідно до закону підлягають сплаті при імпорті таких транспортних засобів.

Тимчасове ввезення громадянами-резидентами на митну територію України інших транспортних засобів особистого користування дозволяється на строк до одного року під письмове зобов'язання про їх зворотне вивезення за умови письмового декларування в порядку, передбаченому законодавством України для громадян, та із застосуванням до них заходів гарантування, передбачених розділом Х цього Кодексу.

Строки, передбачені абзацами першим та другим цієї частини, можуть бути продовжені органами доходів і зборів з урахуванням дії обставин непереборної сили та особистих обставин громадян, які ввезли транспортні засоби, за умови документального підтвердження цих обставин, але не більш як на 60 днів (ч.3 ст. 380 МК України).

Тимчасово ввезені транспортні засоби особистого користування можуть використовуватися на митній території України виключно громадянами, які ввезли зазначені транспортні засоби в Україну, для їхніх особистих потреб.

Транспортні засоби особистого користування, що класифікуються за товарною позицією 8903 згідно з УКТ ЗЕД, можуть використовуватися громадянами, які ввезли їх в Україну, а також громадянами-резидентами та громадянами-нерезидентами, які мають належний дозвіл користувача права на тимчасове ввезення, за умови використання транспортного засобу від імені і згідно з інструкціями користувача права на тимчасове ввезення.

Такі транспортні засоби не можуть використовуватися для цілей підприємницької діяльності в Україні, бути розкомплектовані чи передані у володіння, користування або розпорядження іншим особам (ч.4 ст. 380 МК України).

Тимчасово ввезені транспортні засоби особистого користування повинні бути вивезені за межі митної території України з дотриманням строків, установлених відповідно до вимог цього Кодексу, або поміщені у митні режими відмови на користь держави, знищення або руйнування чи можуть бути оформлені для вільного обігу на митній території України за умови сплати митних платежів, які відповідно до закону підлягають сплаті при імпорті таких транспортних засобів.

Суд критично оцінює порядок визначення митницею митної вартості автомобіля, яка була прийнята до розрахунку несплачених митних платежів та вплинула на відповідальність позивача виключно за службовою запискою заступника начальника митного поста без проведення експертного дослідження з огляду на наступне.

Відповідно до положень ст.9 Конституції України та ст.17, ч.5 ст.19 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Відповідно до ч.1 ст.6 Європейської Конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно практики Європейського суду з прав людини орган влади, який не є судом держави, для виконання ч.1 ст.6 Європейської Конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, може розглядатись як "суд" у змістовному значені цього терміну (рішення у справі Срамек проти Австрії (Sramek v. Austria), п.36).

Отже "суд" може являти собою орган, заснований з метою вирішення обмеженої кількості питань, за умови, що він завжди забезпечує відповідні гарантії (рішення у справі Літгоу та інші проти Сполученого Королівства (Lithgow and Others v. United Kingdom), п.201).

У пункті 108 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "ОСОБА_5 проти України" (Заява №21722/11), яке набрало статусу остаточного 27.05.2013 року суд розглядаючи цю справу зазначає, що ВРЮ та парламент виконували функцію розгляду справи щодо заявника та винесення обов'язкового рішення. Отже, спершу суд повинен розглянути, чи були дотримані принципи незалежного та безстороннього суду на стадії розгляду справи заявника та винесення обов'язкового для виконання рішення.

Наведене свідчить про те, що ЄСПЛ визначає терміном "суд" не тільки суди загальної юрисдикції, але й інші органи влади, які розглядають справи осіб, а тому повинні дотримуватись принципу незалежного та безстороннього суду на стадії розгляду справи заявника та винесення обов'язкового для виконання рішення.

Враховуючи, що Одеською митницею ДФС було розглянуто адміністративну справу про порушення митних правил та винесено постанову обовязкову до виконання, можливо дійти висновку, що остання має всі необхідні ознаки "суду" у розумінні ч.1 ст.6 Європейської Конвенції з прав людини її основоположних свобод 1950 року.

Виходячи з наведеної позиції Європейського суду з прав людини, суд при розгляді цієї справи повинен встановити чи були дотримані Одеською митницею ДФС принципи незалежного та безстороннього суду на стадії розгляду справи позивача 19.08.2015 року та винесення нею обов'язкового для виконання рішення.

Розмір стягнення, що повинен бути накладений на порушника за вчинення порушення митних правил, передбаченого ст. 485 МК України, залежить від розміру несплаченої суми митних платежів, а тому необхідною умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності та накладення, визначеного Законом стягнення, є доведення факту не сплати особою суми митних платежів у певному розмірі.

Так, за змістом п. 1 ч. 1 статті 50 МК України, для нарахування митних платежів використовуються відомості, зокрема, про митну вартість товарів.

За визначенням ст. 49 МК України, митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.

Відповідно до ч. 2 ст. 51 МК України, митна вартість товарів, що ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, визначається відповідно до глави 9 цього Кодексу.

Таким чином, враховуючи що позивач є резидентом України, при ввезенні транспортного засобу на митну територію України зобовязаний був сплатити всі митні платежі відповідно до ч. 3 ст.380 МК України.

За нормами статті 57 глави 9 Митного кодексу України визначення митної вартості товарів, які імпортуються в Україну, здійснюється за такими методами: 1) основний - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції); 2) другорядні: а) за ціною договору щодо ідентичних товарів; б) за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів; в) на основі віднімання вартості; г) на основі додавання вартості (обчислена вартість); ґ) резервний.

Основним методом визначення митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є перший метод - за ціною договору (вартість операції). Кожний наступний метод застосовується лише у разі, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм цього Кодексу. Застосуванню другорядних методів передує процедура консультацій між органом доходів і зборів та декларантом з метою визначення основи вартості згідно з положеннями статей 59 і 60 цього Кодексу. Під час таких консультацій орган доходів і зборів та декларант можуть здійснити обмін наявною у кожного з них інформацією за умови додержання вимог щодо її конфіденційності.

У разі неможливості визначення митної вартості товарів згідно з положеннями статей 59 і 60 цього Кодексу за основу для її визначення може братися або ціна, за якою ідентичні або подібні (аналогічні) товари були продані в Україні не пов'язаному із продавцем покупцю відповідно до статті 62 цього Кодексу, або вартість товарів, обчислена відповідно до статті 63 цього Кодексу. При цьому кожний наступний метод застосовується, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу. У разі якщо неможливо застосувати жоден із зазначених методів, митна вартість визначається за резервним методом відповідно до вимог, встановлених статтею 64 цього Кодексу.

Матеріали справи про порушення митних правил № 0641/50008/15 не містять відомостей про митну вартість товару (транспортного засобу), відносно якого були надані податкові пільги. При цьому, при визначенні розміру несплачених митних платежів та адміністративного стягнення уповноважений орган керувався службовою запискою від 18.05.2015 року № 1111/15-70-25

Із зазначеної службової записки вбачається, що митну вартість автомобілю марки «AUDI А6» р/н CNK 111, 1998 року випуску, кузов № НОМЕР_1 відповідачем було визначено на підставі інформації електронного каталогу (сайт mobile.de). Зазначені у ній відомості є орієнтовними. При цьому доказів вартості аналогічних транспортних засобів із відповідним посиланням та підтвердженням суду надано не було.

Таким чином, митну вартість товару було визначено не на підставі основного методу, тобто за ціною договору, а шляхом застосування другорядних методів.

З урахуванням наведеного, слід зазначити, що відомості зазначені у службовій записці є інформативними і не можуть бути повністю достовірними. Суд не уповноважений досліджувати електроні каталоги, Інтернет сайти на предмет відповідності не визначеної інформації.

При вирішенні спору суд враховує, що висновок про виявлення факту порушення митних правил, який відповідно до ст. 360 МК України є підставою для порушення справи про порушення митних правил, повинен робитись виключно за умови достатності даних, що вказують на наявність складу правопорушення, елементом якого є вина суб'єкта.

Обставинами, які свідчать про наявність чи відсутність вини правопорушника, є, крім іншого, ступінь складності і неоднозначності класифікації тих чи інших дій та застосування діючого законодавства.

Відповідно до ст. 485 Митного кодексу України, використання товарів, стосовно яких надано пільги щодо сплати митних платежів, в інших цілях, ніж ті, у зв'язку з якими було надано такі пільги є адміністративним правопорушенням.

З огляду на пункти 57, 59, 60 частини першої ст. 4 Митного Кодексу України можна дійти висновку, що транспортні засоби особистого користування, якими громадяни користуються для власних потреб, є товарами.

Пунктом 3 ч. 3 ст. 293 Митного кодексу України передбачено, що особами, на яких покладається обов'язок із сплати митних платежів, є особи відповідальні за дотримання митного режиму у разі недотримання положень цього кодексу щодо користування та розпорядження товарами або виконання інших вимог і умов, установлених цим Кодексом для застосування митних режимів, що передбачають умовне і повне або часткове звільнення від сплати митних платежів.

Відповідач у власних запереченнях, як на підставу наявності складової адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 485 МК України субєктивної сторони (ставлення позивача до протиправного діяння та його наслідків), посилається на умисне ухилення позивача від сплати податків (оподаткування митом) за транспортний засіб, шляхом використання вказаного транспортного засобу, відносно якого надано податкову пільгу, в інших цілях, ніж ті, у звязку з якими було надано такі пільги.

Натомість наявність такої складової, як субєктивна сторона (умисне вчинене протиправне діяння чи з необережності) повинна бути доведена саме відповідачем.

При вирішенні спору суд враховує, що висновок про виявлення факту порушення митних правил, який відповідно до ст. 360 МК України є підставою для порушення справи про порушення митних правил, повинен робитись виключно за умови достатності даних, що вказують на наявність складу правопорушення, елементом якого є вина суб'єкта.

Так, відповідно до ч.1 ст. 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. Тобто, йдеться про те, що лише усвідомлювані особою акти поведінки, виражені як у діях, так і в бездіяльності, можуть уважатися адміністративним правопорушенням.

З представлених відповідачем матеріалів та наданих заперечень не вбачається доведеною та обставина, що позивачу було відомо про цілі використання та надані пільги відносно транспортного засобу, оскільки позивач не знав і не міг знати про те, хто ввіз на митну територію України вищезазначений транспортний засіб, так само не знав, і не повинен був знати в якому режимі було ввезено транспортний засіб і чи були на нього отримані будь-які митні пільги, що також свідчить про відсутність причинного зв'язку між діянням і шкідливими наслідками.

Позивач не міг мати прямий умисел на вчинення будь-якого порушення митних правил, оскільки не є ані власником транспортного засобу, ані особою, відповідальною за дотримання правил митного режиму, ані взагалі заінтересованою в цьому особою.

Крім того, вирішуючи спір суд також бере до уваги ст. 2 Закону України «Про деякі питання ввезення на митну територію України та реєстрації транспортних засобів» за якою пропуск на митну територію України з метою вільного обігу та першу державну реєстрацію в Україні ввезених транспортних засобів нових і таких, що були в користуванні, або виготовлених в Україні здійснюють за умови їх відповідності екологічним нормам не нижче рівня "ЄВРО-2" згідно з технічними регламентами та національними стандартами (щонайменше за умови відповідності вимогам рівня "B" ДСТУ UN/ECE R 49-02A, B:2002 або "B","C","D" ДСТУ UN/ECE R 83-03:2002, які застосовують залежно від особливостей конструкції транспортних засобів.

Відомості про відповідність зазначеним стандартам ввезення відносно автомобіля «AUDI А6» р/н CNK 111, 1998 року випуску, кузов № НОМЕР_1 в матеріалах справи відсутні.

Статтею 530 МК України визначено, що законність та обґрунтованість постанови митниці у справі про порушення митних правил можуть бути перевірені судом або центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, а постанови центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, - судом у зв'язку з поданням адміністративного позову або в порядку контролю. Перевірка законності та обґрунтованості постанови у справі про порушення митних правил судом здійснюється у порядку, встановленому Кодексом адміністративного судочинства України.

Підставами для скасування постанови про накладення адміністративного стягнення за порушення митних правил або про припинення провадження у справі про порушення митних правил, встановлених ст. 531 МК України є: відсутність у діях особи, яка притягується до відповідальності, ознак порушення митних правил; необ'єктивність або неповнота провадження у справі або необ'єктивність її розгляду; невідповідність викладених у постанові висновків фактичним обставинам справи, а також інше обмеження прав учасників провадження у справі про порушення митних правил та її розгляду; неправильна або неповна кваліфікація вчиненого правопорушення; накладення стягнення, не передбаченого цим Кодексом. Підставами для скасування чи зміни постанови про накладення адміністративного стягнення за порушення митних правил або про припинення провадження у справі про порушення митних правил можуть бути визнані й інші визначені законами обставини.

З аналізу ч.3 ст. 2 КАС України випливає, що рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень повинні бути прийняті чи здійснені в межах компетенції відповідного органу та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, не порушувати інтересів держави, прав та інтересів фізичних та юридичних осіб, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), відповідати вимогам діючого законодавства.

Встановлення невідповідності діяльності суб'єкта владних повноважень хоча б одному із зазначених критеріїв для оцінювання його рішень, дій та бездіяльності може бути підставою для задоволення адміністративного позову, однак лише за умови, що встановлено порушення прав, свобод та інтересів позивача.

Частинами 1-2 ст.71 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку, що відповідач в порушення ч. 3 ст. 2 КАС України прийняв рішення про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності не обґрунтовано, тобто без повного дослідження об'єктивної та суб'єктивної сторони складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 485 МК України, дійшовши передчасного висновку про доведеність його вини у вчиненні адміністративного правопорушення.

Керуючись ст.ст. 1, 4, 8, 9, 11, 21, 105, 128, 158-163, 183-2, 256 КАС України, -

ПОСТАНОВИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ДФС України Одеської митниці ДФС про скасування постанови в справі про порушення митних правил - задовольнити.

Скасувати Постанову № 0641/50008/15 у справі про порушення митних правил від 19 серпня 2015 року, ухвалену заступником начальника Одеської митниці ДФС ОСОБА_2, щодо визнання ОСОБА_1 винним у вчиненні митних правил, передбаченого ст. 485 Митного кодексу України та накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 300 відсотків несплаченої суми митних платежів, що на день вчинення порушень становить 612 558 грн. 75 копійок.

Провадження по справі про порушення митних правил ОСОБА_1 закрити через відсутність в діях ОСОБА_1 складу порушення митних правил.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення.

У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя