Справа № 826/10104/17
Суддя: Смолій І.В.
Дата ухвалення: 2017-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

27 листопада 2017 року № 826/10104/17

Окружний адміністративний суд м.Києва у складі судді Смолія І.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом Публічного акціонерного товариства «Концерн Галнафтогаз»

до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби України

третя особа СФГ «Промінь»

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № від 09.06.2017

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду м.Києва звернулось Публічне акціонерне товариство «Концерн Галнафтогаз» (надалі - ПАТ «Концерн Галнафтогаз», позивач) з адміністративним позовом до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби України (надалі - Офісу ВПП ДФС/податковий орган, відповідач), третя особа СФГ «Промінь» про протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № від 09.06.2017.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що висновки акта перевірки відповідача не відповідають фактичним обставинам фінансово-господарської діяльності позивача з контрагентом СФГ «Промінь». Позивач надавав до перевірки всі передбачені законодавством первинні документи, які підтверджують фактичне отримання товару, тому вважає, що висновки відповідача про порушення позивачем приписів Податкового кодексу України базується виключно на припущеннях. Крім того, зазначає, що не може нести юридичну відповідальність за недотримання контрагентом податкового законодавства, оскільки така відповідальність носить індивідуальних характер. Долучені до матеріалів справи докази, на думку позивача, повністю спростовують висновки відповідача, а тому прийняте оскаржуване податкове повідомлення-рішення є протиправними і підлягає скасуванню.

Відповідач подав до суду заперечення на позовну заяву. Заперечення відповідача обґрунтовані тим, що під час проведення перевірки встановлено відсутність фактичного здійснення господарських операцій позивача з контрагентом СФГ «Промінь», оскільки наявна податкова інформація свідчить про незаконне формування податкового кредиту позивача шляхом документального оформлення придбання товарно-матеріальних цінностей та проведення безтоварних операцій. При проведенні аналізу наданих до перевірки документів, податкової звітності, зареєстрованих податкових накладних, інформацію ІАС «Податковий блок» встановлено відсутність всіх належним чином заповнених первинних документів.

Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, пояснень на адміністративний позов суду не подано.

На підставі ч.6 ст.128 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України) судом ухвалено про продовження розгляду справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані матеріали, заслухавши пояснення присутніх представників осіб, які беруть участь у справі, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Податковим органом на підставі наказу від 23.02.2017 №349, направлень від 23.02.2017 №110, 111 та від 14.04.2017 №263 проведено документальну позапланову перевірку ПАТ «Концерн Галнафтагаз» з питань дотримання вимог податкового законодавства по фінансового господарським взаємовідносинам с СФГ «Промінь» з 01.01.2014 по 31.12.2015.

За результатами проведеної перевірки, встановлено порушення пп.134.1.1 п.134.1 ст.134 Податкового кодексу України, в результаті чого встановлено завищення від'ємного значення об'єкту оподаткування на прибуток у сумі 12 540 626, 00грн. за 2015 рік та винесено податкове повідомлення-рішення від 09.06.2017 №.

Рішенням ДФС України від 01.08.2017 оскаржуване податкове повідомлення-рішення залишено без змін, а скаргу ПАТ «Концерн Галнафтогаз» без задоволення.

Позивач вважає винесене податкове повідомлення-рішення протиправним, в зв'язку з чим оскаржив його до суду.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд прийшов до переконання про задоволення позовних вимог виходячи з наступних міркувань.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, між позивачем (покупець) та СФГ «Промінь» (постачальник) укладено Договір поставки №200715/1 від 20.07.2015 відповідно до умов якого постачальник зобов'язується поставити (передати) у власність покупця соєві боби, врожаю 2014 року (товар), а покупець зобов'язується прийняти цей товар та оплатити його.

Поставка товару згідно умов договору здійснюється постачальником на умовах FCA, місце (пункт) поставки, вантажоодержувач - визначені в специфікації, шляхом передачі перевізнику, призначеному покупцем.

Згідно специфікації умови поставки FCA - склад Хмельницька обл., Деражнянський район, с.Зяньківці, вул..Радянська, 34, згідно Міжнародних правил тлумачення торговельних термінів Інкомерс у редакції 2010 року. Місце доставки товару: зерновий термінал ТОВ «Пото-Сан», м.Одеса та/або ТОВ «Трансервіс 2008», с.Молодіжне.

Як вбачається з матеріалів справи, придбаний товар у СФГ «Промінь» в подальшому позивачем (продавець) реалізовано згідно контракту №1/2-1-15/117 від 01.04.2015 укладеного з HARTLAND IMPEX LP (покупець). У порядку та на умовах, визначених контрактом, продавець поставляє, а покупець приймає та оплачує соєві боби для технічних потреб українського походження, врожаю 2014 року, насипом.

Товар постачається продавцем на умовах СРТ - зерновий термінал ТОВ «Транссервіс 2008», с.Молодіжне/або DAP - Одеський морський торговельний порт ЗПТ ПП «Порто-Сан.

В матеріалах справи наявні належним чином засвідчені копії актів приймання-передачі, накладні, товарно-транспортні накладні, податкові та видаткові накладні, вантажно-митні декларації, які підтверджують здійснення фінансово-господарських операцій між покупцем та продавцем.

Податкові накладні, складені СФГ «Промінь» не мають жодних недоліків та порядок їх заповнення відповідає діючому законодавству.

Податкові накладні, які отримані від СФГ «Промінь», внесені в реєстр податкових накладних, що підтверджується витягами з Єдиного реєстру податкових накладних та задекларовані в податковій звітності у відповідному звітному періоді в складі інших отриманих податкових накладних, що підтверджується відповідними податковими деклараціями.

Оплата за поставлений товар проведена позивачем в повному обсязі, що підтверджується банківськими виписками за особовими рахунками та платіжними дорученнями.

Договори підписані сторонами та скріплені печатками, відповідно до вимог ст.ст.203, 204, 207, 208, 655, 656 Цивільного кодексу України з дотриманням усіх істотних умов.

Надання вказаних послуг підтверджується товарно-транспортними накладними на перевезення товару від СФГ «Промінь».

Однак, податковий орган посилається на те, що товарно-транспортні накладні та видаткові накладні на підставі, яких СФГ «Промінь» оформлено операції з постачання зерна сої містять недостовірну інформацію, відповідно не підтверджують реальність господарських операцій. Крім того, податковий орган посилається на Акт документальної позапланової перевірки СФГ «Промінь», проведеної Хмельницькою ОДПІ, а також на матеріали досудового розслідування в кримінальному провадженні. А тому укладений правочин між позивач та СФГ «Промінь» є нікчемним.

Згідно ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В матеріалах справи відсутній будь-який доказ, судове рішення про визнання не дійсним договору поставки №200715/1 від 20.07.2015 укладеного між позивачем та СФГ «Промінь».

Статтею 215 Цивільного кодексу України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За правилами ст.228 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

З огляду на принцип персональної відповідальності платника податку, право на податковий кредит не може ставитись у пряму залежність від додержання податкової дисципліни третіми особами. Тобто якщо контрагент не виконав свого зобов'язання щодо сплати податку до бюджету, це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи, а тому сама по собі несплата податку продавцем (у тому числі внаслідок ухилення від сплати) не може бути підставою для відмови у праві платника податку на податковий кредит за наявності факту здійснення господарської операції.

Оскільки наслідки в податковому обліку платника створюють лише реально вчинені господарські операції, тобто такі, що пов'язані з рухом активів, зміною зобов'язань чи власного капіталу платника, та відповідають змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, то факт виконання поставки товару входить до предмету доказування у справі.

Отже, виконання в повному обсязі умов вказаних договорів позивачем та контрагентам підтверджується первинними документами.

Суд також встановив, що до перевірки надавались усі первинні бухгалтерські документи, складання яких передбачено умовами вказаного договору на підтвердження фактичного виконання сторонами їх умов. У висновках акта перевірки не міститься будь-яких застережень щодо ненадання позивачем вказаних документів чи їх невідповідність вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Крім цього, відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження тієї обставини щодо обізнаності позивача про неправомірну, на думку податкового органу, діяльності його контрагентів, та доказів про пряму чи опосередковану причетність до такої діяльності з метою отримання податкової вигоди. При цьому, відносини між учасниками попередніх ланок постачання товарів не мають безпосереднього впливу на дослідження факту реальності вчиненої між конкретними контрагентами. В разі наявності у податкового органу інформації щодо порушення окремим платником податків податкового законодавства, негативні наслідки повинні застосовуватись саме до цієї особи.

Отриманий товар від СФГ «Промінь» використаний позивачем у виробничій діяльності, що підтверджується актами списання матеріалів та звітами виробництва.

Отримана продукція у результаті переробки в подальшому реалізовувалась іншим контрагентам, що підтверджується митними деклараціями, рахунками до контрактів, специфікаціями, актами завантаження транспортних засобів.

Судом також встановлено, що до перевірки надавались усі первинні бухгалтерські документи, складання яких передбачено умовами вказаного договору на підтвердження фактичного виконання сторонами їх умов. У висновках акта перевірки не міститься будь-яких застережень щодо ненадання позивачем вказаних документів чи їх невідповідності вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Враховуючи наведене, суд вважає, що надані позивачем докази в повній мірі підтверджують факт реальності здійснення господарських операцій між позивачем та його контрагентом.

Згідно з ст. 9 Закону України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні», підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Згідно з п.2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 р. № 88, первинні документи (на паперових і машинозчитуваних носіях інформації) для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати такі обов'язкові реквізити: назва підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), код форми, дата і місце складання, зміст господарської операції та її вимірники (у натуральному і вартісному виразі), посади, прізвища і підписи осіб, відповідальних за дозвіл та здійснення господарської операції і складання первинного документа.

Відповідно до ст.3 Господарського кодексу України під господарською діяльністю розуміється діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

Господарською діяльністю в розумінні п. 14.1.36. ст. 14 Податкового кодексу України є діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Відповідно до пп. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 ПК України об'єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом зменшення суми доходів звітного періоду, визначених згідно зі статтями 135 - 137 цього Кодексу, на собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та суму інших витрат звітного податкового періоду, визначених згідно зі статтями 138 - 143 цього Кодексу, з урахуванням правил, встановлених статтею 152 цього Кодексу.

Згідно з п. 135.1 ст. 135 ПК України доходи, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, включаються до доходів звітного періоду за датою, визначеною відповідно до статті 137, на підставі документів, зазначених у пункті 135.2 цієї статті, та складаються з доходу від операційної діяльності, який визначається відповідно до пункту 135.4 цієї статті та інших доходів, які визначаються відповідно до пункту 135.5 цієї статті, за винятком доходів, визначених у пункті 135.3 цієї статті та у статті 136 цього Кодексу.

Пунктом 138.1 ст. 138 ПК України встановлено, що витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті, інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу, крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Відповідно до пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Відповідно до ст. 201 Податкового кодексу України платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою податкову накладну, у якій зазначаються в окремих рядках такі обов'язкові реквізити: а) порядковий номер податкової накладної; б) дата виписування податкової накладної; в) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - продавця товарів/послуг; г) податковий номер платника податку (продавця та покупця); ґ) місцезнаходження юридичної особи - продавця або податкова адреса фізичної особи - продавця, зареєстрованої як платник податку; д) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - покупця (отримувача) товарів/послуг; е) опис (номенклатура) товарів/послуг та їх кількість, обсяг; є) ціна постачання без урахування податку; ж) ставка податку та відповідна сума податку в цифровому значенні; з) загальна сума коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку; и) вид цивільно-правового договору; і) код товару згідно з УКТ ЗЕД (для підакцизних товарів та товарів, ввезених на митну територію України).

Податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця.

Органи державної податкової служби за даними реєстрів виданих та отриманих податкових накладних, наданих в електронному вигляді, повідомляють платника податку про наявність у такому реєстрі розбіжностей з даними контрагентів. При цьому платник податку протягом 10 днів після отримання такого повідомлення має право уточнити податкові зобов'язання без застосування штрафних санкцій, передбачених розділом II Податкового кодексу України.

Право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому статтею 183 вказаного Кодексу.

Податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Приписами пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України встановлено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтвердженими митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201вказаного Кодексу).

Перевіркою не встановлено, що здійснені позивачем господарські операції з вказаними у акті перевірки контрагентом суперечать (є нетиповими) видам діяльності позивача або є збитковими.

Суд встановив, що на час здійснення господарських операцій контрагент позивача перебував на обліку в органах ДФС та був зареєстрованим у встановленому законом порядку платником податку. Відповідачем не надано жодних доказів в спростування вказаних вище обставин.

З огляду на викладене, в ході розгляду справи суд встановив, що позивачем належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами (складання яких передбачено умовами відповідних договорів), податковими накладними, складеними з дотриманням вимог податкового законодавства, документами, що свідчать про фактичне понесення витрат на придбання товару, підтверджено, що господарські операції позивача з його контрагентом обумовлені діловою метою, мали реальний характер і фактично виконані, в зв'язку з чим позивач правомірно включив до складу витрат операційної діяльності вартість (собівартість придбаних товарів (робіт, послуг)) та до складу податкового кредиту суми податку на додану вартість по взаєморозрахунках із контрагентом.

Судом також не беруться до уваги доводи відповідача про невиконання укладених між позивачем та контрагентом договору через відсутність за юридичною адресою, як доказ неможливості самостійно здійснювати фінансово-господарську діяльність, оскільки суб'єктами господарювання не заборонено залучати до здійснення фінансово-господарської діяльності інші підприємства чи підприємців на договірних засадах без їх прийняття на роботу, орендувати майно та транспортні засоби. В свою чергу, відповідачем під час проведення перевірки, вказана обставина не досліджувалась та не відображена в акті перевірки.

В разі наявності в органу державної податкової служби інформації щодо порушення окремим платником податків податкового законодавства, негативні наслідки повинні застосовуватися саме щодо цієї особи.

Суд зазначає, що сама по собі несплата податку продавцем (у тому числі у разі ухилення від сплати) при фактичному здійсненні господарської операції не впливає на податковий кредит покупця.

Норми Податкового кодексу України не містять вимог про необхідність коригування платником податку правомірно визначеного податкового кредиту з ПДВ у зв'язку з тим, що підприємства, з якими мав правові відносини контрагент такого платника податку, порушують вимоги податкового законодавства.

Згідно з ст.1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950, Першого Протоколу та Протоколів 2, 4, 7, 11 до Конвенції» ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006, Україна визнала джерелом права рішення Європейського суду з прав людини, а також юрисдикцію цього суду в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції. Рішення Європейського суду є частиною національного законодавства і є обов'язковим для правозастосування органами правосуддя.

У п. 38 рішення Європейського суду з прав людини від 09.01.2007 у справі «Інтерсплав проти України» (заява №803/02, INTERSPLAV проти України) зазначено, що на думку суду, коли державні органи володіють будь-якою інформацією про зловживання у системі відшкодування ПДВ, що здійснюються конкретною кампанією, вони можуть вжити відповідних заходів з метою запобігання або усунення таких зловживань. Суд, однак, не може прийняти зауваження Уряду щодо загальної практики з відшкодування ПДВ за відсутності будь-яких ознак, які б вказували на те, що заявник був безпосередньо залучений до таких зловживань.

Суд враховує те, що відповідно до ст.67 Конституції України, кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством (ч.1 ст.19 Конституції України).

Суд також звертає увагу і на те, що платник податків, який через покладений на нього законами обов'язок щодо сплати податків, зборів (обов'язкових платежів) вступає у зв'язку з цим у відповідні правовідносини з державою, не може нести відповідальність за невиконання чи неналежне виконання такого обов'язку іншими платниками податків, якщо інше прямо не встановлено законом. Також, необхідно враховувати і те, що якщо контрагент не виконав свого зобов'язання зі сплати податку до бюджету, то це тягне за собою відповідну відповідальність та інші негативні наслідки саме щодо цієї особи. Зазначена обставина не є підставою для позбавлення платника податків права на віднесення відповідних витрат до валових та сплачених ним у ціні товару відповідних сум податку на додану вартість до податкового кредиту, якщо останній виконав усі передбачені умови щодо нього та має всі документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту. Крім того, на думку суду, платник податку не повинен нести відповідальність за невиконання постачальником його зобов'язань зі спати податку і в результаті чого сплачувати ПДВ другий раз, а також сплачувати пеню. Такі вимоги стають надмірним тягарем для платника податку, що порушує справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності.

Таким чином, із урахуванням встановлених обставин у справі та доказів, якими вони обґрунтовуються, суд вважає, що висновки відповідача, викладені в акті перевірки, не підтверджуються належними та допустимими доказами, а тому, позивачем не допущені порушення податкового законодавства в межах спору.

Враховуючи наведене, суд встанови, що надані позивачем докази в повній мірі підтверджують факт реальності здійснення господарських операцій між позивачем та його контрагентом.

Натомість, відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження обставини щодо обізнаності позивача про неправомірну, на думку податкового органу, діяльність його контрагента, та доказів про пряму чи опосередковану причетність до такої діяльності з метою отримання податкової вигоди. Відносини між учасниками попередніх ланок постачання товарів не мають безпосереднього впливу на дослідження факту реальності вчиненої між конкретними контрагентами. У разі наявності у податкового органу інформації щодо порушення окремим платником податків податкового законодавства, негативні наслідки повинні застосовуватись саме до цієї особи.

Суд також звертає увагу та те, що постановою Хмельницького окружного адміністративного суду від 22.06.2016 у справі №822/855/16, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду 13.10.2016, визнано протиправним та скасовано рішення про виключення СФГ «Промінь» з реєстру суб'єктів спеціального режиму оподаткування.

Щодо посилань відповідача на акт Хмельницької ОДПІ ГУ ДФС у Хмельницькій області від 18.03.2016 №151/22/14164685 «Про результати документальної позапланової виїзної перевірки СФГ «Промінь» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2014 по 31.08.2015», суд зазначає наступне.

З аналізу вказаного акта вбачається, що у контрагента позивача СФГ «Промінь» відсутні виробничо-складські приміщення, сільськогосподарська техніка чи інше майно, які необхідні для здійснення діяльності по вирощуванню сої, що, у свою чергу, на думку відповідача, свідчить про відсутність необхідних умов для досягнення результатів господарської діяльності.

Однак, акт документальної перевірки - це службовий документ, який підтверджує факт проведення документальної перевірки, відображає її результати і є носієм доказової інформації про виявлені порушення вимог законодавства з питань державної митної справи, податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи (п.2. розділу І Наказу Міністерства фінансів України «Про затвердження Порядку оформлення результатів документальних перевірок дотримання законодавства України з питань державної митної справи, податкового, валютного та іншого законодавства платниками податків - юридичними особами та їх відокремленими підрозділами» від 20.08.2015).

Тобто, акт перевірки є виключно службовим документом податкового (фіскального) органу, що складається ним в процесі виконання покладених законодавством на податковий (фіскальний) орган функцій і є результатом службової діяльності посадових осіб такого органу, для платника податків сам по собі акт перевірки не несе ніяких правових наслідків: не встановлює, не змінює та не скасовує прав та обов'язків платника податків, а тому наявність такого акта сама по собі не спричиняє настання правових наслідків для платника податків.

Висновки акта перевірки не є остаточними, оскільки платник податків вправі надати свої заперечення до відповідного акту, які можуть бути в подальшому враховані контролюючим органом під час вирішення питання про здійснення нарахування грошових зобов'язань за результатами перевірки. Висновки ж посадових осіб, зазначені в акті перевірки, є лише думкою цих осіб щодо поведінки платника податків.

Відповідачем не надано вироку суду, що набрав законної сили, яким би встановлювалася вина посадових осіб СФГ «Промінь» у вчиненні злочину у сфері оподаткування.

У той час як з матеріалів справи вбачається, що на час здійснення господарських операцій контрагент позивача перебував на обліку в органах ДФС та був зареєстрованим у встановленому законом порядку платником податку.

Суд не бере взято до уваги доводи відповідача про невиконання укладених між позивачем та контрагентом договору через відсутність останнього за юридичною адресою, як доказ неможливості самостійно здійснювати фінансово-господарську діяльність, оскільки суб'єктами господарювання не заборонено залучати до здійснення фінансово-господарської діяльності інші підприємства чи підприємців на договірних засадах без їх прийняття на роботу, орендувати майно та транспортні засоби. У свою чергу, відповідачем під час проведення перевірки вказана обставина не досліджувалась та не відображена в акті перевірки.

Таким чином, у позивача наявна необхідна документація, яка дає підстави для включення витрат до складу валових за відповідний період, що виникли у зв'язку з оплатою за товари контрагента на виконання зобов'язань по укладених договорах.

За наведених норм та обставин суд приходить до висновку про правомірність віднесення позивачем сум податкового кредиту та валових витрат, що виникли за господарськими операціями з контрагентам.

Таким чином, судом встановлено, що податковим органом не виконано покладеного на нього обов'язку щодо доказування правомірності прийнятого ним оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

Згідно частини першої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідач, як суб'єкт владних повноважень, не довів суду правомірність прийнятого ним податкового повідомлення-рішення та встановлено порушення.

Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Беручи до уваги положення статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, на користь позивача підлягає присудженню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача всі здійсненні ним судові витрати.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 69, 70, 71, 94, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № від 09.06.2017.

Присудити на користь Публічного акціонерного товариства «Концерн Галнафтогаз» () понесені ним витрати по сплаті судового збору у розмірі 188109,40 грн. за рахунок асигнувань Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби України.

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя І.В. Смолій