Справа № 826/10956/14
Суддя: Качур І.А.
Дата ухвалення: 2017-11-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

22 листопада 2017 року № 826/10956/14

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Качура І.А., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Тітал» до Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И В:

З позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва звернулось товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія «Тітал» (далі - позивач, ТОВ «Компанія «Тітал») до Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 13.03.2014 №2.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 11.08.2014, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 29.01.2015, позов задоволено, визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення від 13.03.2014 № 2, згідно з яким позивачу зменшено від'ємне значення з податку на додану вартість за листопад 2013 року на 340 995 грн. із застосуванням 85 548,75 грн. штрафних санкцій.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 11.05.2016 скасовано постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 11.08.2014 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 29.01.2015, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 03.06.2016 прийнято до провадження та призначено до судового розгляду.

Під час розгляду справи судом допущено заміну неналежного відповідача Державну податкову інспекцію у Голосіївському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві на належного - Державну податкову інспекцію у Голосіївському районі Головного управління ДФС у м. Києві (далі також - ДПІ у Голосіївському районі ГУ ДФС у м. Києві, відповідач).

Позовні вимоги мотивовані необґрунтованістю акту перевірки від 26.02.2014 №405/1-26-50-15-02-24571799, внаслідок чого безпідставно прийнято оскаржуване податкове повідомлення-рішення.

В судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили суд позов задовольнити.

Представник відповідача проти позову заперечував та просив відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування заперечень проти позову зазначив про невизнання права позивача на бюджетне відшкодування в сумі 340 995 грн., що є порушенням підпункту «а» пункту 200.4 статті 200 Податкового кодексу внаслідок несплати постачальником заявлених до відшкодування сум ПДВ у ціні придбаних товарів (послуг). Відтак, вважає спірне податкове повідомлення-рішення правомірним та таким, що прийняту відповідно до вимог чинного законодавства.

З урахуванням положень частини 4 статті 122 КАС України судом ухвалено про продовження розгляду справи у порядку письмового провадження за наявними у справі доказами.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

ТОВ «Компанія «Тітал» (код ЄДРПОУ - 24571799) зареєстроване 28.11.1996 в Голосіївській районній в м. Києві державній адміністрації та взято на податковий облік 25.03.1999, з 19.04.2012 перебуває на обліку у ДПІ у Голосіївському районі ГУ ДФС у м. Києві.

Державною податковою інспекцією у Голосіївському районі Головного управління Міністерства доходів і зборів у м. Києві проведено документальну позапланову виїзну перевірку правомірності нарахування товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія Тітал» бюджетного відшкодування податку на додану вартість у зменшення податкових зобов'язань наступних звітних (податкових) періодів за листопад 2013 року, за результатами якої складено акт від 26.02.2014 №405/1-26-50-15-02-24571799.

Згідно висновків, викладених в акті перевірки, встановлено порушення позивачем п.198.1, п.198.2, п.198.6 ст.198, п.200.4 абзац «а» ст.200 Податкового кодексу України, що призвело до завищення від'ємного значення суми податку на додану вартість за жовтень 2013 року на 181 094,67 грн. та завищення бюджетного відшкодування податку на додану вартість у зменшення податкових зобов'язань з податку на додану вартість наступних звітних (податкових) періодів за листопад 2013 року на загальну суму 340 995 грн.

На підставі вказаних висновків відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення:

від 13.03.2014 №2, яким позивачу зменшено від'ємне значення з податку на додану вартість за жовтень 2013 року у сумі 181 095 грн.;

від 13.03.2014 №2, яким позивачу зменшено суму бюджетного відшкодування (у тому числі заявленого на рахунок платника) з податку на додану вартість у розмірі 340 995 грн. та нараховані штрафні (фінансові) санкції - 85 248,75 грн.

За наслідками процедури адміністративного оскарження податкових повідомлень-рішень, рішенням Головного управління Міндоходів у м. Києві від 29.05.2014 №4766/10/26-15-10007-15 скасовано податкове повідомлення-рішення від 13.03.2014 №2, а податкове повідомлення-рішення від 13.03.2014 №2 - залишене без змін.

Не погоджуючись з вищевказаним податковим повідомленням-рішенням та вважаючи його протиправним, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Порядок визначення суми податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або відшкодуванню з Державного бюджету України (бюджетному відшкодуванню) врегульовано статтею 200 Податкового кодексу України.

Згідно з пунктом 200.1 цієї статті Податкового кодексу України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

За правилами пунктів 200.2, 200.3 статті 200 Податкового кодексу України при позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом. При від'ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу), а в разі відсутності податкового боргу - зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.

Відповідно до пункту 200.4 статті 200 Податкового кодексу України якщо в наступному податковому періоді сума, розрахована згідно з пунктом 200.1 цієї статті, має від'ємне значення, то бюджетному відшкодуванню підлягає частина такого від'ємного значення, яка дорівнює сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, а в разі отримання від нерезидента послуг на митній території України - сумі податкового зобов'язання, включеного до податкової декларації за попередній період за отримані від нерезидента послуги отримувачем послуг (підпункт «а»).

Як вбачається з акту перевірки, позивачем подано до контролюючого органу податкову декларацію з податку на додану вартість за листопад 2013 року № від 19.12.2013 з додатками, якою задекларовано в рядку 22 «Залишок від'ємного значення попереднього звітного (податкового) періоду, за вирахуванням суми податку, яка підлягає сплаті до бюджету за підсумками поточного звітного (податкового) періоду» та в рядку 23.2 «Сума, що підлягає бюджетному відшкодуванню у зменшення податкових зобов'язань з податку на додану вартість наступних звітних (податкових) періодів» суму 384 519,00 грн.

Причиною виникнення від'ємного значення різниці між сумою податкового зобов'язання та сумою податкового кредиту (із зазначенням частки загальної суми податкового кредиту звітного (податкового) періоду, у якому виникло від'ємне значення ПДВ) жовтень 2013 року зазначено придбання комплектуючих запчастин до спецавтомобілів (пожежні автомобілі), а також імпорт комплектуючих запчастин.

Крім того, як зазначено в акті перевірки ТОВ «Компанія «Тітал» у жовтні 2013 року здійснено операції з придбання передньої та задньої надбудови в заборі, рундук, установи для покриття ЗПС піною у ТОВ «Інмарко ЛТД» на загальну суму ПДВ у розмірі 181 094,67 грн. по податковим накладним від 01.10.2013 №3, №4.

За результатами перевірки встановлено наявність розбіжностей у податковій звітності, а саме протиправне включення ТОВ «Компанія «Тітал» до податкового кредиту у жовтні 2013 році податку на додану вартість у сумі 181 094,67 грн. по операціям з ТОВ «Інмарко ЛТД», податкові зобов'язання якого за вказаний період зменшені згідно з актом Індустріальної ОДПІ м. Харкова від 28.01.2014 №58/20-36-22-03-07 про результати перевірки з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства.

З огляду на викладене, відповідачем зроблено висновок про те, що позивач безпідставно сформував податковий кредит за рахунок ТОВ «Інмарко ЛТД» за жовтень 2013 року у сумі 181 094,67 грн., що призвело до завищення в подальшому бюджетного відшкодування ПДВ.

В ході перевірки встановлено фактичну оплату позивачем за товари та послуги, що склала 43 524,00 грн. відповідно до результатів звірки даних, зазначених у розрахунку бюджетного відшкодування ПДВ із даними наданих первинних документів.

Враховуючи викладене, беручи до уваги те, що позивачем у додатку 2 до податкової декларації з ПДВ задекларовано суму 384 519,00 грн., з яких, як встановлено перевіркою, фактично сплачено 43 524,00 грн., відтак залишок суми 340 995 грн. є непідтвердженим щодо здійснення оплати постачальникам товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах, як того вимагає підпункт «а» пункту 200.4 статті 200 Податкового кодексу України.

В контексті наведеного слід зазначити, що згідно пункту 185.1 статті 185 Податкового кодексу України, об'єктом оподаткування є операції платників податку з:

а) постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об'єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об'єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю;

б) постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу;

в) ввезення товарів на митну територію України;

г) вивезення товарів за межі митної території України;

е) постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.

Пунктом 188.1 статті 188 Податкового кодексу України передбачено, що база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної вартості (у разі здійснення контрольованих операцій - не нижче звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (крім збору на обов'язкове державне пенсійне страхування, що справляється з вартості послуг стільникового рухомого зв'язку, податку на додану вартість та акцизного податку на спирт етиловий, що використовується виробниками - суб'єктами господарювання для виробництва лікарських засобів, у тому числі компонентів крові і вироблених з них препаратів (крім лікарських засобів у вигляді бальзамів та еліксирів).

В силу пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України, для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Вирішуючи у зв'язку з наведеним спір по суті, суд, проаналізувавши положення Податкового кодексу України, а саме: підпункт 14.1.191. (щодо визначення «постачання товарів»), підпункт 14.1.202. (щодо визначення «продаж (реалізація) товарів»), підпункт 14.1.178 (щодо визначення «податок на додану вартість»), підпункт 14.1.181 (щодо визначення «податковий кредит»), пункт 188.1. (щодо бази оподаткування), пункт 185.1. (щодо визначення «об'єкт оподаткування»), пункт 198.1. (щодо операцій, при здійсненні яких виникає право на віднесення сум податку до податкового кредиту), пункт 198.2. (щодо дати виникнення права на віднесення сум податку до податкового кредиту), пункт 198.3. (щодо порядку визначення сум податкового кредиту), пункт 201.1. (щодо видачі п/п та її реквізитів), пункт 201.4. (щодо дати видачі податкової накладної), п. 201.7. (щодо видачі п/н на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг); пункт 201.8. (щодо осіб, яким надано право нарахування податку та видачі п/н), пункт 201.10 (щодо видачі п/н платником податку та статусу п/н як підстави нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту); пункт 198.6. (щодо наслідків не підтвердження сум податку), а також положення статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», податкова звітність формується на підставі первинних бухгалтерських документів, які, для надання їм юридичної значимості (сили), крім іншого, мають бути складені за фактично вчиненою операцією, повинні мати всі обов'язкові реквізити, містити відомості про господарську операцію, про зміст та обсяг операцій, та бути підписані уповноваженими особами, що надає первинному документу юридичну значимість для цілей відображення фактично вчинених операцій у бухгалтерському та податковому обліку.

У той же час, правові наслідки у вигляді виникнення у покупця права на формування податкового кредиту з ПДВ та, відповідно, бюджетного відшкодування виникають за наявності сукупності обставин та підстав, з якими наведені вище норми податкового законодавства пов'язують можливість формування спірних сум податкових вигод та які є передумовою його формування.

Зокрема, такі правові наслідки наступають у разі: 1) фактичного (реального) здійснення оподатковуваних операцій; 2) документального підтвердження реального здійснення господарських операцій сукупністю юридично значимих (дійсних) первинних та інших документів, які зазвичай супроводжують операції певного виду (в залежності від характеру певних операцій) та які містять інформацію про зміст та обсяг операції, підписані уповноваженими особами; 3) придбання товарів/послуг з метою їх використання в господарській діяльності; 4) наявності розумних економічних причин (ділової мети) для здійснення господарських операцій; 5) наявності у сторін спеціальної податкової правосуб'єктності (особа, що видає податкову накладну, повинна бути зареєстрованою як платник ПДВ); 6) наявності у покупця податкової накладної, яка відповідає вимогам ст. 201 ПК України та підписана уповноваженою особою.

Відповідно до частини 2 статті 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Як вбачається з матеріалів справи, висновки податкового органу про порушення позивачем п.198.1, п.198.2, п.198.6 ст.198, п.200.4 абзац «а» ст.200 Податкового кодексу України та завищення у зв'язку із цим суми бюджетного відшкодування по суті, як вбачається судом, ґрунтуються на відсутності фактичної сплати позивачем грошових коштів постачальникам товарів/послуг.

В даному випадку, дослідивши та оцінивши відповідно до положень статті 86 КАС України наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, виходячи з положень частини 1 статті 138 КАС України та з урахуванням положень статті 71 КАС України, суд приходить до висновку про недоведеність фактичного виконання господарських операцій позивача у періоді, що перевірявся, тобто не надано тих документів, які є базовими відносно предмету доказування у спірних відносинах, та, як наслідок, про відсутність у позивача правових підстав для формування податкового кредиту з ПДВ та, відповідно, бюджетного відшкодування.

При цьому суд зазначає, що надання певних документів до перевірки та їх аналіз податковим органом в акті перевірки не є підставою для неподання таких документів до суду при оскарженні рішення контролюючого органу, яке прийнято на підставі такого акту перевірки.

Відсутність вказаних базових первинних документів не дає суду можливості перевірити реальність здійснення (фактичне виконання) господарських операцій та правомірність відображення таких операцій у податковому обліку платника податків і формування сум податкових вигод.

Водночас, слід зазначити, як на те звертав увагу й Вищий адміністративний суд України, відповідна сплата є обов'язковою передумовою виникнення у платника права на одержання з бюджету надміру сплаченої суми ПДВ в порядку наведених законодавчих приписів.

Відповідно до положень частини 1 статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці данні встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів та висновків експертів.

Відповідно до частин 1, 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В даному випадку позивачем в порядку виконання обов'язку, встановленого ч. 1 ст. 71 КАС України, не доведено суду достовірності своїх доводів, які покладені в основу позову, у зв'язку з чим суд не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення, тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Враховуючи положення статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, відшкодування судового збору позивачу не підлягає.

Керуючись ст.ст. 69-71, 94, 128, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України суд,

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Постанова набирає законної сили згідно ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 185 -187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.А. Качур