Справа № 608/1676/17
Суддя: Парфенюк В. І.
Дата ухвалення: 2017-11-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 листопада 2017 року Справа № 608/1676/17

Номер провадження2-а/608/135/2017

Чортківський районний суд Тернопільської області в складі :

головуючого суду судді Парфенюка В. І.

з участю секретаря Южди Л.С.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача Осадчука П.І.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в місті Чорткові справу адміністративного судочинства за позовом ОСОБА_3 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання відмови неправомірною та зобов'язання відновити виплату пенсії,--

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2017 року ОСОБА_3 звернувся в суд з вищезазначеним позовом, в якому вказав, що з 1 січня 2017 року виїхав на постійне місце проживання в Італію.

У вересні 2017 року він звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області з письмовою заявою про поновлення виплати раніше призначеної пенсії за вислугу років. Відповідач відмовив в задоволенні такого звернення та надав роз'яснення, що припинення виплати пенсії у зв'язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон відповідає положенням Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», а саме, що пенсії звільненим зі служби особам, які виїхали на постійне місце проживання за кодон, не призначаються, якщо інше не передбачено міжнародними договорами. Угод в галузі пенсійного забезпечення військовослужбовців та членів сімей між Україною та Італією не укладено, тому підстав для поновлення раніше призначеної пенсії немає. Тобто фактично у своєму листі № 346/Б-11 відповідач відмовив йому в поновленні виплати раніше призначеної пенсії, порушуючи таким чином його конституційні права як громадянина України. Зважаючи на це, в позовній заяві ОСОБА_3 просить визнати такі дії Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області неправомірними та зобов'язати провести нарахування та виплату раніше призначеної пенсії за вислугу років, починаючи з 1 червня 2017 року.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив про їх задоволення з мотивів, наведених у позовній заяві.

Представник відповідача - Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області Осадчук П. І. позов не визнає, просить відмовити у його задоволенні з огляду на наступне. Відповідно до інформації отриманої від Державної міграційної служби України в Тернопільській області позивач оформив документи для виїзду за кордон на постійне місце проживання до Італійської Республіки. Відповідно до ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» пенсії звільненим зі служби особам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон не призначаються, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною радою України. Згідно зі ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Оскільки міжнародних договорів про виплату пенсії між Україною та Італією не укладено, виплата пенсії ОСОБА_3 з 1 липня 2017 року призупинена.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 8 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні справи суд має керуватися принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Крім того, згідно із ч. 1 ст. 9 вищезазначеного Кодексу суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, судом встановлено, що згідно паспорта серії НОМЕР_1 ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином України.

В матеріалах справи не має даних про те, що позивачем припинено громадянство України у відповідності з вимогами Закону України "Про громадянство України"

1 січня 2017 року ОСОБА_3 виїхав на постійне проживання в Італію, а з 1 червня 2017 року виплата йому пенсії була припинена.

6 вересня 2017 року позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області з письмовою заявою про поновлення виплати раніше призначеної пенсії, однак відповідач листом № 346/Б-11 від 26.09.2017 року відмовив в задоволенні такого звернення, посилаючись на відсутність відповідного міжнародного договору про виплату пенсію між Україною та Італією, тому підстав для поновлення раніше призначеної пенсії немає.

Так, ст. 92 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що громадянам, які виїхали на постійне проживання за кордон, пенсії не призначаються. Пенсії, призначені в Україні до виїзду на постійне проживання за кордон, виплачуються за 6 місяців наперед перед від'їздом за кордон.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України "Про загальнообов'язкове пенсійне страхування" виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно з ст. 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 7 жовтня 2009 року пункт 2 частини 1 статті 49, другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір з питань пенсійного забезпечення і якщо згода на обов'язковість такого міжнародного договору не надана Верховною Радою України було визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним).

Отже, з 7 жовтня 2009 року порядок виплати пенсії громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, регулюється нормами Закону України "Про загальнообов'язкове пенсійне страхування" з урахуванням рішення Конституційного Суду України щодо неконституційності положень п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону України "Про загальнообов'язкове пенсійне страхування".

Таким чином, виїзд громадянина України на постійне місце проживання за кордон не може бути підставою для позбавлення такої особи права на соціальний захист, що встановлено ст. 46 Конституції України.

Також Європейський суд з прав людини в рішенні по справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07.02.2014 року, зазначив про залежність права на отримання пенсії від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (п. 51 цього рішення).

У п. 54 вказаного рішення Європейського суду з прав людини зазначено, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з ч.2 ст.8 Кодексу адміністративного судочинства України і ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини як джерела права.

З врахуванням наведеного суд приходить до висновку, що кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання зі збереженням усіх конституційних прав. В цьому випадку одержання призначеної пенсії не може пов'язуватися з умовою постійного проживання в Україні і держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати право одержання пенсії незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 12 травня 2015 року № 21-180а15.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про неправомірність відмови Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області поновити виплату позивачу пенсії за вислугу років, та необхідності зобов'язати відповідача провести нарахування та виплату пенсії за вислугу років ОСОБА_3, яку він отримував до виїзду на постійне місце проживання за межі України.

Згідно вимог ч. 1 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа. Тому на користь ОСОБА_3 підлягають стягненню документально підтверджені витрати по сплаті судового збору в розмірі 640 гривень.

Керуючись ст.ст. 22, 24, 46 Конституції України, ст. 49, 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 7 жовтня 2009 року, Законом України "Про громадянство України", ст.ст. 2, 8, 9, 10, 11, 94, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов ОСОБА_3 задовольнити.

Визнати неправомірною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області поновити з 1 червня 2017 року ОСОБА_3 виплату пенсії за вислугу років та зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області з 1 червня 2017 року провести нарахування та виплату пенсії за вислугу років ОСОБА_3, яку він отримував до виїзду на постійне місце проживання за межі України.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень - Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області на користь ОСОБА_3 640 (шістсот сорок) гривень судових витрат по сплаті судового збору.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги Львівському апеляційному адміністративному суду через Чортківський районний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя: В. І. Парфенюк