Справа № 813/1439/17
Суддя: Іщук Лариса Петрівна
Дата ухвалення: 2017-11-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2017 рокуЛьвів№ 876/8979/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Іщук Л.П.,

суддів Онишкевича Т.В., Попка Я.С.,

за участю секретаря судового засідання Джули В.М.,

позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2,

представника апелянтів ОСОБА_3,

представника відповідача Клапчука Р.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 25 липня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання неправомірними та скасування наказів і рішень, зобов'язання вчинити дії,

встановив:

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до Державної міграційної служби України (надалі - ДМСУ), Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області (надалі - ГУ ДМСУ у Львівській області) про визнання неправомірними та скасування наказів ГУ ДМСУ у Львівській області №249 та № 250 від 08.11.2016 року про відмову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в прийнятті заяви для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; визнання неправомірними та скасування рішення ДМСУ про відхилення скарг ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення територіального органу ДМС про відмову в прийнятті заяви для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №18-17 та №19-17 від 21.03.2017 року та просять зобов'язати ГУ ДМС України у Львівській області прийняти заяви громадян Російської Федерації ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 25 липня 2017 року відмовлено в задоволенні адміністративного позову.

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 оскаржили постанову суду першої інстанції. Вважають, що вона винесена без належного з'ясування обставин справи і з порушенням норм матеріального права.

В апеляційній скарзі зазначають, що рішення про відмову у прийнятті заяви для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту прийняте з порушенням процедури, передбаченої Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», документи та матеріали, які можуть свідчити про наявність у позивачів умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не вивчені та оцінені поверхнево. Зокрема, ГУ ДМСУ у Львівській області не досліджувалися обставини, викладені у повторних заявах - анкетах про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а тому висновок про відсутність нових підстав для прийняття заяв є неправомірним. Відповідачем не враховано обставину посилення кримінальної відповідальності у Російській Федерації за екстремістсько - терористичними статтями, факт набуття позивачами після попередніх звернень соціальних зв'язків в Україні, народження в Україні дітей позивачів та просьбу про возз'єднання сім'ї, так як рідний брат позивача отримав статус біженця в Україні.

Просять скасувати постанову суду першої інстанції і прийняти нову, якою задовольнити їх позов.

Під час судового розгляду апелянти та їх представник підтримали апеляційну скаргу з підстав, що у ній зазначені.

Представник відповідача заперечив проти задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді Львівського апеляційного адміністративного суду, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з постановленням нового рішення про задоволення позову.

Як встановлено з матеріалів справи, громадяни Російської Федерації ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у 2012 році разом з трьома малолітніми дітьми прибули в Україну з Російської Федерації. Проживали у Криму і у зв'язку з його анексією у 2014 році покинули півострів та переїхали до міста Львів, де проживають на даний час.

Позивачі зверталися два рази, у 2013 році та у 2014 році, про надання їм статусу біженця або особи, які потребує додаткового захисту .

Рішеннями ДМСУ відповідно від 06.02.2013 року №58-13, №46-13 та від 18.07.2014 року №391-14, №390-14 відмовлено у визнанні їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту. Рішення ДМСУ від 18.07.2014 року №391-14, №390-14 оскаржені в судовому порядку.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 04.02.2015 року, яку залишено без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 04.06.2015 року у справі №813/5451/14 за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 визнано протиправними та скасовано рішення ДМСУ від 18.07.2014 року №390-14 та №391-14; зобов'язано ДМСУ визнати позивачів особами, які потребують додаткового захисту.

Постановою Вищого адміністративного суду України від 17.11.2015 року задоволено касаційну скаргу ДМСУ, скасовано постанову Львівського окружного адміністративного суду від 04.02.2015 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 04.06.2015 року і прийняте нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено.

У зв'язку з виникненням нових обставин та додаткових побоювань стосовно повернення в Російську Федерацію позивачі 08 листопада 2016 року втретє звернулися із заявами про визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

08 листопада 2016 року за результатами розгляду заяв позивачів наказами ГУ ДМС України у Львівській області № 249 та № 250 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено в прийнятті заяв відповідно до частини 6 статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

В повідомленнях ГУ ДМС України у Львівській області №73 та №74 від 08.11.2016 року «Про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» зазначено, що відповідно до рішень ДМСУ позивачам вже двічі відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Окрім того, з покликанням на постанову Вищого адміністративного суду від 17.11.2015 року у справі №К/800/32501/15 вказано на те, що релігія іслам дозволена для віросповідання в Російській Федерації, а тому факт сповідування позивачами вказаної релігії не може бути підставою для визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

21 листопада 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до ДМСУ із скаргами, у яких просили скасувати рішення ГУ ДМС України у Львівській області про відмову у прийнятті заяв та зобов'язати прийняти заяви до розгляду.

21 березня 2017 року ДМСУ прийняла рішення №18-17 та №19-17, якими відхилено ( залишено без розгляду ) скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 відповідно до статті 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що питання щодо визнання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 біженцями або особами, які потребують додаткового захисту вже неодноразово було предметом розгляду і у даному випадку позивачам відмовлено у визнанні біженцем чи особою, що потребує додаткового захисту у зв'язку з тим, що ними не наведено нових обставин та не надано доказів, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Зазначені у зверненні позивачів від 18.11.2016 року обставини не можуть вважатися належним обґрунтуванням побоювань позивачів та не є підставою для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Однак, з таким висновком суду першої інстанції апеляційний суд не погоджується. Суд першої інстанції помилково вважав предметом доказування обставини, що стосуються підстав для надання особі статусу біженця, а не обставини, які можуть бути підставою для відмови у прийнятті заяви про надання такого статусу. Апеляційний суд вважає висновки суду такими, що зроблені без належного з'ясування обставин, що мають значення для справи, а судове рішення - прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи та зазначає наступне.

Спеціальним законом, який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, є Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон № 3671).

Згідно з пунктом 1 статті 1 Закону №3671 біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини першої статті 1 вказаного Закону передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до положень Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколу 1967 року, а також як роз'яснено у постанові Пленуму ВАСУ № 3 від 16.03.2012 року, поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів;

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Отже, під час вирішення питання щодо надання статусу біженця необхідно враховувати всі чотири підстави. При цьому, немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону № 3671 оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви особи про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Особа, яка звертається із клопотанням про надання статусу біженця в Україні, згідно зі статтею 1 Закону №3671 має обґрунтувати, що вона є жертвою переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Законом № 3671 визначені також уповноважені органи, які приймають відповідні рішення щодо визначення статусу біженця та особи яка потребує додаткового захисту або тимчасового захисту, або ж відмови у наданні такого статусу.

Відповідно до ст. 27 Закону №3671 до повноважень спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань міграції належить, зокрема, прийняття рішень про визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту і скасування рішення про визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до Положення про Державну міграційну службу України, що затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 року № 360 (далі- Положення № 360) центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі, протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, є Державна міграційна служба України, яка здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи та територіальні підрозділи.

Згідно зі ст.10 Закону №3671 рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у тому числі стосовно неповнолітніх дітей (членів сім'ї заявника або таких, які знаходяться під його опікою чи піклуванням), що перебувають з ним на території України, внесених до анкети заявника, на визнання яких біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, є письмова згода заявника, висловлена в анкеті чи заяві, приймається спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, але не більш як до трьох місяців.

Управлінням Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців видано Керівництво з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця (відповідно до Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року (Женева, 1992 р.)), згідно з яким процес визначення статусу біженця проходить в два етапи: 1) визначення фактів, які відносяться до справи; 2) встановлення чи відповідають такі факти положенням Конвенції про статус біженця 1951 року (далі - Конвенція 1951 року) та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року (далі - Протокол 1967 року).

Відповідно до пунктів 45,66, 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. У кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника. Вказане знаходить своє підтвердження і у національному законодавстві.

Директива Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» №8043/04 від 27.04.2004 року містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Практичні рекомендації «Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку», видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справах біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, встановлюють, що при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні як доказ необхідно пред'явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців» від 16 грудня 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказування покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов'язок доказу покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.

Апеляційний суд вважає за необхідне звернути увагу, що Законом №3671 передбачені умови ( ч.6 ст. 5 Закону ), за яких центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Така відмова може мати місце в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Таким чином, як вбачається з аналізу вищезазначених норм, відмовляючи ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ГУ ДМС України у Львівській області зобов'язане було встановити не лише факт відмови заявнику у попередньому аналогічному зверненні , але й відсутність зміни умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 Закону №3671, тобто умов, які дають підстави для встановлення статусу біженця чи статусу особи, яка потребує додаткового захисту.

Як встановлено апеляційним судом з матеріалів справи, пояснень представника позивача і не спростовано відповідачем, при зверненні з заявами про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зазначали, що з моменту попереднього їх звернення з'явились нові обставини, які дають підстави для надання їм відповідного статусу. Зокрема, такими обставинами позивачі зазначили посилення ( липень 2016 року ) у Російській Федерації кримінальної відповідальності за екстремістсько-терористичними статтями ( позивач ОСОБА_1 був засуджений у Російській Федерації за терористичну діяльність і за членство в організації «Хізбут-Тахрір Аль -Ісламі» ) ; визнання у Російській Федерації організації «Хізбут-Тахрір Аль -Ісламі» терористичною; наявність нових соціальних зв'язків в Україні; народження в Україні дітей позивачів; факти звернення за захистом в Україні; право на воз'єднання їх cім'ї з сім'єю брата ОСОБА_1- ОСОБА_7, який отримав в Україні статус особи, що потребує додаткового захисту.

Відповідач згідно з частиною 6 статті 5 Закону №3671 зобов'язаний був дослідити зазначені позивачами у заявах обставини на відповідність їх обставинам, що зазначені у попередніх заявах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за 2013 рік та за 2016 рік, як підстави для набуття статусу, та встановити відсутність зміни таких обставин.

Натомість, як вбачається з оскаржуваних рішень відповідача, такий аналіз ГУ ДМС України у Львівській області проведений не був і відповідач обмежився лише констатацією факту наявності попередніх звернень позивачів з заявами про надання статусу та спростуванням існування заборони на сповідування релігії іслам у Російській Федерації. Всі інші обставини, які позивачами були зазначені як нові та такі, що виникли після розгляду їх попередніх звернень, ГУ ДМС України у Львівській області не досліджувались.

Також апеляційний суд наголошує на тому, що частиною 8 статті 9 Закону №3671 передбачено право центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів, звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається.

ГУ ДМС України у Львівській області не вважав за необхідне скористатися такими своїми повноваженнями для надання можливості заявникам реалізувати своє право на повторне звернення і , відповідно, право на отримання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту.

У справах щодо шукачів притулку Європейський суд неодноразово наголошував на тому, що для дотримання вимог статті 13 у поєднанні зі статтею 3 держави-учасниці Конвенції повинні гарантувати існування в теорії та на практиці на національному рівні ефективних методів правового захисту для розгляду скарг шукачів притулку про можливе порушення їх прав у разі повернення до країни походження. Суд зазначав, що такий засіб правового захисту повинен забезпечувати ретельний та глибокий аналіз національними органами скарг про обґрунтовані побоювання тортур, жорстокого чи такого, що принижує гідність, поводження чи покарання стосовно шукача притулку в разі його повернення ( справа М.М.С. проти Бельгії та Греції, №30696/09; Шамаєв та інші проти Грузії та Росії, №36378/10; Джабарі проти Туреччини, №40035/98). Так, зокрема, у справі Якубов проти Росії, №7265/10 ) Суд дійшов висновку, що ігнорування міграційними органами та національними судами заяв заявника щодо ризику бути підданим поводженню, що суперечить статті 3 Конвенції, у разі повернення до країни громадянства, підкріплених, зокрема, відповідними звітами міжнародних організацій, призвело до порушення вимог статті 13 Конвенції у поєднанні зі статтею 3 Конвенції.

Відповідно до частини 3 статті 2 КАС України апеляційний суд перевірив та встановив, що оскаржувані рішення ГУ ДМС України у Львівській області винесені не на підставі та не у спосіб, передбачений законом; необґрунтовано; недобросовісно; нерозсудливо; без дотримання принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.

Апеляційний суд констатує, що всупереч статті 71 КАС України ГУ ДМС України у Львівській області як суб'єкт владних повноважень, який заперечував проти позову, не довів правомірності своїх рішень про відмову у прийнятті заяв позивачів про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, а тому такі рішення підлягають до скасування як протиправні. Відповідача для захисту порушених прав позивачів слід зобов'язати прийняти до розгляду заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з врахуванням висновків апеляційного суду.

Щодо оскаржуваних рішень ДМСУ, то оскільки апеляційний суд прийшов до висновку про протиправність рішень ГУ ДМС України у Львівській області, то слід визнати протиправними і такими, що підлягають скасуванню і рішення ДМСУ у зв'язку з тим, що ДМСУ не перевірила належним чином скарги позивачів і відмовила у їх розгляді без жодного обгрунтування такої відмови.

Відповідно до ст. 202 КАС України підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 задовольнити.

Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 25 липня 2017 року у справі № 813/1439/17 скасувати та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1, ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати неправомірними та скасувати накази Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області №249 та № 250 від 08.11.2016 року про відмову ОСОБА_1, ОСОБА_2 в прийнятті заяви для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Визнати неправомірними та скасувати рішення Державної міграційної служби України про відхилення скарг ОСОБА_1, ОСОБА_2 на рішення територіального органу ДМС про відмову в прийнятті заяви для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №18-17 та №19-17 від 21.03.2017 року.

Зобов'язати Головне Управління ДМС України у Львівській області прийняти до розгляду заяви громадян Російської Федерації ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складення її в повному обсязі.

Головуючий суддя Л. П. Іщук
судді Т. В. Онишкевич
Я. С. Попко
Постанова складена в повному обсязі 27.11.2017 року