Справа № 264/2930/17
Суддя: Гайдар Андрій Володимирович
Дата ухвалення: 2017-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Кузнецов Д.В.
Суддя-доповідач - ОСОБА_1
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2017 року справа №264/2930/17

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Гайдара А.В., суддів Компанієць І.Д., Ястребової Л.В.,

розглянув у письмовому провадженні апеляційну скаргу Лівобережного обєднаного управління пенсійного фонду України м.Маріуполя Донецької області на постанову Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 18 вересня 2017 року у справі № 264/2930/17 за позовом ОСОБА_2 до Лівобережного обєднаного управління пенсійного фонду України м.Маріуполя Донецької області, Управління соціального захисту населення Кальміуського району Маріупольської міської ради про визнання дій неправомірними та зобовязання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Лівобережного обєднаного управління пенсійного фонду України м.Маріуполя Донецької області (далі Лівобережне ОУПФУ м.Маріуполя Донецької області, управління, відповідач), в якій просила: визнати дії УСЗН Кальміуського району м.Маріуполя неправомірними та скасувати протокол № 01-05/80 від 13.04.17 року, зобовязати поновити правовий статус внутрішньо переміщеної особи; визнати дії Лівобережного обєднаного УПФУ в м.Маріуполі Донецької області по припиненню виплати пенсії за віком неправомірними та зобовязання відповідача відновити та проводити в подальшому виплати пенсії регулярно з 01.04.2017 року пожиттєво; звільнити від сплати судового збору. (арк.справи 1-3)

Постановою Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 18 вересня 2017 року зазначений позов ОСОБА_2 задоволений частково, а саме:

визнано протиправними дії Лівобережного обєднаного управління пенсійного фонду України м.Маріуполя Донецької області щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_2 з 01 квітня 2017 року;

зобовязано Лівобережне обєднане управління пенсійного фонду України м.Маріуполя Донецької області поновити виплату пенсії ОСОБА_2 і виплатити виниклу заборгованість. (арк.справи 60-63).

Відповідач не погодився з постановою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати постанову суду першої інстанції через порушення норм матеріального і процесуального права та прийняти нову, якою відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що відсутність внутрішньо переміщеної особи за фактичним місцем проживання/перебування є порушенням обовязкової умови для отримання соціальних послуг відповідно до ст.7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб». (арк.справи 68-71).

Відповідно до приписів п.2 ч.1 ст.197 КАС України справу розглянуто в письмовому провадженні.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів встановила наступне.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що позивач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, є пенсіонером та перебувала на обліку як особа, переміщена з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції з міста Горлівка Донецької області.

Згідно довідки від 20 листопада 2014 року № про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи з серпня 2014 року фактичним місцем проживання ОСОБА_2 є місто Маріуполь, Кальміуський район, вул.Степана Разіна, буд.10.

З 01 квітня 2017 року позивачу призупинена виплата пенсії на підставі відомостей, отриманих від місцевої районної державної адміністрації, у звязку із скасуванням довідки внутрішньо переміщеної особи, що не заперечується відповідачем та підтверджується листом з Лівобережного обєднаного УПФ України м.Маріуполя Донецької області.

Також 14 квітня 2017 року позивачем отримано нову довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 14.04.2017 року № із відміткою про скасування попередньої довідки за ознаками статті 12 Закону України «Про забезпечення прав та свобод внутрішньо переміщених осіб»

Встановлені обставини підтверджені матеріалами справи і не є спірними.

Спірним у справі є правомірність дій відповідача щодо припинення виплати пенсії позивачу з квітня 2017 року на підставі непідтвердження її місця перебування.

Статус внутрішньо переміщеної особи врегульований Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 №1706-VII (далі Закон № 1706-VII).

Згідно статті 7 Закону № 1706-VII для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав, зокрема, на пенсійне забезпечення здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Питання виплати пенсій врегульовані статтею 47 Закону №1058 за якою пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Відповідачем рішення про припинення виплати пенсії позивачу з 01.04.2017 року не виносилося.

Пенсійний орган в апеляційній скарзі посилається на те, що позивачеві відмовлено у виплаті пенсії у звязку з непідтвердженням фактичного місця проживання, що позбавляє відповідача можливості та законних підстав для поновлення виплати пенсії (арк. справи 50-53).

Підстави припинення виплати пенсії передбачені ст.49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-VI (далі Закон №1058).

Згідно з ч.1 ст.49 Закону №1058 виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Враховуючи наведені норми, колегія суддів дійшла висновку про порушення відповідачем вимог ч.1 ст. 49 Закону №1058, оскільки з квітня 2017 року позивачеві припинено виплату пенсії без прийняття відповідного рішення і за відсутності законодавчо встановлених підстав, а рішення комісії про призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, не є таким рішенням у розумінні ч. 1 ст. 49 Закону №1058.

Суд апеляційної інстанції також звертає увагу на положення статті 1 Конвенції, Статті 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Париж, 20.III.1952) яка передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права, положення Статті 14 Конвенції якою визначено, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.

Оцінюючи спірні правовідносини колегія суддів застосовує положення Конституції України, за якими, в Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (статті 1, 3 Конституції України). Право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел (частина друга статті 46 Основного Закону України) і забезпечується частиною другою статті 22 Конституції України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, виконанням трудових обовязків і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

В даному випадку наявність у позивача статусу внутрішньо переміщеної особи створює для нього на відміну від інших громадян України певні перешкоди в отриманні його пенсії, яка призначена у зв'язку з трудовою діяльністю, та потребує від пенсіонера здійснення додаткових дій, не передбачених Законами щодо пенсійного забезпечення, зокрема, ідентифікація особи, надання заяви про поновлення виплати пенсії, яка була припинена органом Пенсійного фонду без прийняття відповідного рішення тощо.

Колегія суддів застосовує при розгляді справи практику Європейського Суду з прав людини як джерело права відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року № 3477-IV.

Як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) в рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке, стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення). У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що в діях відповідача містяться ознаки дискримінації відносно позивача, як внутрішньо переміщеної особи, та відсутність єдиного підходу до виплати пенсій громадянам України згідно діючого законодавства.

На підставі викладеного, колегія суддів погоджує висновок суду першої інстанції про визнання протиправною бездіяльності Лівобережного ОУПФУ м.Маріуполя Донецької області щодо невиплати пенсії ОСОБА_2 з квітня 2017 року.

Решта позовних вимог щодо зобов'язання відповідача поновити нарахування і виплату пенсії за віком ОСОБА_2 та виплатити заборгованість з квітня 2017 року також підлягають задоволенню, оскільки є похідними від задоволених позовних вимог.

Частина позовних вимог, в задоволенні яких відмовлено постановою суду першої інстанції не є предметом апеляційного оскарження у даній справі, тому колегія суддів на підставі ч.1 ст.195 КАС України зазначає, що в цій частині судове рішення не є предметом апеляційного розгляду.

Під час апеляційного провадження зясовано, що судом першої інстанції не встановлена дата, з якої позивачу потрібно відновити виплату пенсії.

Як вбачається з матеріалів справи пенсія позивачу за попереднім місцем проживання виплачувалась по 31 березня 2017 року включно.

Таким чином, порушені права позивача підлягають відновленню з 01 квітня 2017 року.

Зазначене позбавляє можливості залишення без змін постанови суду першої інстанції щодо не визначення дати відновлення нарахування та виплати пенсії, і призводить до необхідності зміни постанови суду першої інстанції.

Підставою для зміни судового рішення є помилкове застосування судом першої інстанції норм процесуального права, а саме пункту 2 частини 2 статті 162 КАС України, зобовязавши відповідача до вчинення певних дій, суд не визначив термін зазначеної певності.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів дійшла до висновку про наявність підстав для зміни постанови суду першої інстанції згідно статті 201 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись статтями 99, 100, 160, 162, 167, 183-2, 184, 195, 197, 197, 198,199, 201, 205, 207, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Лівобережного обєднаного управління пенсійного фонду України м.Маріуполя Донецької області на постанову Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 18 вересня 2017 року у справі № 264/2930/17 задовольнити частково.

Постанову Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 18 вересня 2017 року у справі № 264/2930/17 - змінити.

В абзаці третьому постанови Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 18 вересня 2017 року у справі № 264/2930/17 після слів «Осиченко Валентини Вікторівни» доповнити словами та цифрами наступного змісту «з 01 квітня 2017 року».

В інший частині постанову Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 18 вересня 2017 року у справі № 264/2930/17 - залишити без змін.

Направити особам, які беруть участь у справі протягом трьох днів з моменту підписання копії даної постанови.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду у письмовому провадженні набирає законної сили через пять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі.

Постанова може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий А.В.Гайдар

Судді І.Д. Компанієць

ОСОБА_3