Справа № 814/2457/16
Суддя: Домусчі С.Д.
Дата ухвалення: 2017-09-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2017 р.м.ОдесаСправа № 814/2457/16

Категорія: 6.1 Головуючий в 1 інстанції: Біоносенко В. В.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого: судді Домусчі С.Д.

суддів: Коваля М.П., Кравця О.О.

за участю секретаря судового засідання - Тутової Л.С.

апелянта - ОСОБА_1

представника апелянта - ОСОБА_2

представника третьої особи - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 22 березня 2017 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Миколаївській області, третя особа - ОСОБА_7, про визнання незаконним та скасування рішення № 15 від 07.03.2014 р. про реєстрацію декларації про готовність об'єкта до експлуатації з реконструкції житлових приміщень, -

ВСТАНОВИВ:

16 листопада 2016 року ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 звернулись до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовом до управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Миколаївській області, третя особа - ОСОБА_7, в якому просили суд визнати незаконним та скасувати рішення № 15 від 07.03.2014 р. про реєстрацію декларації про готовність об'єкта до експлуатації з реконструкції житлових приміщень.

Постановою від 22 березня 2017 року, ухваленою у відкритому судовому засіданні, Миколаївський окружний адміністративний суд відмовив у задоволенні позовних вимог.

Не погоджуючись з постановою суду ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржену постанову та ухвалити нову, якою задовольнити адміністративний позов в повному обсязі.

Вимоги апеляційної скарги апелянт обґрунтовує тим, що суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального права, не повно з'ясував обставини, які мають значення для справи, що призвело до неправильного вирішення справи.

Так, апелянт зазначає, що суд першої інстанції не прийняв до уваги та не проаналізував доводи позивачів.

Вважає апелянт і помилковими висновки суду першої інстанції про відмову у захисті порушених прав позивачів в порядку адміністративного судочинства, з посиланням на те, що з моменту реєстрації права власності за третьою особою, на підставі оскарженої декларації, у третьої особи виникло право власності, внаслідок чого припинились адміністративні правовідносини.

Також апелянт зазначає про наявність спору між позивачами та третьою особою щодо нерухомого майна, а тому підстави за яких позивачі вважають будівництво самочинним, апелянтом зазначені як недостовірні дані, наведені в оскарженій декларації, рішення про реєстрацію якої, правомірно, на думку апелянта, оскаржуються в порядку адміністративного судочинства.

Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Миколаївській області надало письмові заперечення на апеляційну скаргу, в яких, з посиланням на дотримання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржену постанову - без змін.

Також в письмових запереченнях управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Миколаївській області просить розглянути апеляційну скаргу за відсутності свого представника.

Ухвалюючи постанову про відмову у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції встановив, що будинок по АДРЕСА_6, у м. Миколаєві є двоповерховим багатоквартирним будинком, 1917 року будівництва, який має дві юридичні адреси: АДРЕСА_2

Позивачу ОСОБА_1 на праві власності належить нежитлове приміщення магазину непродовольчих товарів за адресою: АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_1 від 29.07.05 р., яке видане на підставі рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради №1227 від 22.07.2005 року. Суд першої інстанції встановив, що зазначений магазин утворився в результаті переведення житлових приміщень квартир № 4, 5, 25, які належали позивачу ОСОБА_1, в нежитлове приміщення на підставі рішення виконкому Миколаївської міської ради № 1115 від 25 липня 2003 року, яким надано дозвіл на відповідне переведення.

Також суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_5, відповідно до договору купівлі-продажу від 11.11.2013 р., є власником нежитлового приміщення магазину в будинку АДРЕСА_3

ОСОБА_6 згідно з договором купівлі-продажу від 16.12.2013 р. є власником квартири АДРЕСА_1.

Суд першої інстанції встановив, що третій особі у справі - ОСОБА_7 належала на праві власності квартира АДРЕСА_2, загальною площею 166,5 кв.м.

В 2009 році, ОСОБА_7 вирішив провести реконструкцію квартири №1 у нежитлове приміщення з одночасною реконструкцією та надбудовою мансардного поверху для розміщення офісних приміщень.

27.03.2009 року рішенням Миколаївської міської ради №1040 наданий дозвіл ОСОБА_7 на переведення житлового приміщення у нежитлове, а також на виконання проектних і ремонтно-будівельних робіт по реконструкції нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_3.

01.12.2010 року ОСОБА_7 укладений з Миколаївською міською радою договір №7933 оренди землі, площею 166 кв.м., для обслуговування нежитлових приміщень, розташованих за адресою: АДРЕСА_3.

В 2009 році, на замовлення ОСОБА_7, архітектором ОСОБА_8 розроблений робочий проект «Реконструкція кв. 1, по АДРЕСА_3 під офіс з надбудовою мансардного поверху».

10.03.2011 р. ОСОБА_7 в Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Миколаївській області отриманий Дозвіл на виконання будівельних робіт №00088-11 з реконструкції нежитлових приміщень для розміщення офісу за адресою: АДРЕСА_3.

29.11.2011 р. зазначений Дозвіл скасований відповідачем на підставі заяви ОСОБА_7

04.08.2011 р. на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконкомом Миколаївської міської ради власником квартири №1 став ОСОБА_9

Під час здійснення ОСОБА_7 та ОСОБА_9 (який є батьком його дружини) будівельних робіт з реконструкції квартири №1 під офіс з надбудовою мансардного поверху, виник спір з іншими власниками багатоквартирного будинку, зокрема ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Суд першої інстанції встановив, що з цього приводу, за зверненням мешканців будинку, Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Миколаївській області проводила неодноразові перевірки об'єкту, а ОСОБА_9 було притягнуто до адміністративної відповідальності за виконання будівельних робіт з реконструкції без реєстрації декларації про початок виконання зазначених робіт та затвердженої технічної документації.

Одночасно з цим, між сторонами виникло декілька цивільних спорів щодо здійсненної ОСОБА_7 та ОСОБА_9 реконструкції квартири №1, а також усунення перешкод у користуванні майном.

Суд першої інстанції встановив, що 13.03.2013 року ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва визнано мирову угоду між ОСОБА_7 та ОСОБА_9, відповідно до якої, за ОСОБА_7 визнавано право власності на 93/100 частки однокімнатної квартири загальною площею 166,5 кв.м., житловою площею 154,7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_3, а також будівельні матеріали, з яких було здійснено будівництво надбудови літ.А-3, у тому числі улаштування сходів та підповерху для розміщення приміщення топочної, загальною площею 182,1 кв.м., житловою площею 100,6 кв.м.

30.03.2013 року у Державному реєстрі прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за ОСОБА_7 зареєстровано право власності на 93/100 частки однокімнатної квартири загальною площею 166,5 кв.м., житловою площею 154,7 кв.м. за адресою АДРЕСА_4.

Також апеляційний суд встановив, що 25.02.2014 року ухвалою апеляційного суду Миколаївської області скасовано ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва про затвердження мирової угоди між ОСОБА_9 та ОСОБА_7

03.02.2014 року ОСОБА_7 подано до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Миколаївській області декларацію про початок виконання будівельних робіт за об'єктом «Реконструкція житлових приміщень 2-го поверху під офіс, та надбудова мансардного поверху для розміщення житлових приміщень» за адресою АДРЕСА_3, яка зареєстрована 06.02.14 за МК №16.

05.03.2014 року ОСОБА_7 подано до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Миколаївській області декларацію про готовність об'єкта до експлуатації «Реконструкція житлових приміщень 2-го поверху під офіс, та надбудова мансардного поверху для розміщення житлових приміщень» за адресою: АДРЕСА_3, яка зареєстровано відповідачем 07.03.14 за №МК 15.

13.03.2014 року державним реєстратором Реєстраційної служби Миколаївського міського управління юстиції Миколаївської області проведена державна реєстрація права власності ОСОБА_7 на 93/100 частки однокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_3.

Перевіряючи дотримання позивачами строку звернення до суду з адміністративним позовом, суд першої інстанції встановив, що позивачі не були безпосередньо учасниками правовідносин з реєстрації декларації про готовність об'єкта до експлуатації «Реконструкція житлових приміщень 2-го поверху під офіс, та надбудова мансардного поверху для розміщення житлових приміщень» за адресою: АДРЕСА_3, та про існування зазначеної декларації дізнались в серпні 2016 під час дослідження доказів у цивільній справі, яка розглядалась Центральним районним судом м. Миколаєва, а будь-які інші докази, про їх обізнаність до цього часу відсутні.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку що позивачі не пропустили передбачений законом строк звернення до суду.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції зазначив, що відповідно до ч.1 ст.39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, що належать до I-III категорій складності, та об'єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об'єкта до експлуатації.

Форма декларації про готовність об'єкта до експлуатації, порядок її подання і реєстрації визначаються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч.2 ст.39-1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» у разі виявлення інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю факту подання недостовірних даних, наведених у надісланому повідомленні чи зареєстрованій декларації, які є підставою вважати об'єкт самочинним будівництвом, зокрема якщо він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту або будівельного паспорта, реєстрація такого повідомлення або декларації підлягає скасуванню інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Про скасування повідомлення або декларації замовник письмово повідомляється протягом трьох робочих днів з дня скасування.

Таким чином, суд першої інстанції зауважив, що відповідно до Закону відповідач має право скасувати декларацію про готовність об'єкта до експлуатації лише у разі виявлення недостовірних даних у ній. При цьому, під недостовірними даними Закон вважає відомості, які не відповідають дійсності, є помилковими або свідомо неправдивими, зокрема відомості щодо замовника будівництва, осіб, які здійснюють технічний нагляд, авторський нагляд, генерального підрядника, проектувальника, наявність проектної документації, інформація про об'єкт, інформація про земельну ділянку, техніко-економічні показники об'єкта та ін.

Суд першої інстанції встановив, що під час здійснення дій щодо реєстрації декларації про готовність об'єкта до експлуатації, відповідач не встановив недостовірних даних у цій декларації.

При цьому, доводи позивачів щодо відсутності у Реєстрі атестованих осіб інженера технічного нагляду ОСОБА_10 та архітектора ОСОБА_8, суд першої інстанції відхилив як такі, що не відповідають дійсності, оскільки в Реєстрі міститься інформація - запис №4003876 про інженера технічного нагляду ОСОБА_10, сертифікат АТ 003921, рішення про видачу сертифікату № 36-ТН від 30.07.2015, а також запис №1000324, про архітектора ОСОБА_8, архітектурне об'ємне проектування, сертифікат АА 000324, рішення про видачу сертифікату №19 від 21.07.2012.

Також суд першої інстанції зазначив, що не може вважатися недостовірною інформація, зазначена у декларації, щодо дати початку будівництва 06.02.2014 р., оскільки це є датою реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт.

Суд першої інстанції зазначив, що підставами вважати об'єкт самочинним будівництвом відповідно до ч.2 ст.39-1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» є виявлені недостовірні дані, що об'єкт: 1) збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети; 2) або без документу, який дає право виконувати будівельні роботи; 3) чи належно затвердженого проекту або будівельного паспорту.

Проте, замовник будівництва ОСОБА_7, набув право на земельну ділянку, на якій розташований об'єкт будівництва, про що зазначено у поданій декларації - на підставі договору оренди від 06.12.10 №7933. суд першої інстанції зауважив, що у цьому випадку йде мова взагалі про реконструкцію квартири у багатоквартирному будинку, а тому питання земельної ділянки не є визначальним.

Суд першої інстанції встановив, що у замовника будівництва була належним чином затверджена проектна документація «Реконструкція АДРЕСА_5 під офіс з надбудовою мансардного поверху» виконана архітектором ОСОБА_8; реєстрація декларації про готовність об'єкта до експлуатації здійснена на підставі зареєстрованої до цього декларації про початок виконання будівельних робіт від 06.02.14 за МК №16, тобто на підставі документу, що дає право на виконання будівельних робіт.

Також суд першої інстанції зауважив, що прийняття до експлуатації об'єктів І-ІІІ категорії складності відбувається за декларативним принципом та не передбачає будь-яких заходів державного архітектурно-будівельного контролю, а тому жодних протиправних рішень, дій чи бездіяльності відповідач у цьому випадку не вчиняв.

Послався суд першої інстанції також і на приписи ч.1 ст. 6 КАС України, відповідно до якої кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Суд першої інстанції зазначив, що згідно з вказаною нормою права, особа має право звернутись до адміністративного суду з позовом у разі, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача (суб'єкта владних повноважень) порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин. Обставини дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів має довести належними та допустимими доказами саме позивач.

Задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права чи інтереси особи в сфері публічно-правових відносин.

В розумінні Кодексу адміністративного судочинства України захист прав, свобод та інтересів осіб завжди є наступним, тобто передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.

Отже, право на судовий захист має лише та особа, яка є суб'єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Тож для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право, свободу чи інтерес, і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем.

Також суд першої інстанції зазначив, що реєстрація управлінням Державної архітектурно-будівельної інспекції у Миколаївській області є актом одноразового застосування, який вичерпує свою дію фактом його виконання.

Після свого виконання, акти одноразового застосування, не можуть бути скасовані чи змінені після їх виконання, відповідно до Рішення Конституційного Суду України №7-рп/2009 від 16.04.09 по справі №1-9/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування).

Оскільки, 13.03.2014 р. ОСОБА_7 зареєстрував право власності на здійснену реконструкцію у Державному реєстру речових прав на нерухоме майно, декларація про готовність об'єкта до експлуатації від 07.03.14 №МК 15 вже є повністю виконаною.

Суд першої інстанції зауважив, що з цього моменту відбулась новація правовідносин, адміністративні правовідносини щодо здійснення державного архітектурно-будівельного контролю припинились, а замість них виникли правовідносини з приводу власності, що у свою чергу вказує на те, що позов стосується не захисту прав позивачів від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій, а захисту порушених прав позивачів від іншого приватного суб'єкту - ОСОБА_11, оскільки саме дії ОСОБА_7 та ОСОБА_9, на думку позивачів, призвели до порушення їхніх прав в частини створення перешкод у користуванні під'їздом та горищем багатоквартирного будинку.

Оскільки між позивачами та ОСОБА_7 існує спір про право, як щодо порядку користування власниками нерухомості у багатоквартирному будинку, так і щодо права власності на сходи та горище, а в адміністративному судочинстві суд позбавлений можливості давати оцінку діям фізичних осіб (не суб'єктів владних повноважень) за позовами інших фізичних осіб (не суб'єктів владних повноважень), суд першої інстанції дійшов висновку, що зазначений спір між позивачами та третьою особою, можливо вирішити лише в порядку цивільного судочинства.

Враховуючи відсутність протиправності дій з боку відповідача, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволенні адміністративного позову.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення осіб, які з'явились у судове засідання, розглянувши та обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не може бути задоволена.

Апеляційний суд встановив, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив та оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив правову природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Предметом спору в цій справі є правомірність рішення управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Миколаївській області про реєстрацію декларації про готовність об'єкта до експлуатації з реконструкції житлових приміщень № 15 від 07.03.2014 р.

Неправомірність оскарженого рішення обґрунтована апелянтом тим, що у відповідача були відсутні правові підстави для реєстрації такої декларації внаслідок наведенні в ній недостовірних даних.

Так, апелянт зазначає, що в декларації про готовність об'єкта до експлуатації з реконструкції житлових приміщень № 15 від 07.03.2014 р., наведені наступні недостовірні данні, на які суд першої інстанції не звернув уваги, зокрема:

- в п. 11-1 декларації зазначено про договір оренди земельної ділянки № 7933 від 06.12.2010 року, в той час як зазначений договір укладений 01.12.2010 року (т. 1 а.с. 113). Зазначені доводи апелянта є помилковими, оскільки договір оренди земельної ділянки № 7933 підписаний сторонами договору 01.12.2010 року, проте зареєстрований у встановленому законом порядку 06.12.2010 року (а.с. 54-55);

- не відведення третій особі земельної ділянки під будівництво. Ці доводи апеляційної скарги також відхиляються апеляційним судом, оскільки відповідно до договору оренди земельної ділянки (а.с. 54-55), земельна ділянка надана третій особі по справі в оренду для обслуговування нежитлових приміщень офісу по АДРЕСА_6 (Центральний район), в той час як реконструкція не є будівництвом;

- в п. 9 декларації зазначено, що проект будівництва затверджений замовником, в той час як на думку апелянта зазначений проект мав бути затверджений всіма співвласниками нерухомого майна, яке не виділялось в натурі. Зазначені доводи апеляційний суд відхиляє, оскільки ч. 4 ст. 7 Закону України «Про архітектурну діяльність» встановлено, що проекти об'єктів архітектури затверджуються замовником, в той час як позивачі, в тому числі і апелянт, які є співвласниками нерухомого майна, не є замовниками проектної документації.

- в п. 13 декларації, на думку апелянта в графі «характеристика житлових будинків» зазначено - 3 поверх 3-х поверхової будівлі, замість правильного зазначення - 3 поверхи; в графі кількість квартир у житловому будинку та їх площа» зазначено квартира одна площею 182,1 кв.м., в той час як в будинку 22 квартири. Апеляційний суд зазначає, що зауваження стосовно наявності трьох поверхів відповідає дійсності, не залежно від орфографічного викладення цієї інформації. Щодо зауважень апелянта про наявність в п. 13 декларації інформації тільки по одній квартирі, апеляційний суд зазначає, що цей пункт декларації можливо заповнити в повному обсязі тільки за наявності результатів технічної інвентаризації, проте апелянт не надала ні до суду першої інстанції, ні до апеляційного суду відомості щодо наявності такої інвентаризації, а тому зазначення третьою особою відомостей щодо належного їй на праві власності нерухомого майна, відповідає вимогам до інформації яка зазначається в п. 13 Декларації, про що зазначено в самій декларації.

Також апеляційний суд вважає безпідставними доводи апелянта щодо зазначення в оскарженій декларації збільшеного розміру загальної площі - 335,2 кв.м., оскільки такий загальний розмір площі відповідає даним технічного висновку (т. 1 а.с. 58), даним наведеним в технічному паспорті (т. 1 а.с. 79-83), даним наведеними в декларації про початок виконання будівельних робіт (т. 1 а.с. 110-111).

За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності у відповідача, встановлених законом підстав, як для відмови у реєстрації поданої третьою особою декларації про готовність об'єкта до експлуатації так і підстав, для прийняття відповідачем рішення про скасування цієї декларації, що відповідає приписам ст. 39-1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Також апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність у позивачів порушених прав, свобод та інтересів у сфері саме публічно-правових відносин між позивачами та відповідачем - суб'єктом владних повноважень - управлінням Державної архітектурно-будівельної інспекції у Миколаївській області, оскільки при прийняття рішення про реєстрацію декларації про готовність об'єкта до експлуатації з реконструкції житлових приміщень № 15 від 07.03.2014 р., відповідач діяв у межах повноважень та у спосіб, встановлений законом.

Звернення позивачів до суду з цим адміністративним позовом обумовлено наявність цивільного спору між позивачами та третьою особою, про що зазначено, як в адміністративному позові так і в апеляційній скарзі, проте ця обставина не є достатньою підставою для визнання протиправним оскарженого рішення про реєстрацію декларації про готовність об'єкта до експлуатації.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, підстави для скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги відсутні.

Апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим, відповідно до ст. 200 КАС України, апеляційна скарга має бути залишена без задоволення, а оскаржене судове рішення - без змін.

Керуючись ст. 19 Конституції України, ст. ст. 2, 11, 69-71, 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. ст. 200, 206, 211, 212, ч. 5ст. 254 КАС України, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 22 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складання судового рішення в повному обсязі.

Головуючий: суддя С.Д.Домусчі

суддя М.П.Коваль

суддя О.О.Кравець