Справа № 263/15323/17
Суддя: Кір'якова Н. П.
Дата ухвалення: 2017-11-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Провадження №2-а/263/844/2017
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2017 року Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області у складі:

головуючої судді Кір'якової Н.П.

при секретарі судового засідання Соколовій О.Б.

за участю:

представника позивача Ставицького О.В.,

відповідача ОСОБА_2.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі адміністративну справу за позовом Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області до ОСОБА_2 про примусове видворення за межі України громадянина Республіки Азербайджан, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2017 року до Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області надійшов вищезазанчений адміністративний позов, в якому Головне управління Державної міграційної служби України в Донецькій області (далі - ГУ ДМС України в Донецькій області) просить винести постанову про примусове видворення з України громадянина Республіки Азербайджан ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1. У разі вирішення питання про видворення відповідача, також просив вирішити питання про затримання вказаної особи із поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

На обґрунтування вимог адміністративного позову ГУ ДМС України в Донецькій області посилається на те, що відповідач неправомірно перебуває на території України, при цьому 29 серпня 2017 року Вугледарським МВ ГУ ДМС України в Донецькій області винесено рішення № 1 про примусове повернення до країни походження ОСОБА_2. та заборонено подальший в'їзд на територію України терміном на три роки до 28 серпня 2020 року. Про вказане рішення відповідач ОСОБА_2. повідомлений належним чином, про що свідчить його особистий підпис. Добровільно вказане рішення відповідач не виконав, у зв'язку з чим позивач просить позовні вимоги задовольнити.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з вищевказаних підстав та просив задовольнити їх у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2. в судовому засіданні не заперечував щодо задоволення вимог позову, вказав, що незаконно перебуває на території України, але просив надати можливість самостійно виїхати з України. Також пояснив, що коштів на придбання квітка на даний час він не має, але йому допоможуть знайомі.

Дослідивши надані докази та матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до паспорту громадянина Республіки Азербайджан - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, прибув на територію України 29.07.2016 року. Термін законного перебування на території України громадянина Республіки Азербайджан ОСОБА_2. закінчився 27.10.2016 р.

Згідно з відміткою у паспорті від 29 серпня 2017 року прийнято рішення про примусове повернення ОСОБА_2. та заборонено йому в'їзд в Україну строком на 3 роки до 28 серпня 2020 року.

Постановою ГУ ДМС України в Донецькій області від 29 серпня 2017 року ПН МДО № 049207, ОСОБА_2. притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 850 грн.

Рішенням Вугледарського МС ГУ ДМС України в Донецькій області від 29 серпня 2017 року № 1 вирішено примусово повернути за межі України громадянина Республіки Азербайджан ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця Республіки Азербайджан та зобов'язано самостійно залишити територію України до 28 вересня 2017 року. Заборонено в'їзд в Україну терміном на 3 роки. Роз'яснено право оскарження вказаного рішення до суду, а також про те, що у випадку не виконання рішення про примусове повернення буде застосовано примусове видворення, що також передбачає розміщення у пунктах тимчасового перебування осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні. Про вказане рішення відповідач ОСОБА_2. повідомлений належним чином, про що свідчить йог особистий підпис.

Докази, які б вказували на оскарження зазначеного рішення відповідачем не надано, при цьому ОСОБА_2. суду пояснив, що таке рішення він у встановленому порядку не оскаржував.

Доказів, які б вказували на те, що ОСОБА_2. звертався до уповноваженого органу України за статусом біженців, або ж на право постійного проживання в Україні, або ж з інших підстав суду не надано.

Вирішуючи питання про примусове видворення відповідачів з території України, суд виходить з наступного.

Відповідно до статей 9, 29 Загальної декларації прав людини (1948 року) та статті 9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права (1966 року) ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

У статті 5 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (із змінами і доповненнями) від 04 листопада 1950 року, ратифікованою Верховною Радою України 11 вересня 1997, задекларовано право кожного на свободу та особисту недоторканість, за винятком певних випадків, зокрема, коли здійснюється законний арешт або затримання з метою запобігання її недозволеному в'їзду в країну чи особи, щодо якої провадяться процедури депортації або екстрадиції.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в'їзду в Україну та виїзду з України визначається Законом України від 22 вересня 2011 року № 3773-VI «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі - Закон № 3773-VI).

Згідно з роз'ясненнями Пленуму Вищого адміністративного суду України, висвітленими в п. 18 Постанови № 1 від 25 червня 2009 року "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні" (в редакції Постанови від 16.03.2012 року), при вирішенні судами спорів про оскарження рішень про заборону в'їзду в Україну слід враховувати, що застосування такої заборони визначене статтею 13 та частиною 2 статті 26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства". При цьому необхідність заборони в'їзду в інтересах забезпечення безпеки України або охорони громадського порядку визначається компетентними державними органами та має превентивний характер, який не потребує обов'язкової наявності порушень законодавства особами, яким заборонено в'їзд. Судам під час розгляду спорів про заборону в'їзду в Україну необхідно мати на увазі, що процедура заборони в'їзду в Україну не є прямим наслідком примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України. Підстави для заборони в'їзду іноземців та осіб без громадянства в Україну визначені ст. 13 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства". Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, дії яких порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в'їзду в Україну строком на три роки. Таке рішення може бути оскаржене разом або окремо від рішення про примусове повернення.

Частиною 1 статті 13 Закону встановлений вичерпний перелік заборони в'їзду в Україну іноземцю або особі без громадянства.

Вказаний перелік підстав для заборони в'їзду в Україну іноземцю або особі без громадянства є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Відповідно до ч. 3 ст. 29 Закону № 3773-VI іноземці або особи без громадянства, прийняті відповідно до міжнародного договору про реадмісію, які не мають законних підстав для перебування на території України, підлягають примусовому видворенню у разі, якщо між Україною і країною громадянської належності чи країною попереднього постійного проживання таких іноземців або осіб без громадянства відсутній договір про реадмісію.

Статтею 30 Закону № 3773-VI визначено випадки, коли іноземець та особа без громадянства можуть бути примусово видворені за межі України.

Зокрема, передбачено, що Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Питання примусового повернення іноземців та осіб без громадянства визначені у ст. 26 вказаного Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Частиною 2 Закону визначено, що рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в'їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в'їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення. Порядок виконання рішення про заборону щодо подальшого в'їзду в Україну визначає Кабінет Міністрів України.

Враховуючи вищенаведені правові положення статей 26 і 30 Закону №3773-VI примусовому видворенню передують дві обставини, а саме: прийняття рішення про примусове повернення та ухилення від виїзду після прийняття такого рішення.

У справі, де предметом розгляду є примусове видворення відповідача з території України, органом, на який покладено обов'язок контролю за дотримання вказаного законодавства, винесено рішення про примусове повернення відповідача до країни його громадянства, строк добровільного виконання встановлений до 28 вересня 2017 року, про вказане рішення відповідачу повідомлено в установленому порядку, однак таке рішення останній добровільно не виконав, що вказує на ухилення ОСОБА_2. від виїзду з території України.

Аналогічна норма також закріплена в п. 1.9 Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23 квітня 2012 року №353/271/150.

Оскільки, в ході судового засідання встановлено наявність обґрунтованих підстав вважати, що громадянин Азербайджану ОСОБА_2 ухиляється від виконання рішення про примусове повернення, суд приходить до висновку, що існують законні підстави для його примусового видворення з України.

Вирішуючи питання про затримання вказаних осіб із поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, суд виходить з наступного.

З матеріалів позову, клопотання та доданих до них матеріалів вбачається, що громадянин Республіки Азербайджан ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, порушив законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, на даний час не має документа, що дає право на проживання в Україні, ухилився від виконання рішення про його примусове повернення, а також існує ризик його втечі.

У підпункті "f" пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вказано, що кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: «законний арешт або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в'їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції».

Європейський суд з прав людини у справі «Ливада проти України» (рішення від 26 червня 2014 року) зазначив, що проголошуючи право на свободу, пункт 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод має на увазі фізичну свободу особи, і мета цього положення полягає в не допущенні свавільного позбавлення такої свободи. Перелік винятків із права на свободу, яке гарантує пункт 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є вичерпним, і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідатиме меті положення пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Застосування адміністративного затримання для забезпечення доступності особи для подальшого кримінального провадження становить свавільне позбавлення свободи.

Частиною 2 статті 183-7 КАС України визначено, що у разі наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якого подано адміністративний позов про примусове видворення, не має документа, що дає право на виїзд з України, ухилятиметься від виконання рішення про його примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення або якщо існує ризик його втечі, адміністративний суд, визначений частиною першою цієї статті, за клопотанням органу (підрозділу), який подав такий позов, може прийняти одне з таких рішень:

1) взяти особу на поруки підприємства, установи чи організації;

2) зобов'язати іноземця або особу без громадянства внести заставу;

3) затримати іноземця або особу без громадянства з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

Такі заходи також застосовуються адміністративним судом, визначеним частиною першою цієї статті, за позовом центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальних органів і підрозділів, органів охорони державного кордону або Служби безпеки України до іноземців та осіб без громадянства, які до прийняття рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, вчинили порушення законодавства України з прикордонних питань та про правовий статус іноземців до завершення цієї процедури.

Частина 7 статті 183-7 КАС України (яка є спеціальною нормою) передбачає, що строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, не може перевищувати шести місяців.

Під час вирішення справи по сутті, судом роз'яснено відповідачу право на внесення застави в установленому порядку, а також вирішення питання про взяття на поруки підприємства, установи чи організації. Однак відповідачем зазначено, що кошти на внесення застави у неї відсутні, а на території України відсутні підприємства, установи та організації, які б могли поручитися за належне виконання нею рішення про видворення з території України, оскільки він не працює.

З урахуванням наведеного, з огляду на відсутність у відповідача документів, що дають право на виїзд з України та їх ухилення від виконання рішення про примусове повернення від 29 серпня 2017 року № 1, яким зобов'язано відповідача покинути територію України у термін до 28 серпня 2017 року, що свідчить про наявність обґрунтованих підстав вважати, що відповідач ухиляється від виконання рішення про їх примусове видворення, перешкоджатимуть проведенню процедури видворення, у сукупності з тим, що інші, менш жорсткі заходи (порука та застава) не можуть бути застосовані до даної ситуації, суд дійшов висновку, що подане клопотання є обґрунтованим, а обраний позивачем захід є співмірним.

Разом з тим, суд зазначає, що питання про затримання підлягає вирішенню після прийняття рішення суду про видворення, оскільки таке за своїм змістом є заходом забезпечення належного виконання рішення про видворення.

Крім того, згідно із частиною другою статті 256 КАС України постанова суду підлягає негайному виконанню.

Враховуючи викладене та керуючись ст. 70-72, 79, 86, 161, 162, 163, 183-7, 256 КАС України, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області до ОСОБА_2 про примусове видворення за межі України громадянина Республіки Азербайджан, - задовольнити.

Видворити за межі України громадянина Республіки Азербайджан ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Клопотання Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області про затримання громадянина Республіки Азербайджан ОСОБА_2 з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України, - задовольнити.

Затримати громадянина Республіки Азербайджан ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, у порядку, передбаченому ч. 2 ст. 183-7 КАС України, з поміщенням останнього до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні на строк, який не може перевищувати шести місяців.

Постанова підлягає негайному виконанню.

Постанова може бути оскаржена до Донецького апеляційного адміністративного суду через Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом п'яти днів з дня її проголошення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а в разі її оскарження з моменту проголошення рішення суду апеляційної інстанції.

Суддя Н.П. Кір'якова