Справа № 800/205/17
Суддя: Швець В.В.
Дата ухвалення: 2017-11-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 листопада 2017 року м. Київ справа № 800/205/17

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді Швеця В.В.,

суддів Загороднього А.Ф.,

Заїки М.М.,

Рецебуринського Ю.Й.,

Шведа Е.Ю.

при секретарі Борілло Ю.В.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_4,

представника відповідача Гуцала Д.С.

представник третьої особи Михальченка А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_7 до Президента України Порошенка Петра Олексійовича, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Служби безпеки України, про визнання незаконним та скасування Указу Президента України від 15 травня 2017 року № 133/2017 в частині,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2017 року ОСОБА_7 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив визнати незаконним та скасувати Указ Президента України від 15 травня 2017 року №133/2017 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 28 квітня 2017 року «Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)» в частині введення в дію підпунктів 422, 423, 424, 425 додатку 2 до рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15 травня 2017 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що заходи, передбачені спірним Указом, порушують його права як громадянина України та є незаконними, оскільки суперечать Цивільному кодексу України, Закону України «Про інформацію», Закону України «Про санкції», а також порушують його право на інформацію та на свободу вираження поглядів у відповідності зі статтею 10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Представник відповідача надав письмові заперечення, в яких просив відмовити в задоволенні позовних вимог з огляду на відсутність порушених прав, свобод чи інтересів позивача, а також прийняття спірного Указу Президентом України на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Представник третьої особи в поданих письмових запереченнях зазначив, що при застосуванні санкцій до Товариства з обмеженою відповідальністю «Яндекс», Товариства з обмеженою відповідальністю «Яндекс.Україна», Товариства з обмеженою відповідальністю «Мэйл.РУ ГРУП», Товариства з обмеженою відповідальністю «Вконтакте», Товариства з обмеженою відповідальністю «В Контакті», Товариства з обмеженою відповідальністю «Мейл.РУ Україна» дотримано умови та обставини, встановлені Законом України «Про санкції», прийнято рішення відповідно до встановлених законодавством повноважень, додержано встановлену процедуру та форму прийняття рішення.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити з підстав, наведених у ньому.

Представники відповідача та третьої особи просили відмовити в задоволенні позову з підстав, викладених в письмових запереченнях та поясненнях.

Суд, з'ясувавши обставини справи, вислухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши письмові докази, дійшов наступних висновків.

Так, відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Статтею 6 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено право на судовий захист і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Згідно з частиною другою статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб'єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

Таке ж правило повинно застосовуватись і до правових актів індивідуальної дії.

Право на захист - це самостійне суб'єктивне право, яке з'являється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оскарження останнього.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач оскаржує Указ Президента України від 15 травня 2017 року №133/2017 в частині застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій) до ТОВ «Яндекс», ТОВ «Яндекс.Україна», ТОВ «Мэйл.РУ ГРУП», ТОВ «Вконтакте», ТОВ «В Контакті», ТОВ «Мейл.РУ Україна» у вигляді заборони Інтернет-провайдерам надання послуг з доступу користувачам мережі Інтернет до їх сервісів та соціально-орієнтованих ресурсів.

Відносини щодо застосування санкцій регулюються Законом України «Про санкції», який визначає низку обмежувальних заходів, які, в разі їх застосування, безпосередньо впливатимуть на господарські відносини між резидентами України та окремими особами-нерезидентами, а також на можливість здійснення визначеними суб'єктами господарських операцій та підприємницької діяльності в Україні.

Оскаржуваний Указ Президента України має персональний характер, а тому є актом індивідуальної дії, оскільки породжує певні правові наслідки, впливає на права і свободи лише тих суб'єктів, яким його адресовано.

Таким чином, відсутність у будь-кого (крім визначеного цим актом певного кола осіб), у тому числі позивача, прав чи обов'язків у зв'язку з оскаржуваним Указом не породжує для останнього і права на захист.

Отже, оскаржити спірний Указ може визначене в ньому коло осіб, а ці особи не уповноважували позивача на звернення до суду з даним позовом.

В свою чергу, обґрунтовуючи заявлений позов, позивач вказує на те, що спірний Указ в оскаржуваній частині порушує вимоги статті 10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а саме: його право на свободу вираження поглядів. На обґрунтування таких висновків послався на рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ahmet Yэldэrэm v. Turkey», у якій, на його думку, суд визнав порушення статті 10 Конвенції з підстав, аналогічних тим, що наведено у даній справі.

Суд у ході розгляду згаданої справи встановив, що спірне блокування було наслідком заборони, яка спочатку стосувалась іншого Інтернет-сайту. Саме через блокування Google Sites воно торкалось також і заявника, власника іншого веб-сайту. Отже, з урахуванням усіх обставин суд постановив, що згаданий захід мав протиправні наслідки і не міг вважатись таким, що спрямований виключно на блокування доступу до спірного сайту, оскільки він спричинив загальне блокування усіх сайтів, яким надавав хостинг Google Sites, а тому мало місце порушення статті 10 Конвенції.

Крім того, у тому ж рішенні Європейського суду з прав людини колегія погодилася з можливістю застосування заходів з обмеження у випадку наявності протиправного контенту в Інтернеті, які включають як індивідуальне вимкнення доступу до Інтернету, так і заборону доступу до конкретного сайту і видалення протиправного контенту.

У даній справі позивачем є особа, яка не є власником веб-сайту, Інтернет- провайдером або безпосередньо представником юридичних осіб, щодо яких спірним Указом застосовано санкції. Натомість позивач сам зазначає, що він є користувачем мережі Інтернет.

Крім того, слід зазначити, що в даному випадку спірним є не користування мережею в цілому, а лише заборона Інтернет-провайдерам на певний період здійснювати надання послуг з доступу користувачам мережі Інтернет до ресурсів певних сервісів, яка, в свою чергу, не створює перешкод для користування будь-якими іншими сервісами.

Варто також указати на приписи Закону України «Про інформацію», який регулює відносини щодо створення, збирання, одержання, зберігання, використання, поширення, охорони, захисту інформації.

Зокрема, частиною другою статті 6 наведеного Закону визначено, що право на інформацію може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Частиною другою статті 7 Закону України «Про інформацію» передбачено, що ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом.

Отже, законодавець передбачив певною мірою можливість обмеження права на інформацію, водночас жодним чином не обмежив право вибору форм і джерел одержання інформації.

Заборона провайдерам надавати послуги з доступу до певних ресурсів (джерел) не повинна ототожнюватись з обмеженням права на інформацію як таким, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.

Таким чином, спірним Указом позивача не обмежено у виборі форм і джерел одержання інформації. Окремі перешкоди, що можуть виникнути в процесі використання сервісів (платформ) ТОВ «Яндекс», ТОВ «Яндекс.Україна», ТОВ «Мэйл.РУ ГРУП», ТОВ «Вконтакте», ТОВ «В Контакті», ТОВ «Мейл.РУ Україна», не обмежують права громадян на доступ до їх ресурсів, а спричинені виключно необхідністю створення негативних наслідків для осіб, щодо яких застосовано спеціальні економічні та інші обмежувальні заходи (санкції).

З урахуванням встановлених у цій справі фактичних обставин, зважаючи на їх зміст та юридичну природу, колегія суддів не вбачає порушення прав позивача.

З огляду на наведене, колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 160, 161-163, 171-1 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позову ОСОБА_7 до Президента України Порошенка Петра Олексійовича, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Служби безпеки України, про визнання незаконним та скасування Указу Президента України від 15 травня 2017 року №133/2017 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 28 квітня 2017 року «Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)» в частині введення в дію підпунктів 422, 423, 424, 425 додатку 2 до рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15 травня 2017 року - відмовити.

Постанова може бути переглянута Верховним Судом України у порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України, та набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про її перегляд Верховним Судом України, якщо таку скаргу не було подано.

Головуючий суддя В.В. Швець

Судді А.Ф. Загородній

М.М. Заїка

Ю.Й. Рецебуринський

Е.Ю. Швед