Справа № 2а-11305/10/1370
Суддя: Брильовський Роман Михайлович
Дата ухвалення: 2017-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 листопада 2017 року справа № 2а-11305/10/1370

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Брильовського Р.М.,

при секретарі Новак Л.М.

за участю:

представника прокуратури - ОСОБА_1

представників позивача 1 - ОСОБА_2

представника відповідача - ОСОБА_3

представника третьої особи - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові справу за адміністративним позовом Військового прокурора Львівського гарнізону в інтересах держави Міністерства оборони України в особі Державного підприємства Міністерства оборони України «Львівський завод збірних конструкцій» до Обласного комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», третя особа - ОСОБА_5 про визнання дій протиправними, -

ВСТАНОВИВ:

На розгляд до Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Військового прокурора Львівського гарнізону в інтересах держави Міністерства оборони України в особі Державного підприємства Міністерства оборони України «Львівський завод збірних конструкцій» (далі позивач) до Обласного комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» (далі - відповідач, ОКП ЛОР БТІ та ЕО), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_5 (далі третя особа, ОСОБА_5І.), в якому просить суд визнати дії Обласного комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» протиправними щодо реєстрації ангару площею 360, 6 м. кв. по вул. Моринецькій, 5 у м. Львові, як нерухомого майна та видачею реєстраційного посвідчення № 793 від 19.11.1996.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідач протиправно здійснив реєстрацію ангару площею 360, 6 кв. м. по вул Кирилівській, 5 у м. Львові, як обєкта нерухомого майна. На думку представника прокуратури відповідач всупереч вимога статті 4 Земельного кодексу України та пункту «б» розділу 1.5 «Правил державної реєстрації обєктів нерухомого майна, що знаходиться у власності юридичних та фізичних осіб» зареєстрував у 1996 році ангар, що складається із збірних металевих каркасів, як нерухоме майно колективної власності на землях оборони. Окрім того, позивач стверджує, що відповідач при здійснення реєстрації ангару, як нерухомого майна не взяв до уваги, що договір № 51 від 20.11.1995 не був нотаріально посвідчений, що не відповідає чинному на момент здійснення реєстрації законодавству. Позивач вважає, що протиправні дії відповідача щодо реєстрації ангару, як обєкта нерухомого майна призвели до порушення вимог статті 20 Земельного кодексу України, оскільки земля на якій знаходиться ангар використовується не за цільовим призначенням. Таким чином, на думку позивача відповідач не врахував факту реєстрації земельної ділянки, що перебуває в користуванні ДП МОУ ЛЗЗК та факту передачі ДП МОУ ЛЗЗК ангару у власність українсько-канадському спільному підприємству Коронекс на підставі договору № 51 від 20.11.1995, як розбірні металеві каркаси, згідно із специфікацією до вищевказаного договору та зареєстрував такий ангар як нерухоме майно, зазначивши при цьому його місцезнаходження за адресою: м. Львів, вул. Моринецька 5. Отже, відповідач реєструючи право власності на вищевказаний ангар не взяв до уваги, що за основним цільовим призначенням земельна ділянка, на якій розташований цей ангар відноситься до категорії земель оборони. На переконання позивача вище наведене свідчить, що дії відповідача щодо реєстрації ангару площею 360, 6 кв. м. по вул Кирилівській, 5 у м. Львові, як обєкта нерухомого майна є протиправними.

Прокурор та представники позивача позовні вимоги підтримали повністю з мотивів, викладених у позовній заяві та письмових поясненнях до позовних вимог.

В судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечив, надав письмові заперечення та додаткові пояснення, в яких зазначив, що позовні вимоги є необґрунтованими, оскільки відповідач при здійсненні оскаржуваної реєстрації діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, що виключає можливість визнання їх протиправними. В обґрунтування зазначив, що УК СП «Коронекс» звернулося до відповідача з листом №59 від 18.11.1996 щодо виготовлення технічної документації та проведення реєстрації на нежитлове приміщення за адресою: м.Львів, вул. Бічна Моринецька, 5. У звязку з цим відповідачем проведено перевірку та зроблено обміри. Предметом обстеження була окремо стояча будівля складу під літ. «Б-1», площею 360.6 кв.м. на бутобетонних фундаментах та бетонною підлогою, стіни, перегородки і покрівля - металеві, про що свідчить ескіз-абрис від 06.11.1996. Відповідач вказує, що зазначені дані характерні лише для капітальних будівель, оскільки на будівлі тимчасового характеру технічний паспорт не виготовляється, висота та площа не зазначалися. Отже, враховуючи, що БТІ здійснюють реєстрацію лише об'єктів нерухомого майна, відповідачем на підставі договору міни від 20.11.1995 року №51 було проведено первинну реєстрацію ангару як об'єкта нерухомого майна з видачею реєстраційного посвідчення від 19.11.1996 року№ 793. Посилання позивача на безпідставність реєстрації ангару, оскільки договір міни не був нотаріально посвідчений на думку відповідача є протиправними, оскільки на час здійснення такої реєстрації Законом України "Про підприємство в Україні" було визначено, що договори укладенні між двома юридичними особами могли не засвідчуватись в нотаріальній конторі. Щодо доводів позивача, що реєстрація ангару відбулася не за адресою, яка вказана у договорі міни, а саме м. Львів, вул.. Шевченка 134, а за адресою м. Львів, вул. Бічна Моринецької, 5, то відповідач вказав наступне. Під час обстеження складу-ангару було зясовано, що склад-ангар розташований у м. Львові на вулиці Бічна Моринецька (зараз вул. Кирилівська), а за адресою: м.Львів, вул.Шевченка,134 у відділі технічної та юридичної інформації БТІ з 1964 року вже обліковується справа на багатоквартирний житловий будинок, що належав Львівській залізниці. У листі-замовленні УК СП «Коронекс» від 18.11.1996 №59 на виготовлення технічної документації, вказав також, що об'єкт знаходиться по вул.Бічна Моринецька,5. Таким чином, виконавець замовлення після перевірки даних, які зазначені в заявлених документах із відомостями, що містяться в архіві БТІ встановив, що реєстрація на об'єкт нерухомого майна за адресою м.Львів, вул. Бічна Моринецька,5 не здійснювалась, а отже даний поштовий номер є вільний. Як наслідок склад-ангар був зареєстрований за фактичним місцем знаходження, а саме за адресою: м. Львів, вул. Бічна Моринецька, 5. На завершення відповідач зазначив, що бюро технічної інвентаризації як на орган, що здійснював свою діяльність у сфері технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомого майна ніколи не було покладено функцій з питань обліку чи володіння інформацією щодо правового статусу, цільового призначення, користування чи закріплення за юридичними чи фізичними особами земельних ділянок. Таким чином відповідач не був зобовязаний встановлювати правовий статус земельної ділянки на якій знаходиться склад-ангар. За таких умов у відповідача не було жодних правових підстав відмовити заявникові у проведенні реєстраційних дій щодо первинної реєстрації об'єкта та видачі реєстраційного посвідчення від 19.11.1996 № 793, тому вказаний позов не підлягає задоволенню. Додатково відповідач, звернув увагу суду, що оспорювана дія та рішення жодним чином не впливають на права позивача, оскільки стосуються лише прав та інтересів набувача майна - на той час УК СП «Коронекс», тому відповідач вважає, що заявлений позов є безпідставним.

Представник третьої особи ОСОБА_5 в судовому засіданні проти позову заперечив, надав письмові заперечення. В обґрунтування зазначив, що оспорювані дії відповідача вчиненні на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України. Доводи представника прокуратури, що відповідач при реєстрації ангару не перевірив правовий статус земельної ділянки, не встановив кому така надана є необґрунтованими, оскільки відповідач при здійсненні реєстрації керувався Правилами № 56, якими не передбачено можливість БТІ здійснювати перевірку правового статусу тих чи інших ділянок, в тому числі відмовляти з цих підстав у реєстрації обєктів нерухомого майна та видачі реєстраційного посвідчення. Що стосується посилань, що ангар було передано УК СП «Коронекс» за договором міни не як обєкт нерухомого майна, а передано ангар як розбірні металеві каркаси, то третя особа зазначила, що ангар є нерухомим майном, яке споруджене на бетонному фундаменті та повязане нерухомо із землею, що підтверджують матеріалами інвентаризаційної справи та здійснення реєстрації такого обєкта БТІ. Щодо посилань представника прокуратури, що відповідач здійснив реєстрацію ангару за неналежним документом, оскільки Договір № 51 від 20.22.1995 не було нотаріально посвідчено, то третя особа зазначила, що угода міни нерухомого майна, що не є житловим будинком, укладена між двома юридичними особами у 1995 році не підлягала обовязковому нотаріальному посвідченню. Третя особа посилається на висновок Державного комітету України з питань регуляторної політики та підприємництва, який у листі від 27.08.2003 № 5085 «Щодо нотаріального посвідчення угод купівлі-продажу приміщення» зазначив: «… як вбачається, що Ви у договорі виступаєте як субєкт підприємницької діяльності, маєте власну печатку. Отже, укладаючи договір купівлі-продажу нежитлового приміщення з іншими субєктом підприємницької діяльності, Ви скріплюєте підпис власною печаткою субєкта підприємницької діяльності. Таким чином, цей договір не підлягає обовязковому нотаріальному посвідченню». Тому, на переконання третьої особи твердження представника прокуратури про те, що договір міни №51 від 20.22.1995 підлягав обовязковому нотаріальному посвідченню є не обґрунтованим та не відповідає дійсності. Окрім того, третя особа вказала, що договір міни № 51 від 20.22.1995 відповідав нормам чинного на той час законодавства, а отже був належним документом на підставі якого в УК СП «Коронекс» виникло право власності на обєкт нерухомості, яке підлягало реєстрації в БТІ. Таким чином, відповідно до п. 10 Переліку правовстановлюючих документів (додаток № 1 до Правил № 56) такий договір був законною підставою для здійснення відповідачем державної реєстрації обєкта за його набувачем. Враховуючи, що на момент здійснення реєстрації був дійсний не оспорений правовстановлюючий документ на майно, відповідач на підставі, у межах повноважень та у спосіб вчинив дії передбачені законодавством, яке регламентує його діяльність, у повній мірі та відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України.

З'ясувавши обставини, на які представник прокуратури та позивач посилається як на підставу своїх вимог, заперечення відповідача та третьої особи, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, суд, даючи правову оцінку спірним правовідносинам, виходив з наступного.

Державне підприємство Міністерства оборони Львівський завод збірних конструкцій - є структурним підрозділом органу державної виконавчої влади - Міністерства оборони України. Майно ДП МОУ ЛЗЗК є державною власністю і закріплюється за ним на праві оперативного управління.

Як встановив суд та вбачається з матеріали інвентаризаційної справи, приміщення ангару за адресою: м. Львів, вул. Бічна Маринецька, 5 було зареєстровано на праві приватної власності за фірмою Stanex Rorft S.L. на підставі договору про перевід боргу від 27.03.1998, укладеного між УКСП Коронекс та спільним українсько-польським підприємством у формі ТзОВ ЛАНКОМЕ». Вказане реєстраційне посвідчення видано 10.07.1998 року за № 793.

07 липня 1998 року на адресу Львівського обласного бюро технічної інвентаризації скеровано звернення від УКСП Коронекс про перереєстрацію складського приміщення за адресою : м. Львів, вул. Бічна Маринецька, 5 на фірму Stanex Rorft S.L., Madrid. Velazquez. 80 відповідно до договору про перевід боргу від 27.03.1998.

В подальшому, цей набувач здійснив продаж приміщення ангару, що знаходиться за адресою : м. Львів, вул. Бічна Маринецька, 5, товариству з обмеженою відповідальністю Тівіс (далі ТзОВ Тівіс) на умовах договору купівлі-продажу від 28.10.2002 та акту прийому-передачі від 28.10.2002. Реєстраційне посвідчення № 793 від 07.11.2002.

01.10.2007 між товариством з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство ТІВІС (далі - ТОВ НВП ТІВІС) та ДП МОУ ЛЗЗК було укладено договір № 181 -п.

Пунктом 1.1 вказаного договору ДП МОУ ЛЗЗК передає, а ТОВ НВП ТІВІС приймає в тимчасове користування для своїх виробничих потреб виробничу площадку, площею 583,1 кв.м., яка знаходиться у володінні ДП МОУ ЛЗЗК за адресою: м. Львів, вул. Шевченка 134.

Пунктом 2.1 визначено, що передача виробничої площадки в користування не спричиняє передачу ТОВ НВП ТІВІС права власності на вказану площадку. Власником виробничої площадки залишається Позивач, а ТОВ НВП ТІВІС користується нею протягом терміну дії договору.

Згідно з п. 2.3 виробнича площадка вважається поверненою ДП МОУ ЛЗЗК з моменту підписання договору та акту приймання-передачі, який є невідємною частиною даного договору.

01 жовтня 2007 року між ДП МОУ ЛЗЗК та ТОВ НВП ТІВІС було підписано акт прийому-передачі виробничої площадки.

Згідно з п. 10.1 такий договір діє: з 01 жовтня 2007 року по 29 лютого 2008 року.

Відповідно до п. 10.10, якщо новий договір не укладений протягом терміну, встановленого даним договором або якщо жодна із сторін не направить іншій стороні пропозицій про його укладення дія договору припиняється внаслідок: закінчення терміну дії на якій він був укладений; банкрутства ТОВ НВП ТІВІС; за згодою сторін; на підставі рішення суду.

У звязку з тим, що станом на 10 липня 2008 року сторонами вищевказаного договору не було виконано п. 10.6 договору, зокрема виробнича площадка не була повернута ДП МОУ ЛЗЗК на підставі акту здачі-приймання, військовий прокурор Львівського гарнізону 10 липня 2008 року звернувся до Господарського суду Львівської області з позовною заявою в інтересах держави - Міністерства оборони України в особі ДП МОУ ЛЗЗК до ТОВ НВП ТІВІС про звільнення виробничої площадки у звязку із закінченням терміну дії договору.

15 липня 2008 року Господарський суд розглянувши матеріали військового прокурора Львівського гарнізону порушив провадження у справі за № 2/20. При розгляді такої справи було встановлено, що 14 липня 2008 року Обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки на підставі договору купівлі-продажу від 07 липня 2008 року, укладеного між гр. ОСОБА_5І, та ТОВ Науково-виробниче підприємство ТІВІС зареєструвало право власності на приміщення ангару площею 360,6 м.кв. за гр. ОСОБА_5, зазначивши його місце знаходження за адресою: м. Львів, вул. Кирилівська. 5.

17.02.2009 Господарський суд Львівської області постановив рішення, яким було задоволено вказаний позов та зобовязано ТОВ НВП ТІВІС повернути ДП МОУ Львівський завод збірних конструкцій виробничу площадку загальною площею 583,1 кв.м.

В ході проведення перевірки на ДП МОУ ЛЗЗК військовою прокуратурою Львівського гарнізону було встановлено, що 20 листопада 1995 року на підставі договору № 51, укладеного між заводом збірних конструкцій №769 і Українсько-канадським спільним підприємством Коронекс (далі - УКСП Коронекс), УКСП Коронекс було передано у власність ангар площею 360,6 кв. м, як розбірний металевий каркас, згідно із специфікацією до вищевказаного договору.

Земля, на якій знаходився вищезазначений ангар за цільовим призначенням відносилась і відноситься до земель оборони, що підтверджується державним актом на право постійного користування землею виданого Державному підприємству МОУ ЛЗЗК на підставі ухвали 3-ї сесії 3-го скликання Львівської міської ради народних депутатів від 24.12.1998 № 108 і зареєстрованого 08.06.1999 за №98 в книзі №1-3 довідкою управління земельних ресурсів в м. Львові за вих. № 40/01-15/510 від 05.02.2008.

За умовами договору купівлі-продажу від 07.07.2008 право власності на приміщення ангару площею 360,5 кв. м, що знаходиться на вул. Кирилівській, 5 (колишня Бічна Маринецька, 5) набуто за ОСОБА_5. Обєкт зареєстровано у Обласному комунальному підприємстві Львівської обласної ради Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 14.07.2008 в реєстровій книзі № 2, номер запису 793, реєстраційний номер 18178246.

Зокрема, 19 листопада 1996 року ОКП ЛОР БТІ та ЕО на підставі укладеного договору між ДП МОУ ЛЗЗК та УКСП Коронекс, видало УКСП Коронекс реєстраційне посвідчення № 793 на право власності на приміщення вищевказаного ангару площею 360,6 кв. м..

На думку прокуратури, відповідач не врахувавши факту реєстрації земельної ділянки, що перебуває в користуванні ДП МОУ ЛЗЗК та факту передачі ДП МОУ ЛЗЗК ангару у власність УКСП Коронекс на підставі договору № 51 від 20.11.1995 року як розбірні металеві каркаси, згідно із специфікацією до вищевказаного договору, зареєструвало такий ангар як нерухоме майно, зазначивши при цьому його місцезнаходження за адресою: м. Львів, вул. Маринецька, 5.

Отже, предметом даного спору є зокрема, правомірність здійснення Обласним комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» державної реєстрації 19.11.1996 права власності на об'єкт нерухомого майна, а саме: ангару площею 360, 6 м. кв., що знаходиться на вул. Шевченка 134 у м. Львові.

При прийнятті рішення суд керується наступними нормами права (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ст. 3 Закону України Про Збройні Сили України Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України. Збройні Сили України мають таку загальну структуру: - Генеральний штаб Збройних Сил України як головний орган військового управління; - види Збройних Сил України - Сухопутні війська, Повітряні Сили, Військово-Морські Сили; - з'єднання, військові частини, військові навчальні заклади, установи та організації, що не належать до видів Збройних Сил України.

Організаційно Збройні Сили України складаються з органів військового управління, з'єднань, військових частин, військових навчальних закладів, установ та організацій.

Згідно з ст. 10 Закону України Про оборону України Міністерство оборони України в т.ч. здійснює управління переданим Міністерству оборони України військовим майном і майном підприємств, установ та організацій, що належать до сфери його управління. Положення про Міністерство оборони України затверджує Кабінет Міністрів України.

Статтею 182 Цивільного кодексу України (далі ЦК) встановлено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобовязаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Порядок правовідносин, що охоплений предметом судового спору (на час виникнення спірних правовідносин) регулюється Наказом №56 від 13.12.1995 року Державного комітету України по житлово-комунальному господарству Про затвердження Правил державної реєстрації обєктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб (Наказ втратив чинність на підставі Наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства №327 від 02.07.2012 року).

Пунктом 1.1 Правил встановлено, що правила розроблені з метою впровадження державної системи реєстрації, обліку та оцінки вартості нерухомого майна, а також системи нагляду і контролю за його використанням та утриманням.

Правила встановлюють порядок державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб (п. 1.2. Правил).

Згідно з п. 1.4 Правил державну реєстрацію об'єктів нерухомого майна здійснюють державні підприємства - бюро технічної інвентаризації місцевих органів державної виконавчої влади на підставі відповідних правовстановлюючих документів (додаток N 1), за рахунок коштів власників нерухомого майна.

До обєктів нерухомого майна, що підлягають державній реєстрації, відносяться:

а) жилі будинки (домоволодіння) розташовані на земельній ділянці, під окремим порядковим номером по вулиці, площі, провулку;

б) нежилі будинки, дачі, садові будинки, гаражі, будівлі виробничого, господарського, соціально-побутового та іншого призначення, розташовані на окремих земельних ділянках;

в) вбудовані в жилі будинки нежилі приміщення (як частини цього будинку);

г) квартири багатоквартирних будинків.

Належні до вказаних обєктів допоміжні будівлі та споруди реєструються у складі цих обєктів (п. 1.5 Правил).

Відповідно до п. 1.6 Правил державній реєстрації підлягають тільки ті обєкти, які закінчені будівництвом та прийняті в експлуатацію у встановленому порядку, незалежно від форм власності і відомчого підпорядкування та при наявності матеріалів інвентаризації.

Порядок проведення державної реєстрації визначено у розділі ІІ Правил.

Так, згідно з п. 2.1 Правил Реєстрація поділяється на первинну та поточну. Первинна реєстрація це така, коли об'єкту, що реєструється, надається порядковий реєстровий номер вперше. При поточній реєстрації окремий реєстровий номер не надається, а використовується реєстровий номер, що встановлений при первинній реєстрації.

Реєстрація проводиться в такому порядку:

а) заявник подає до бюро технічної інвентаризації два примірники правовстановлюючого документу (оригінал та копію);

б) відповідальний працівник бюро технічної інвентаризації вивчає законність та повноту документів і на підставі їх робить відповідний запис в реєстрову книгу;

в) адреса об'єкта, що реєструється, записується в повуличний алфавітний журнал (додаток N 2);

г) прізвище, ім'я та по батькові власників об'єктів нерухомого майна, що належить фізичним особам, вносяться в алфавітний журнал або картотеку (додатки N 3, 4);

д) при реєстрації об'єктів нерухомого майна за юридичними особами, їм видається реєстраційне посвідчення (додаток N 7);

е) на оригіналі правовстановлюючого документу робиться реєстраційних напис (додаток N 5).

Якщо на правовстановлюючому документі немає місця для реєстраційного напису, то видається реєстраційне посвідчення, яке є невід'ємною частиною правовстановлюючого документа (додаток N 6);

ж) на копії правовстановлюючого документа робиться відмітка про реєстрацію з посиланням на реєстровий номер та дату реєстрації;

з) до інвентаризаційної справи додається копія правовстановлюючого документа, довідка про належність об'єкта нерухомого майна, в якій записується: прізвище або найменування власника, назва і зміст правовстановлюючого документа, число і місяць реєстрації з підписом особи, яка відповідає за реєстрацію (п. 2.2 Правил).

Додатком №1 до Правил визначався перелік документів, на підставі яких БТІ проводили державну реєстрацію об'єктів нерухомого майна як за фізичними, так і за юридичними особами.

Пунктом 10 Додатку № 1 до Правил визначено, що підставою державної реєстрації об'єктів нерухомого майна можуть бути інші правовстановлюючі документи, передбачені законодавством України.

Статтею 241 Цивільного кодексу УРСР, який діяв у 1995-1996 роках, за договором міни між сторонами провадиться обмін одного майна на інше. Кожний з тих, хто бере участь у міні вважається продавцем того майна, яке він дає в обмін, і покупцем майна, яке він одержує.

Відповідно до ст. 242 Цивільного кодексу УРСР, до договору міни застосовуються відповідно правила про договір купівлі-продажу, якщо інше не випливає з змісту відносин сторін.

Згідно з ст. 224 Цивільного кодексу УРСР. за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Так, Закон УРСР "Про підприємство в Україні" спрямований на реалізацію Декларації про державний суверенітет України. Закон визначає види і організаційні форми підприємств, правила їх створення, реєстрації, реорганізації і ліквідації, організаційний механізм здійснення ними підприємницької діяльності в умовах переходу до ринкової економіки. Закон створює рівні правові умови для діяльності підприємств незалежно від форм власності на майно та організаційної форми підприємства. Закон спрямований на забезпечення самостійності підприємств, визначає їх права і відповідальність у здійсненні господарської діяльності, регулює відносини підприємств з іншими підприємствами і організаціями, Радами народних депутатів, органами державного управління.

Законом УРСР "Про підприємство в Україні" визначено, що договори укладені між двома юридичними особами не підлягають нотаріальному посвідченню.

Отже, з наведеного слідує, що Бюро технічної інвентаризації реєструють будь-який обєкт нерухомого майна, окрім тимчасових споруд, а також споруд, не повязаних фундаментом з землею.

Як встановив суд, та слідує з матеріалів справи та оригіналу інвентаризаційної справи на підставі договору міни № 51 від 20.11.1995, УК «СП «КОРОНЕКС» (Підприємство) передало у власність 769 завод збірних конструкцій (Завод) у власність УК СП «КОРОНЕКС» (Підприємство) ангар оцинкований площею 450 кв.м. та обладнання по переробці тирси згідно специфікацією (Додаток № 1), що знаходиться за адресою: м Львів, вул. Шевченка, 134. Водночас, пунктом 2 зазначеного договору міни слідує, що 769 завод збірних конструкцій (Завод) передав у власність УК «СП «КОРОНЕКС» (Підприємство) ангар площею 365 кв.м., згідно специфікацією (Додаток № 2), що знаходиться за адресою: м Львів, вул. Шевченка, 134.

Отже, зі змісту вказаного договору слідує, що УК СП «Коронекс» та 769 заводом збірних конструкцій здійснили обмін приміщеннями, що також підтверджується актом передачі № 1 від 04.12.1995, що міститься в матеріалах справи.

Суд встановив та сторонами не заперечується, що договір міни № 51 від 20.11.1995 чинний, не оспорений та такий, що породжує правові наслідки для сторін між якими укладено такий договір, а отже є правовстановлюючим документом.

Таким чином, договір міни № 51 від 20.11.1995 є саме тим правовстановлюючим документом на підставі якого проводиться державна реєстрація обєктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних осіб.

Вказані обставини спростовують доводи позивача щодо здійснення відповідачем реєстрації ангару за неналежним документом, оскільки Договір № 51 від 20.22.1995 не було нотаріально посвідчено, тому такі суд не приймає до уваги.

З наведеного слідує, що УК СП «Коронекс» маючи належний, не оскаржений правовстановлюючий документ про право власності на ангар площею 365 кв.м., згідно специфікацією (Додаток № 2), що знаходиться за адресою: м Львів, вул. Шевченка, 134 звернувся до начальника ОБТІ ОСОБА_6 з листом від 18.11.1996 № 59, в якому просив відповідача виготовити технічну документацію та зареєструвати приміщення за адресою вул. Бічна Моринецька, 5.

Як стверджує відповідач та вбачається з матеріалів інвентаризаційної справи під час перевірки поданих заявником документів та виготовлення технічної документації, відповідач встановив, що предметом відчуження є окремо стояча будівля складу-ангару на фундаментах, площею 360.6 кв.м, що підтверджується дослідженими в судовому засіданні матеріалами інвентаризаційної справи та технічним паспортом.

При проведенні первинної реєстрації права власності на об'єкт нерухомого майна у відділі технічної та юридичної інформації (надалі-архів) перевіряється повна поштова адреса, місцезнаходження об'єкту нерухомості і тільки тоді заводиться окрема інвентаризаційна (реєстраційна) справа, а об'єкту, що реєструється, присвоюється окремий реєстровий номер, що узгоджується з п. 2.1 Правил. Після проведеної реєстрації права власності в матеріали справи підшиваються документи з інвентаризації та реєстрації, яка передається для обліковування та зберігання в архів.

При обстеженні на місці складу-ангару встановлено, що предметом обстеження є окремо стояча будівля складу під літ. «Б-1», площею 360.6 кв.м. на бутобетонних фундаментах та бетонною підлогою, стіни, перегородки і покрівля - металеві, про що свідчить ескіз-абрис від 06.11.1996 та зазначено, що що обстежуваний об'єкт нерухомого майна розташований на вулиці Бічна Моринецька, 5. Вказані відповідачем дані підтверджуються матеріалами інвентаризаційної справи, які складені під час обстеження на місці.

Як встановив суд та засвідчується копією інвентаризаційної справи №268, за адресою: м.Львів, вул.Шевченка,134 у відділі технічної та юридичної інформації БТІ з 1964 року вже обліковується справа на багатоквартирний житловий будинок, що належав Львівській залізниці .

Водночас, УК СП «Коронекс» у листі від 18.11.1996 № 59 просить зареєструвати приміщення ангару площею 365 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Бічна Моринецька, 5.

Отже, виконавець замовлення, перевіривши дані, зазначені в заявлених документах із відомостями, що містяться в архіві БТІ, встановив, що реєстрація на об'єкт нерухомого майна за адресою: м. Львів, вул. Бічна Моринецька, 5 не здійснювалась, а отже даний поштовий номер вільний.

Згідно п. 5.4 Правил Бюро технічної інвентаризації на підставі зібраних матеріалів, а також матеріалів, поданих заявником, складає мотивований висновок про те, кому належить об'єкт, подає його органу державної виконавчої влади або місцевого самоврядування, який виносить рішення щодо видачі заявнику свідоцтва про право власності.

Після завершення обстеження та виготовлення технічної документації на склад-ангар, площею 360.6 кв.м., перевіривши подані заявником документи із відомостями, що містяться в архіві з 19.11.1996 БТІ зареєструвало за реєстраційним №793 право власності на вказане приміщення ангару, що фактично розташоване у м. Львові по вул. Бічна Моринецька, 5 в цілому на праві колективної власності за УК СП «Коронекс» на підставі договору міни, укладеного між УК СП «Коронекс» та 769 заводом збірних конструкцій №51 від 20.11.1995 та акта передачі від 20.11.1995.

Суд звертає увагу, що вказане приміщення ангару зареєстроване у ІНФОРМАЦІЯ_1 за фактичною адресою місцезнаходження такого приміщення.

Також, суд не приймає доводи позивача, що реєстрація ангару відбулася не за адресою, яка вказана у договорі міни, а саме м. Львів, вул. Шевченка 134, а за адресою м. Львів, вул. Бічна Моринецької, 5, оскільки реєстраційні дії здійснювалися за фактичним місцем знаходження такого обєкта, а за адресою м. Львів, вул. Шевченка 134, зареєстровано об'єкт багатоквартирного житлового будинку, що належав Львівській залізниці, що підтверджується копією інвентаризаційної справи № 268.

Щодо посилань позивача, що склад-ангар, площею 360.6 кв.м. є рухомим майном, суд зазначає наступне.

Так, у допоміжній таблиці №1 у ч. 111 Технічного опису і визначення зносу зазначено характеристики споруди , а саме вказано наступне: фундамент бутобетон, стіни і перегородки металеві ,покрівля метал, підлога бетон. Також, у цій таблиці вказано, що фізичний знос цього ангару становить 10%, що властиво тільки обєктам нерухомого майна.

Отже, матеріалами інвентаризаційної справи підтверджено, що приміщення ангару по вул. Бічна Моринецької, 5 у м.Львові повязано із бетонним фундаментом, тобто є нерухомим майном.

Вказані обставини підтверджуються наступними документами, а саме листом ОКП ЛОР БТІ та ЕО Військовій прокуратурі Львівського гарнізону на № 3933 від 10.10.2008, відзивом від 03.12.2009 по справі № 22/238 Господарському суду Львівської області, що знаходяться в матеріалах інвентаризаційної справи.

Суд вважає, що склад-ангар, площею 360.6 кв.м., що розташований у м. Львові по вул. Бічна Моринецька, 5, згідно пп. «б» п. 1.5 Правил належить до обєктів нерухомого майна, що підлягають державній реєстрації.

Водночас, суд дослідив Правила державної реєстрації обєктів нерухомого майна та зазначає, що пунктом 2. 2 Правил, в якому визначено порядок реєстрації не вказано, що заявник повинен надати документи, що посвідчують право власності на землю.

Також суд звертає увагу, що на бюро технічної інвентаризації як на орган, що здійснював свою діяльність у сфері технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомого майна не покладалося функції з питань обліку чи володіння інформацією щодо правового статусу, цільового призначення, користування чи закріплення за юридичними чи фізичними особами земельних ділянок.

За викладених обставин, суд дійшов висновку, що відповідач в межах та на підставі наданих йому повноважень здійснив реєстрацію права власності на склад-ангар, площею 360.6 кв.м. як на окремий об'єкт нерухомого майна, що знаходиться за адресою: м.Львів, вул.Бічна Моринецька,5 за УК СП «Коронекс».

Додатково, суд звертає увагу, що у відповідача не було правових підстав для відмови у реєстрації УК СП «Коронекс» ангару, оскільки у УК СП «Коронекс» був належний правовстановлюючий документ на право власності, а саме не оскаржений договір міни № 51 від 20.22.1995.

Окрім того, суд не вбачає підстав за яких відповідач повинен був відмовити у реєстрації ангару, визначених Правила державної реєстрації обєктів нерухомого майна.

Частиною 3 статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено).

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до частини першої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для відновлення порушеного права в зв'язку із прийняттям рішення суб'єктом владних повноважень особа повинна довести, яким чином відбулось порушення її прав.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

За змістом частини першої статті 55 Конституції України, пункту другого мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України № 9-зп від 25 грудня 1997 року (справа за зверненням жителів міста Жовті Води) будь-яка особа має право звернутись до суду, якщо її права порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

З системного аналізу вказаних норм та висновку Конституційного Суду України слідує, що адміністративний суд під час розгляду справи повинен встановити факт або обставини, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів позивача з боку відповідача.

Суд дійшов висновку, що оскаржуваним рішенням не порушені права, свободи або інтереси позивача, виходячи з наступного.

За змістом статті 36-1 Закону України Про прокуратуру, в редакції на час звернення з позовом, представництво прокуратурою інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні прокурорами від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів громадянина або держави у випадках, передбачених законом. Підставою представництва в суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень інтересів держави. Представництво інтересів громадянина або держави здійснюється прокурором також на підставі заподіяння громадянину або державі шкоди внаслідок вчинення кримінального правопорушення чи іншого суспільно небезпечного діяння, передбаченого законом про кримінальну відповідальність. За наявності підстав, передбачених частинами другою - четвертою цієї статті, з метою представництва громадянина або держави прокурор має право в порядку, передбаченому процесуальним законом: 1) звертатися до суду з позовами (заявами, поданнями); 2) вступати у справу, порушену за позовами (заявами, поданнями) інших осіб, на будь-якому етапі розгляду; 3) ініціювати перегляд судових рішень, у тому числі у справі, порушеній за позовом (заявою, поданням) іншої особи; 4) брати участь у розгляді справ. Обираючи форму представництва, передбачену частиною пятою цієї статті, прокурор визначає, в чому полягає порушення або загроза порушення інтересів держави чи громадянина, обґрунтовує необхідність їх захисту.

За приписами частини другої статті 60 Кодексу адміністративного судочинства України з метою представництва інтересів громадянина або держави в адміністративному суді прокурор в межах повноважень, визначених законом, звертається до суду з адміністративним позовом (поданням), бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження в якій відкрито за адміністративним позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення Верховним Судом України, про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами для представництва інтересів громадянина або держави. Прокурор, який звертається до адміністративного суду в інтересах держави, в позовній заяві (поданні) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до адміністративного суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

Із врахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Отже, виходячи з аналізу положень Закону України Про прокуратуру (ст. 36-1), Кодексу адміністративного судочинства України (ст. 60), можна зробити висновок про наявність у прокурора права на звернення до адміністративного суду з позовом в інтересах держави за наявності підтверджених належними доказами підстав. При цьому інтереси держави мають чітко формулюватися й умотивовуватися прокурором, тобто прокурор повинен вказати обставини, пов'язані з порушенням інтересів держави або з обґрунтуванням необхідності захисту таких інтересів. А необхідною умовою за якою прокурор набуває статусу позивача, - відсутність органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах або відсутності у нього повноважень щодо звернення до адміністративного суду.

У матеріалах справи наявна копія договору про обмін приміщеннями № 51 від 20.11.1995 укладеного між заводом збірних конструкцій № 769 і Українсько-канадським спільним підприємством Коронекс.

В судовому засіданні встановлено, що вказаний договір сторонами не розривався, спорів з приводу його укладання, зміни, розірвання і виконання не виникало. Представник Державного підприємства Міністерства оборони України Львівський завод збірних конструкцій ствердив, що жодних зауважень та претензій до цього договору немає.

Зазначені документи свідчать про те, що оскаржуване рішення реєстратора Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки про державну реєстрацію за Українсько-Канадським спільним підприємством Коронекс права колективної власності на приміщення ангару загальною площею 360,6 кв.м у м. Львові прийнято на підставі чинного договору.

Отже, прокурором не було наведено обставин, повязаних з порушенням інтересів держави та обґрунтування необхідності захисту таких інтересів.

Відповідно до частини другої статті 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, суд дійшов висновку, що відповідачем доведено факт правомірності прийняття оскаржуваного рішення, а відтак, підстави для задоволення позову відсутні.

Відповідно до вимог ст. 94 КАС України судові витрати з сторін не стягуються.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 7-14, 23, 69, 70, 71, 86, 160-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

Постановив:

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга на постанову суду подається протягом десяти днів з дня її проголошення до Львівського апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 254 КАС України.

Повний текст постанови складено та підписано 30.11.2017.

Суддя Р. М. Брильовський