Справа № 202/6245/17
Суддя: Слюсар Л. П.
Дата ухвалення: 2017-11-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 202/6245/17
Провадження №2-а/202/259/2017
П О С Т А Н О В А

Іменем України

21 листопада 2017 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська

у складі : головуючого судді - Слюсар Л.П.,

за участю секретаря - Дмитрієва Р.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

20.09.2017 р. ОСОБА_1 звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з адміністративним позовом до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач в позовній заяві посилається на те, що він в період з 01.09.1993 р. по 28.06.1998 року навчався на денному відділенні Нікопольського юридичного факультету Харківського державного педагогічного університету ім. Г.С. Сковороди і отримав вищу освіту за спеціальністю «Правознавство» та здобув кваліфікацію юриста. З 31.07.1998 року по теперішній час працює в органах прокуратури України. Працював на посадах: помічника-стажиста на посаду слідчого прокуратури Солонянського району Дніпропетровської області, слідчим прокуратури Солонянського району Дніпропетровської області, старшим слідчим прокуратури Солонянського району Дніпропетровської області, прокурором відділу нагляду за розслідуванням кримінальних справ слідчими органів прокуратури слідчого управління прокуратури Дніпропетровської області, старшим слідчим прокуратури Кіровського району м. Дніпропетровська, слідчим в особливо важливих справах слідчого відділу слідчого управління прокуратури Дніпропетровської області, заступником прокурора Кіровського району м. Дніпропетровська, прокурором Жовтневого району м. Кривого Рогу. З 15.12.2015 року призначений першим заступником керівника Криворізької місцевої прокуратури №2.

Станом на 01.08.2017 року має 21 рік 4 місяці 29 днів прокурорського стажу, стаж за вислугу років 21 рік 4 місяці 29 днів, загальний стаж роботи 21 рік 4 місяці 29 днів.

01.08.2017 року він звернувся до відповідача з заявою про призначення йому пенсії за вислугу років відповідно до ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» як такому, що має на день звернення із заявою 21 рік 4 місяці 29 днів прокурорського стажу, стажу за вислугу років 21 рік 4 місяці 29 днів. Втім відповідач листом від 02.08.2017 року за № 7485/06/33 йому відмовив в призначенні пенсії.

Підставою для відмови в задоволені заяви є те, що відповідно до пункту 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року №213 з 01 червня 2015 року скасовано норми щодо призначення ( перерахунку) пенсій відповідно до «спеціальних» законів, зокрема Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ від 05.11.1991 року зі змінами. Та відповідно до ст.86 Закону України «Про прокуратуру» (1697-VІІ від 14.10.2014 зі змінами) прокурори і слідчі мали б право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислугу років не менше: з 01 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року - 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 13 років.

Вважає, дії Лівобережного об'єднаного управління ПФУ в м. Дніпрі щодо відмови у призначенні йому пенсії за вислугу років відповідно до ст.50-1 Закону №1789-ХІІ є неправомірними і такими, що порушують його гарантовані Конституцією соціальні права на пенсійне забезпечення, у зв'язку з чим і звернувся до суду з даним позовом.

Просив суд: визнати протиправними дії Лівобережного об'єднаного Управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі щодо відмови у призначені пенсії відповідно до ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру»; зобов'язати Лівобережне об'єднане Управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі призначити та виплачувати пенсію за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» з 05.11.1991 року №1789-ХІІ в розмірі 90% суми щомісячного заробітку, починаючи з 02.11.2016 року та стягнути з відповідача судовий збір в розмірі 640 грн. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з наведених в позові підстав та просив суд його задовольнити.

В судове засідання позивач не з'явився. Відповідно до заяви адміністративний позов підтримав та просив суд розглядати позов без його участі.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 Вказав, що позовні вимоги позивача є незаконними та необґрунтованими. Просив суд в позові відмовити.

Суд, заслухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи, відмовну пенсійну справу, вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 01.09.1993 року по 28.06.1998 року навчався на денному відділенні Нікопольського юридичного факультету Харківського державного педагогічного університету ім. Г.С. Сковороди та з 31.07.1998 року працює в органах прокуратури з по теперішній час, що підтверджується трудовою книжкою номер НОМЕР_1.

01.08.2017 року ОСОБА_1 звернувся до Лівобережного Управління Пенсійного фонду України в м. Дніпропетровську з заявою про призначення пенсії за вислугу років на підставі ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру».

Рішенням комісії з питань призначення та перерахунку пенсій Лівобережного об'єднаного Управління Пенсійного фонду України в м. Дніпропетровську (Індустріальний район) № 21 від 04.08.2017 року ОСОБА_1 відмовлено в призначенні пенсії за вислугу років згідно Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 року №1789-ХІІ зі змінами, оскільки стаж роботи позивача на посадах прокурорів становить 21 рік 4 місяці 29 днів та є недостатнім для призначення пенсії за вислугу років, що підтверджується листом від 02.08.2017 року № 7485/06/33 (а.с.15).

Підставою відмови є те, що відповідно до ст.86 Закону України «Про прокуратуру» ( №1697-VІІ від 14.10.2014 року, зі змінами), прокурори і слідчі мали б право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 01 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року - 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 13 років. Згідно наданих документів вислуга років ОСОБА_1 на посадах прокурорів становить 21 рік 4 місяця 29 днів з урахуванням половину строку навчання на юридичному факультеті вищого навчального закладу денної форми навчання.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до ч.1 та 2 ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ (в редакції до внесення змін Законом України №3668-VI) прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

Розмір виплат (крім посадових окладів, надбавок за класні чини, вислугу років), що включаються в заробіток для обчислення пенсії, визначається за вибором того, хто звернувся за пенсією, за останні 24 календарні місяці роботи, яка дає право на даний вид пенсії, підряд перед зверненням за пенсією або за будь-які 60 календарних місяців такої роботи підряд перед зверненням за пенсією незалежно від наявності перерв протягом цього періоду на даній роботі.

На підставі підпункту 1 пункту 3 розділу ХІІ Прикінцевих положень Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII від 14.10.2014 року, який набрав чинності з 15 липня 2015 року, визнано таким, що втратив чинність Закон України «Про прокуратуру» 1789-ХІІ.

Згідно з частиною 1 статті 86 Закону України «Про прокуратуру» №1697-VІІ від 14.10.2014 року у редакції, чинній на момент звернення позивача з заявою про призначення пенсії за вислугу років, прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 20017 року - 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років.

Діюче законодавство України не містить положень, які б дозволяли застосовувати нормативно-правові акти, які втратили чинність. Положення Закону України №1697-VII не визнані неконституційними.

Слід зазначити й те, що Прикінцеві та перехідні положення Закону № 1697-VII від 14.10.2014 року не містять положення стосовно збереження за прокурорами, які були призначені на відповідну прокурорську посаду до набрання чинності цим Законом, права на отримання пенсії за вислугу років відповідно до законодавства, що діяло до дня набрання чинності Законом України № 1697-VII від 14.10.2014 року.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що положення статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ, які визначали умови та порядок призначення пенсії працівникам прокуратури, втратили чинність з дня набрання чинності Законом України № 1697-VII, а саме, з 15 липня 2015 року.

Таким чином, станом на 01.08.2017 року, тобто на момент звернення позивача до органів Пенсійного фонду за призначенням пенсії за нормами Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ, зазначений закон втратив чинність.

При цьому редакція статті ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ (в редакції до внесення змін Законом України №3668-VI), яку позивач просить застосувати для призначення йому пенсії, діяла до 01.10.2011 року.

Проте, до цієї дати (в період дії ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року №1789-ХІІ, в редакції Закону від 12.07.2001 року №2663-ІІІ) позивач право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку не набув, оскільки на той час не мав передбаченого цим законом 20 річного стажу роботи.

З огляду на наведене, доводи позивача щодо застосування до спірних відносин положень ст.ст. 22, 58 Конституції України в частині не допущення звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, відсутності у законів зворотної дії у часі є безпідставними, оскільки право на призначення пенсії слід визначати за такими правилами, які були закріплені в законодавстві та були чинні на час виникнення у особи права на призначення пенсії.

Відповідно до ст. 11 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Отже, суд також враховує, що позивач звертаючись до суду з позовом про зобов'язання відповідача призначити та виплатити йому пенсію за вислугу років починаючи з 02.11.2016 року, однак відповідно до наданого суду відмовного матеріалу з такою заявою не звертався, а звернувся із заявою 01.08.2017 року, та отримав відмову відповідача, тому підсумовуючи викладене, враховує, що на теперішній час ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року №1789-ХІІ втратила чинність та не може бути застосована до спірних правовідносин, а тому відповідач, приймаючи рішення про відмову в призначенні пенсії позивачу, діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси. У випадках, установлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб.

Відповідно до ст. 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставах яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Частинами 1, 2 ст. 71 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 99 КАС України, адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Правовідносини в даній справі повинні розглядатися, в першу чергу, виходячи з правомірності або неправомірності дій чи бездіяльності органу владних повноважень, на звернення для оскарження яких Кодексом адміністративного судочинства передбачено 6 місяців.

Виходячи із наданих позивачем доказів, та те, що позивач звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії 01.08.2017 року, а звернувся до суду з позовом 20 вересня 2017 року, суд приходить до висновку, що позивачем не пропущений строк звернення до суду щодо захисту своїх порушених прав.

Отже, аналізуючи та оцінюючи правовідносини, що виникли між сторонами, норми права, що їх регулюють, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Оскільки в задоволенні позовних вимог позивачу було відмовлено, то сплачений при подачі позову судовий збір у розмірі 640 грн. не підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись: ст. ст. 55, 124, 129 Конституції України, Законом України "Про прокуратуру", ст. ст.6-11,18,21, 26,82, 158-163 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії - відмовити.

Повний текст постанови виготовлено 27 листопада 2017 року.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі протягом 10-ти днів з дня її проголошення апеляційної скарги.

Суддя: Л.П. Слюсар