Справа № 825/1701/17
Суддя: Соломко І.І.
Дата ухвалення: 2017-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2017 року м. Чернігів Справа № 825/1701/17

Чернігівський окружний адміністративний суд

під головуванням судді Соломко І.І.,

за участю секретаря Пархомчука Д.А.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Тиниця Агро» до Головного управління Державної фіскальної служби у Чернігівській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Чернігівського окружного адміністративного суду знаходиться справа за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Тиниця Агро» (далі-позивач, ТОВ «Тиниця Агро») до Головного управління ДФС у Чернігівській області (далі-відповідач, ГУДФС у Чернігівській області) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення рішення від 10.08.2017 № НОМЕР_1.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що підставою для встановлення ГУДФС у Чернігівській області порушень, викладених в акті перевірки від 17.07.2017 № 386/14/333233246, були висновки посадових осіб відповідача, що ТОВ «Тиниця Агро» не нараховані податкові зобовязання на суму перевищення собівартості самостійно виготовлених сільськогосподарських товарів над фактичною ціною їх постачання, що призвело до заниження податкових зобов'язань з ПДВ за 2015 рік на загальну суму 108464,50 грн., у тому числі за жовтень 2015 року на 108464,50 грн. Також встановлено фіктивність господарських операцій по взаємовідносинам з ПП «Євро агро дістрібюшн», оскільки вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14.04.2016 у справі № 201/4704/16-к визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 5 ст. 27 та ч. 1 ст. 205 КК України керівника ПП «Євро агро дістрібюшн». Однак з такими висновками позивач не погоджується, з огляду на те, що відповідачем при визначенні порушення не враховано вимоги положень пунктів 9.4 та 9.5 Наказу Міністерства аграрної політики від 18.05.2001 № 132 «Про затвердження методичних рекомендацій з планування, обліку і калькулювання собівартості продукції (робіт, послуг) сільськогосподарських підприємств», а господарські операції з ПП «Євро агро дістрібюшн» повністю підтверджуються первинними документами. При цьому позивач просить суд врахувати, що платник податків (покупець товарів) не має обов'язку, повноважень та можливості здійснювати контроль за дотриманням продавцем, відомості щодо реєстрації якого як юридичної особи містяться у Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України та як платника податку на додану вартість - у Реєстрі платників податку на додану вартість, вимог законодавства щодо створення підприємства, ведення його господарської діяльності і в подальшому зазнавати певних негативних наслідків у вигляді позбавлення права на податковий кредит за вчинені підприємством (продавцем) або його посадовими особами порушення. Крім того, позивач вказує на те, що ГУДФС у Чернігівській області порушено порядок проведення перевірки, оскільки відповідно до акту перевірки Бахмацької ОДПІ від 18.12.2015 № 984/22/33233246 з питань дотримання вимог податкового законодавства, ТОВ «Тиниця-Агро» вже перевірено за період з 01.10.2013 по 30.09.2015. За таких обставин, позивач вважає, що спірне рішення є протиправним і підлягає скасуванню.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд позов задовольнити повністю з підстав, наведених в адміністративному позові та додаткових поясненнях.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав та просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Відповідно до письмових заперечень (а.с. 99-100) та пояснень представник відповідача зазначив, що податковим органом проведено документальну позапланову виїзну перевірку у позивача, в ході якої встановлено, що ТОВ «Тиниця Агро» в жовтні 2015 року здійснювало реалізацію свиней нижче собівартості, про що свідчить оборотно - сальдова відомость та не заперечується позивачем в позові. Відповідно до ч.3 ст. 72 КАС України обставини, що визнаються сторонами, можуть не доказуватись перед судом. Таким чином, факт реалізації товару нижче собівартості, на думку відповідача, не потрібно доказувати. Що стосується взаємовідносин з ПП «Євро агро дістрібюшн», то статус фіктивності вказаного підприємства підтверджується вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14.04.2016 у справі №201/4704/16-к, який набрав законної сили. Представник відповідача зазначає, що статус фіктивного, нелегального підприємства несумісна з легальною підприємницькою діяльністю. Господарські операції таких підприємств не можуть бути легалізовані навіть за формального підтвердження документами бухгалтерського обліку. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 29.03.2017 у справі № 21-1615а16, яку просить врахувати при розгляді даної справи. Щодо порушення порядку проведення перевірки, то представник відповідача вказує, що позивач допустив перевіряючих до перевірки, а відтак допуск до перевірки нівелює правові наслідки процедурних порушень допущених. Таким чином, ГУДФС у Чернігівській області при винесенні спірного рішення діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши і дослідивши подані документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

ТОВ «Тиниця Агро», , зареєстровано як юридична особа 20.01.2005, підприємство є платником податків (податковий номер 33233246), у тому числі ПДВ (№ 26), та як платник податків підприємство перебуває на обліку у Бахмацькому відділенні Прилуцької ОДПІ. З 01.10.2015 по 31.12.2016 року підприємство застосовувало спеціальний режим оподаткування податком на додану вартість.

На підставі направлень від 21.06.2017 № 1160, 1161, 1162, 1163 та наказу від 15.06.2017 № 882 працівниками ГУДФС в Чернігівській області проведено документальну планову виїзду перевірку ТОВ «Тиниця Агро» податкового законодавства за період з 01.01.2014 по 31.12.2016 та єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2011 по 31.12.2016, за результатами якої складено акт перевірки №386/14/33233246 від 17.07.2017 (далі акт перевірки).

В ході проведеної перевірки, відповідачем встановлено порушення з боку позивача, зокрема:

- п. 188.1 ст. 188 Податкового кодексу України від 02.12.2010 №2755-VІ (в редакції, яка була чинною на протязі 2015р.), в результаті чого занижено податок на додану вартість (по загальній декларації) в періоді, що перевірявся, на загальну суму 108465,00 грн., у тому числі за жовтень 2015 року в сумі 107827,00 грн., за лютий 2016 року в сумі 100,00 грн., за квітень 2016 року в сумі 100,00 грн., за травень 2016 року в сумі 142,00 грн., за листопад 2016 року в сумі 296,00 грн.;

-п. 198.6 ст. 198 п.201.1 ст.201 Податкового кодексу України від 02.12.2010 №2755- VІ (зі змінами та доповненнями), в результаті чого занижено податок на додану вартість (по декларації спецрежиму оподаткування діяльності у сфері сільського господарства (скорочена) в періоді, що перевірявся, на загальну суму 87312,00 грн., у тому числі за вересень 2016 року в сумі 87312,00 грн.

На підставі висновків акту перевірки, ГУДФС у Чернігівській області винесено податкове повідомлення-рішення від 10.08.2017 № НОМЕР_1, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) на суму 293666,00 грн., за податковим зобовязанням збільшено на суму 195777,00 грн. та за штрафними санкціями 97889,00 грн. (а.с.39).

Не погоджуючись зі спірним рішенням, вважаючи його безпідставним та таким, що прийняте всупереч чинному законодавству України, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Щодо порушень позивачем п. 188.1 ст. 188 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), суд зазначає таке.

Як вбачається з акту перевірки, собівартість реалізованої продукції за звітний період посадовими особами ГУ ДФС у Чернігівській області встановлена шляхом ділення оборотів за жовтень 2015 року по 211 рахунку (тварини на вирощуванні) 3373860,00 грн. на кількість типізованої продукції за жовтень 2015 року 116340 кг, а саме 3373860,00 грн/116340 кг = 29 грн. за кг (а.с.60).

За загальним правилом собівартість це сума фактично понесених підприємством витрат на придбання, виготовлення чи реалізацію певного активу (товарів, робіт, послуг, продукції, основних засобів, нематеріальних активів тощо). Таку собівартість називають ще первісною вартістю та історичною собівартістю.

До спірного питання слід застосувати Методичні рекомендацій з планування, обліку і калькулювання собівартості продукції (робіт, послуг) сільськогосподарських підприємств, затверджені наказом Міністерства аграрної політики України (Мінагрополітики) № 132 від 18.05.2001 (далі-Наказ Мінагрополітики № 132 від 18.05.2001).

Зазначені Методичні рекомендації застосовуються з метою забезпечення єдності в складі та класифікації витрат, застосування методики їх планування та обліку і визначення собівартості продукції (робіт, послуг) у сільськогосподарських підприємствах різних організаційно-правових форм і форм власності, включаючи їх допоміжні та підсобні підрозділи. Поширюються також на структурні підрозділи несільськогосподарських підприємств, що займаються виробництвом сільськогосподарської продукції.

Так, за змістом п. 1.2 Наказу Мінагрополітики № 132 від 18.05.2001, собівартість продукції (робіт, послуг) - це витрати підприємства, пов'язані з виробництвом продукції, виконанням робіт та наданням послуг.

Положеннями п. 9.4. та п. 9.5 Наказу Мінагрополітики № 132 від 18.05.2001 передбачено, що собівартість живої маси тварин на відгодівлі визначається виходячи з витрат на їх вирощування і відгодівлю в поточному році. Собівартість центнера приросту живої маси визначається діленням загальної суми витрат на утримання та відгодівлю відповідної групи худоби на кількість центнерів приросту живої маси. Сільськогосподарські підприємства мають право визначати собівартість живої маси тварин у розрізі партії реалізованих тварин.

З аналізу вищевикладених положень законодавства суд робить висновок, що собівартість живої маси тварин на відгодівлі визначається виходячи з витрат на їх вирощування і відгодівлю в поточному році.

Таким чином, для можливості правильного визначення собівартості живої маси тварин на відгодівлі визначальне значення має саме показник з витрат на їх вирощування і відгодівлю в поточному році.

Положенням (стандартом) бухгалтерського обліку 16 «Витрати», затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999 № 318 та зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 19.01.2000 за № 27/4248 (далі - Положення), визначено методологічні засади формування в бухгалтерському обліку інформації про витрати підприємства та її розкриття в фінансовій звітності.

В силу п. 11 Положення собівартість реалізованої продукції (робіт, послуг) складається з виробничої собівартості продукції (робіт, послуг), яка була реалізована протягом звітного періоду, нерозподілених постійних загальновиробничих витрат та наднормативних виробничих витрат.

До виробничої собівартості продукції (робіт, послуг) включаються: прямі матеріальні витрати; прямі витрати на оплату праці; інші прямі витрати; змінні загальновиробничі та постійні розподілені загальновиробничі витрати.

Пунктом 12 Положення передбачено, що до складу прямих матеріальних витрат включається вартість сировини та основних матеріалів, що утворюють основу вироблюваної продукції, купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об'єкта витрат. Прямі матеріальні витрати зменшуються на вартість зворотних відходів, отриманих у процесі виробництва, які оцінюються у порядку, викладеному в пункті 11 цього Положення (стандарту).

Таким чином, аналізуючи приписи зазначеного вище Положення, включаючи і Методичні рекомендацій з планування, обліку і калькулювання собівартості продукції (робіт, послуг) сільськогосподарських підприємств, затверджені наказом Мінагрополітики України № 132 від 18.05.2001, є підстави вважати, що облікова політика підприємства щодо включення до собівартості продукції витрат на вирощування і відгодівлю тварин, не суперечить їх вимогам. Такі дії, в свою чергу, мали впливати на вартість продукції (собівартість) та на зобовязання з податку на додану вартість.

Так, інспектори ГУ ДФС у Чернігівській області, здійснюючи перевірку у позивача не взяли до уваги вимоги положень пунктів 9.4. та 9.5 Методичних рекомендацій, затверджених Наказом Міністерством аграрної політики України № 132 від 18.05.2001 та не використали показник з витрат на їх вирощування і відгодівлю в поточному році.

Зокрема, посадовими особами відповідача не враховано, що склад витрат в розмірі 3373860,00 грн., який зменшує доход від реалізації і призвів до відємного значення складається із:

-заробітної плати робітників-5600,00грн.;

-нарахування на фонд оплати праці-1679,72грн.;

-амортизація-39617,64грн.;

-загальновиробничі витрати-75866,07грн.;

-ветеринарні препарати-195095,12грн.;

-паливо-11177,12 грн.;

-корма для тварин-2375324,33грн.;

-витрати на закупівлю молодняку - 669500, 00 грн. (а.с. 130).

Таким чином, разом по 901 рахунку становить - 3373860,00 грн.

Витрати на закупівлю молодняку - це витрати на суму 669500,00 грн. без ПДВ (з ПДВ 803400 грн.), повязані з придбанням поросят у ФОП ОСОБА_3 (код ДРФО - НОМЕР_2), що підтверджуються договором купівлі - продажу живих свиней від 02.09.2017 № 1, видатковою накладною № 9 від 15.10.2015, реєстраційним свідоцтвом свиней (відомість переміщення) серії АА № 0346537 від 15.10.2017 р., ветеринарним свідоцтвом РД-00 № 555784 від 15.10.2015, (а.с.131-135).

Оплата за придбаний товар підтверджується платіжними дорученнями № 214 від 16.10.2015 на суму 100000,00 грн., № 221 від 16.10.2015 на суму 53400,00 грн., № 228 від 20.10.2015 на суму 100000,00 грн., № 233 від 20.10.2015 на суму 200000,00 грн., № 234 від 21.10.2015 на суму 150000,00 грн., № 252 від 26.10.2015 на суму 100000,00 грн., № 255 від 27.10.2015 на суму 10 000,00 грн. (а.с.136-139). Всього на суму 803400,00 грн. з ПДВ.

Таким чином, враховуючи положення п. 9.4. та п. 9.5 Наказу Мінагрополітики № 132 від 18.05.2001, при визначенні собівартості продукції зі складу собівартості реалізованої продукції необхідно виключити суму витрат на закупівлю поросят у ФОП ОСОБА_3 (код ДРФО - НОМЕР_2) на загальну суму 669500,00 грн. без ПДВ.

Реалізація молодняка буде здійснюватися лише через 3-4 місяці після відгодівлі, тому собівартість реалізованої продукції буде становити 2704360,00 грн. (3373860,00 669500,00), а дохід від реалізації готової продукції за жовтень 2015 року склав 2831537,50 грн.

Таким чином, перевищення собівартості самостійно виготовлених сільськогосподарських товарів над фактичною ціною їх постачання, не призводить до заниження податкових зобовязань у жовтні 2015 року (2831537,50 - 2 704360,00 = 127177,50 грн. (прибуток).

Дохід від реалізації готової продукції за 2015 рік (701 рахунок) склав - 33409437,92 грн., а собівартість реалізованої продукції (901 рахунок) - 29033624,53 грн. Позитивне значення складає 33409437,92 - 29033624,53 = 4375813,39 грн. (прибуток).

Як вбачається з матеріалів справи, у 2015 році позивачем реалізовано 1294800 кг свиней на суму 33409437,92 грн. при фактичній річній собівартості 29041425,68 грн., відповідно, середня ціна реалізації за 1 кг- 25,80 грн., а собівартість за 1 кг- 22,43 грн.

Середній цикл відгодівлі свиней до забійної ваги становить 4 місяці, то для розрахунку фактичної собівартості потрібно враховувати витрати, які понесені на утримання та відгодівлю реалізованої партії на протязі чотирьох місяців, а не за один місяць -жовтень 2015 року.

Отже, розрахунок собівартості становить 12457567,92 грн. (собівартість за 4 міс)/ 533800 кг (кількість реалізованої продукції) = 23,34 грн. за 1 кг реалізованої продукції.

При цьому за відповідний період реалізовано продукції на 14429905,00 грн., що шляхом ділення на кількість реалізованої продукції становить середню ціну реалізації, а саме 14429 905,00/533800=27,03 грн. за 1 кг реалізованої продукції.

Виходячи з даного розрахунку, собівартість за 1 кг реалізованої продукції не є вищою за ціну реалізації.

Однак відповідачем зазначене вище не враховано та, в свою чергу, відповідних обставин не досліджено.

З огляду на викладені обставини, посадовими особами ГУ ДФС у Чернігівській області безпідставно та протиправно зроблено висновок про те, що ТОВ «Тиниця Агро» здійснювало реалізацію продукції (свиней) нижче собівартості, чим порушило п. 188.1 ст. 188 ПК України та занизило податкові зобов'язання з ПДВ за жовтень 2015 року на суму 108464,50 грн.

Щодо порушень позивачем п. 198.6 ст. 198 п.201.1 ст.201 Податкового кодексу України від 02.12.2010 № 2755- VІ (зі змінами та доповненнями), в результаті чого занижено податок на додану вартість (по декларації спецрежиму оподаткування діяльності у сфері сільського господарства (скорочена) в періоді, що перевірявся, на загальну суму 87312,00 грн., у тому числі за вересень 2016 року в сумі 87312,00 грн., суд зазначає таке.

Відповідно до п.п.14.1.181 п.14.1 ст. 14 ПК України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до п. 198.3 ст. 198 ПК України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до ст. 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 193.1 ст. 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

За змістом положень п. 198.6 ст. 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів послуг), не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з п. 201.11 ст. 201 цього Кодексу).

Відповідно до ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення прав та обов'язків. При цьому загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5 ст. 203 цього Кодексу).

Отже одним із юридичних елементів дійсності правочину є його спрямування на реальне настання правових наслідків, що ним обумовлені. При цьому в первинних документах, які є підставою для бухгалтерського обліку, фіксуються дані лише про фактично здійснені господарські операції.

Слід зазначити, що оцінка господарських операцій повинна проводитися на підставі комплексного, всебічного аналізу специфіки та умов вчинення конкретного правочину, з обов'язковим урахуванням його господарської мети, економічної доцільності, а також використання отриманих товарів чи послуг у подальшій діяльності підприємства. При цьому формальні помилки в первинних документах не повинні бути вирішальною ознакою безтоварності здійснених господарських операцій. Обов'язковою умовою підтвердження реальності здійснення господарських операцій є фактична наявність у платника податків первинних документів, фізичних, технічних та технологічних можливостей для здійснення відповідних операцій та зв'язки між фактом придбання товару (послуги) і подальшою господарською діяльністю (постанова ВАСУ від 11.02.2015 в справі № К/800/1217/13).

За ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3,5,6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Інших підстав визнання правочину нікчемним чинне законодавство не передбачає. Разом із тим, відповідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Таким чином, головною підставою вважати правочин нікчемним є його недійсність, встановлена законом, а не актами податкової перевірки. Вказані ж в актах податкових органів недоліки, допущені при виконанні договорів, не є підставою для визнання правочинів нікчемними, оскільки чинне законодавство не встановлює таких підстав нікчемності правочину.

За змістом ч.2 ст. 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 № 996-ХІV на даних бухгалтерської звітності базуються фінансова, податкова та інші види звітності.

У бухгалтерському обліку відображаються окремі господарські операції, з яких складається господарська діяльність.

Господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства (ст.1 Закону «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»).

Частинами 1 та 2 ст. 9 наведеного Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Тобто для бухгалтерського обліку мають значення лише ті документи, які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій.

Відповідно до наведеного вище, визначення господарської операції пов'язане з фактом руху активів платника податків та руху його капіталу.

Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов'язкова ознака господарської операції кореспондує з нормами Податкового кодексу України.

Аналіз наведених норм свідчить, що господарські операції для цілей визначення податкового кредиту та витрат мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність таких операцій, та спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Документи та інші дані, що спростовують реальність здійснення господарської операції, яка відображена в податковому обліку, повинні оцінюватися з урахуванням специфіки кожної господарської операції - умов перевезення, зберігання товарів, змісту послуг, що надаються тощо.

При цьому сама собою наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податків у зв'язку з його господарською діяльністю мали місце.

Суд звертає увагу на те, що Податковий кодекс України не встановлює вимог до форми чи виду документів, які були б належними для цілей податкового обліку та обов'язковими для підтвердження платником податків правомірності формування податкового кредиту.

Відтак, підлягають застосуванню загальні вимоги до первинного документу, які передбачені ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». У свою чергу такі вимоги полягають в тому, що первинний документ повинен містити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Так, між ПП «Євро агро дістрібюшн» та ТОВ «Тиниця Агро» укладено договір поставки № 05/027 від 05.02.2016, п.1.1 якого встановлено, що постачальник зобовязується поставити та передати у власність, а покупець прийняти та оплатити Товар у кількості, за номенклатурою, ціною, строками та умовами даного договору на підставі Специфікації та/або накладних, які є невідємними частинами договору (а.с.140). Пунктами 3.1-3.4 вказаного договору зазначено, що оплата за товар здійснюється покупцем на умовах, визначених у Специфікації. Оплата партії Товару здійснюється Покупцем в національній валюті України- гривні, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Постачальника, що зазначений в договорі. Ціна кожної окремої партії, або партії Товару визначається у Специфікації та зазначається у видаткових накладних. Загальна ціна договору складає суму всіх цін Товару, що поставлено на умовах та в порядку до даного договору, що є невідємною його частиною.

На підтвердження виконання умов вказаного договору позивачем надано Специфікації від 05.02.2016т № 1, від 09.03.2016 № 2, від 24.03.2016 № 3 та видаткові накладні від 08.02.2016 № 111, від 10.03.2016 № 268, від 28.03.2016 № 344 (а.с. 144-149).

Факт оплати за шрот соняшниковий підтверджується платіжними дорученнями від 29.02.2016 № 135, від 01.04.2016 № 289, від 08.04.2016 № 336, від 12.04.2016 № 357 (а.с.150-153).

20.04.2016 між ПП «Євро агро дістрібюшн» (наді-Первісний кредитор) та ТОВ «Аграний прогрес» (далі-Новий кредитор) та ТОВ «Тиниця Агро» (далі-Боржник) укладено договір від 20.04.2016 № 20/048 (а.с.154-155), згідно п.1.1 та 1.2 якого Первісний кредитор відступає, а Новий кредитор набуває право вимоги, належне Первісному кредиторові у відповідності з договором № 05/027 2016 «Основний договір», укладений між Первісним кредитором та Боржником. За цим договором Новий кредитор одержує право замість Первісного кредитора вимагати від Боржника виконати обовязки, визначені у вищезазначеному договорі.

Факт оплати за товар ТОВ «Аграрний прогрес» підтверджується платіжними дорученнями від 21.04.2016 № 416, від 22.04.2016 № 437 (а.с. 156-157).

Факт перевезення шроту соняшникового підтверджується товарно-транспортними накладними від 25.03.2016 № 25/03, від 10.03.2016 № 10/03, від 08.02.2016 № 08/02 (а.с. 159-163) та письмовими поясненнями гр. ОСОБА_4 (а.с. 173).

Отже, надані позивачем документи є первинними документами в розумінні вимог ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та у своїй сукупності повністю підтверджують факт здійснення спірних господарських операцій, а неналежне заповнення товарно-транспортних накладних дає підстави лише вважати про порушення законодавства про автомобільний транспорт, а не податкового законодавства.

Податковий орган, переважно обґрунтовує правомірність свого рішення нереальністю спірних господарських операцій, посилаючись при цьому, виключно на наявність вироку суду щодо керівника контрагента позивача.

Так, вироком суду від 14.04.2016 Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у справі №201/4704/16-к встановлена вина керівника Приватного підприємства «Євро агро дістрібюшн» у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 5 ст. 27 та ч. 1 ст. 205 КК України. Однак вказаним рішенням суду не установлено протиправної діяльності посадових осіб саме позивача за спірними операціями, а в судовому засіданні суду представником відповідача вказане не спростовано. Крім того, в межах цієї справи не надавалась правова оцінка первинної документації, оформленої за наслідком господарських операцій з товариством-позивача.

Щодо посилань відповідача на обґрунтування своїх доводів на правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 29.03.2017 по справі № 21-1615а16, в який зазначено, що «… якщо податкові накладні, які стали підставою для формування податкового кредиту, виписані від імені осіб, які заперечують свою участь у створенні та діяльності таких товариств, зокрема й у підписанні будь-яких первинних документів, не можна вважати належно оформленими та підписаними повноважними особами звітними документами, які посвідчують факт придбання товарів, робіт чи послуг, а тому віднесення відображених у них сум ПДВ до податкового кредиту є безпідставними, а виписані податкові накладні не можна вважати належно оформленими документами податкової звітності. Також суд зазначає, що статус фіктивного, нелегального підприємства несумісний з легальною підприємницькою діяльністю. Господарські операції таких підприємств не можуть бути легалізовані навіть для формального підтвердження документами бухгалтерського обліку», то суд зазначає таке.

Відповідно до приписів абз. 2 ч.1 ст.244-2 КАС України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Водночас суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Враховуючи викладене, однозначно погодитися із висновком Верховного Суду України, викладений у постанові від 29.03.2017 по справі № 21-1615а16, не вбачається за можливе, з огляду на задекларований принцип індивідуальної відповідальності платника податків.

Так, за ст. 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а тому до відповідальності може бути притягнутий лише порушник. Відповідно, на платника податків не може автоматично покладатися відповідальність за можливі порушення, які вчинені його контрагентами чи їх партнерами.

На необхідності додержання принципу індивідуальної відповідальності платника податків під час розгляду податкових спорів неодноразово зазначав Верховний Суд України. Так, розглядаючи справу № 21-47а10 Верховний Суд України у постанові від 31.01.2011 зазначив: «… на думку суду, чинне законодавство не ставить в залежність виникнення у платника ПДВ права на податковий кредит від дотримання вимог податкового законодавства іншим субєктом господарювання.»

Неприпустимість притягнення до відповідальності одного суб'єкта господарювання, у випадку неправомірних дій іншого, визначено й у практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, у п.71 рішення у справі «Булвес» АД проти Болгарії» Європейський суд з прав людини дійшов такого висновку, що компанія-заявник не повинна нести відповідальність за наслідки невиконання постачальником його обов'язків щодо своєчасного декларування ПДВ і, як наслідок, сплачувати ПДВ повторно разом із пенею. Суд вважає, що такі вимоги прирівнюються до надзвичайного обтяження для компанії-заявника, що порушило справедливий баланс, який повинен був підтримуватися між вимогами загальних інтересів та вимогами захисту права власності.

Рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010 (справа Щокін проти України) забезпечує гарантування одного з найважливіших принципів податкового законодавства, а саме презумпцію правомірності рішень платника податку у разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу.

Отже, Європейський суд з прав людини чітко визначає правило індивідуальної відповідальності платника податків, тобто добросовісний платник податків немає зазнавати негативних наслідків через порушення допущені його контрагентом.

Таким чином, покладення юридичної відповідальності на платника податків на підставі одного лише факту набрання законної сили рішенням суду у кримінальному провадженні, за відсутності беззаперечного доведення фіктивності господарських операцій саме із цим платником податків, не узгоджується із цим принципом.

Також суд вважає за необхідне врахувати, що навіть використання юридичної особи у процесі скоєння злочинів, передбачених ст. 205 КК України «Фіктивне підприємництво» не виключає можливості реального здійснення окремих господарських операцій даної юридичною особою.

Неоднозначність такої позиції в даному випадку надає суду можливість прийняти рішення на користь платника податків.

Суд вказує, що відповідно до ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

А згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Всупереч наведеним вимогам, відповідач як суб'єкт владних повноважень не довів правомірності прийнятого ним податкового повідомлення-рішення.

При зазначених обставинах, суд вважає вимоги позивача правомірними та такими, що ґрунтуються на положеннях діючого законодавства, належним чином обґрунтовані, підтверджені матеріалами справи, тому позов слід задовольнити.

Разом з тим, суд вважає безпідставними доводи позивача, що відповідачем порушено порядок проведення перевірки, оскільки Товариство вже було перевірено за період з 01.10.2013 по 30.09.2015, з огляду на те, що позивач допустив до перевірки посадових осіб відповідача, а відтак допуск до перевірки нівелює правові наслідки процедурних порушень допущених.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст.ст.2, 7-14, 18, 19, 24, 69-72, 86, 87, 94, 128, 143, 158, 160-163, 167 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Чернігівській області від 10.08.2017 №.

Присудити за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Чернігівській області () на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Тиниця Агро" () судові витрати в розмірі 4404 (чотири тисячі чотириста сорок чотири) грн. 99 коп.

Постанова суду набирає законної сили в порядку статей 167,186 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня отримання її копії.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Суддя І.І. Соломко