Справа № 328/1327/17
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2017-11-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

"22" листопада 2017 р. справа № 328/1327/17

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Панченко О.М. (доповідач),

суддів: Головко О.В., Іванова С.М.,

при секретарі судового засідання Яковенко О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1, Токмацького об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області

на постанову Токмацького районного суду Запорізької області від 24 липня 2017 року у справі №328/1327/17

за позовом ОСОБА_1

до Токмацького об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області

про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії, -

встановив:

У травні 2017 року позивач звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив:

- визнати протиправними дії відповідача щодо призупинення позивачу з 01.04.2015 року нарахування та виплати пенсії за віком;

- зобов'язати відповідача поновити нарахування та виплату пенсії за віком позивачу з 01.04.2015 року та провести виплату компенсації втрати частини щомісячних сум заборгованості пенсії за період з 20.05.2015 року по 11.05.2017 року у зв'язку з порушенням строку їх виплати, згідно чинного законодавства, з урахуванням офіційно встановлених індексів споживчих цін за весь період невиплати сум заборгованості пенсії, до моменту фактичної виплати позивачу компенсації.

Постановою Токмацького районного суду Запорізької області від 24 липня 2017 року позов задоволено частково, а саме:

- визнано дії відповідача щодо відмови в нарахуванні та виплаті позивачу пенсії за віком неправомірними;

- зобов'язано відповідача поновити нарахування та виплату пенсії за віком позивачу з 04.05.2017 року.

В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Постанова суду в частині задоволених позовних вимог мотивована неправомірністю відмови відповідача у поновленні позивачу виплати пенсії за віком у зв'язку з прийняттям рішення Конституційного Суду України № 4-рп/2016 від 08 червня 2016 року.

Постанова суду в частині відмови у задоволенні позову мотивована пропуском строку звернення до суду, а також тим, що нарахування пенсії позивачу не здійснювалося, тому вимога

щодо виплати компенсації втрати частини щомісячних сум заборгованості пенсії є необґрунтованою.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, позивач та відповідач оскаржили її в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі відповідач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Відповідач, зокрема зазначив, що з 30.07.2010 р. позивач перебуває на обліку у відповідача та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування". З 30.03.2010 року позивач працює на посаді судді Чернігівського районного суду.

Частиною 1 ст.47 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" (зі змінами, внесеними Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" N 213-VIII від 02.03.2015р., що набрали чинності з 01.04.2015р.) передбачено, що тимчасово, у період з 01.04.2015р. по 31.12.2015р. у період роботи особи (крім інвалідів І та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія п.1 ст.10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту") на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами України "Про статус народного депутата України", "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються. Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється.

При цьому, пунктом 2 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" N 213-VIII від 02.03.2015р. встановлено, що порядок виплати пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) працюючим пенсіонерам, встановлений цим Законом, поширюється на пенсіонерів (отримувачів щомісячного довічного грошового утримання) незалежно від часу призначення пенсії.

Таким чином, законодавчо встановлено заборону виплати з 01.04.2015р. пенсій за віком, призначених відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", особам, які працюють на окремих посадах, у тому числі суддями відповідно до Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24.12.2015р. № 911-VIII, який набрав чинності 01 січня 2016 року, внесено зміни до частини першої статті 47 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", зокрема, частину першу вказаної статті викладено в такій редакції: "Тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року особам (крім інвалідів І та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються".

Крім того, частиною 1 ст.47 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" (зі змінами, внесеними Законом від 06.12.2016 року № 1774-VIII, який набрав чинності 01 січня 2017 року) передбачено, що тимчасово по 31 грудня 2017 року особам (крім інвалідів І та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), які займають посади державної служби, визначені Законом України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII "Про державну службу", а також працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються.

Таким чином, враховуючи, що позивач працює на посаді та на умовах, передбачених Законом України "Про судоустрій і статус суддів", підстави для виплати позивачу пенсії відсутні.

Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" в частині припинення виплат особам, які працюють на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами України "Про статус народного депутата України", "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", пенсії, призначені відповідно до цього Закону, Конституційним Судом України на теперішній час не визнано неконституційним.

Зазначає, що предметом розгляду Конституційного Суду України на відповідність Конституції України були положення ст.141 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" від 07.07.2010р. № 2453-VI щодо зменшення розміру щомісячного довічного грошового утримання судді, встановлення максимального розміру такого утримання, припинення його виплати суддям у відставці на період їх роботи на певних посадах та скасування права судді на перерахунок призначеного раніше довічного грошового утримання судді, а також положення пункту 5 розділу III "Прикінцеві положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" N 213-VIII від 02.03.2015р., за яким у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне грошове утримання призначаються, зокрема, відповідно до Закону України "Про судоустрій та статус суддів" від 07.07.2010р. № 2453-VI.

Пенсія за віком позивачу призначена відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", тобто на загальних підставах, а не як гарантія, яка обумовлена статусом судді.

Просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нову - про відмову в задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Зокрема позивач зазначає, що відповідач призупинив виплату позивачу пенсії без повідомлення про це. Позивач отримує пенсію на пластикову картку "Приватбанку", проте, у зв'язку з тим, що працює та отримує заробітну плату, користується нею не регулярно. Коли позивач дізнався про невиплату пенсії, відразу 14 червня 2016 року звернувся із заявою до відповідача щодо отримання довідки про суму невиплаченої пенсії з 01.04.2015 року, проведення виплати пенсії та поновлення її виплати.

Згідно листа № 32/П-7 від 24.06.2016 року відповідач роз'яснив, що поновлення виплати пенсії позивачу буде здійснено з 08.06.2016 року, тобто з дня ухвалення рішення Конституційним Судом України від 08.06.2016р. № 4-рп/2016.

12.08.2016 року позивач отримав лист відповідача № 3880/12 від 10.08.2016р. на звернення від 14.06.2016 року, в якому позивачу було додатково роз'яснено, що на підставі рішення Конституційного Суду України від 08.06.2016р. по справі № 1-8/2016 відсутнє право на поновлення позивачу виплати пенсії за віком. Не погоджуючись з цим, 24.04.2017 року позивач повторно звернувся до відповідача із заявою про поновлення виплати пенсії у зв'язку із незаконним припиненням її виплати.

04.05.2017 р. № 22/П-7 відповідач письмово роз'яснив, що у позивача відсутнє право на поновлення виплати пенсії за віком.

Отже, здійснене порушення права позивача відповідачем є тривалим та систематичним.

На думку позивача, саме 04.05.2017 р. він дізнався про порушення своїх прав відповідачем на поновлення у виплаті пенсії.

Зазначає, що по суті позовних вимог відповідач не надав ніяких належних заперечень та доказів.

Умовою для виплати громадянину передбаченої ст.46 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", ст.2 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" та Порядком компенсації є порушення встановлених строків виплати пенсії. При цьому, компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування підприємством, установою чи організацією (у цій справі - органом ПФУ) добровільно чи на виконання судового рішення.

Період невиплати суми заборгованості пенсії і необхідність виплати компенсації втрати частини щомісячних сум заборгованості, відповідачем визнається.

Відповідно до роз'яснень, наведених у постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року "Про застосування Конституції при здійсненні правосуддя", Конституція України, як зазначено в статті 8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції та в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення мають ґрунтуватися на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй. Суд безпосередньо застосовує Конституцію у разі, коли зі змісту норм Конституції не випливає необхідність додаткової регламентації її положень законом.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав проблему, пов'язану з реалізацією права на соціальний захист, неприпустимістю обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України та закони України виокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. У рішеннях Конституційного Суду України зазначалося, що пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 Конституції України не допускається (Рішення Конституційного Суду України від 17 березня 2004 року №7-рп/2004, від 1 грудня 2004 року N 20-рп/2004 від 6 липня 1999 року N8-pn/99, від 20 березня 2002 року N5-рп/2002, від 1 грудня 2004 року N 20-рп/2004).

Разом з цим, відповідно до ст.46 ч.2 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Компенсація втрати частини пенсії у зв'язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

Відповідач не надав суду належних доказів правомірності свого рішення в частині не нарахування і невиплати пенсії за віком з 01.04.2015 року по 11.05.2017 року.

Таким чином, відповідач незаконно не нараховував і не виплачував пенсію за віком тривалий час з 01.04.2015 року по 11.05.2017 року.

Просить змінити постанову суду першої інстанції та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач надіслав апеляційному суду заяву про розгляд справи без його участі.

Представник позивача надіслав апеляційному суду клопотання, в якому просив розглянути справу без участі позивача, задовольнити апеляційну скаргу позивача, а апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення.

Представники сторін по справі, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явилися, що не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч.1 ст.41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає, а апеляційну скаргу відповідача слід задовольнити частково наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що з 30.07.2010 року позивачу призначено пенсію за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування". Позивач перебуває на обліку у відповідача.

Також позивач з 30.03.2010 року працює суддею Чернігівського районного суду Запорізької області.

25.05.2017 року позивач звернувся до суду першої інстанції із заявою, в якій просив надати довідку про суму невиплаченої пенсії з 01.04.2015 року та провести нарахування та виплату суми пенсії з 01.04.2015 року, та поновити виплату пенсії у зв'язку з незаконним припиненням її виплати.

У відповідь на заяву позивача, відповідач листом від 04.05.2017 р. №22/П-7 повідомив позивача, що листом від 24.06.2016р за № 32-П-7 позивачу було надано ґрунтовну відповідь з питання поновлення виплати пенсії та здійснення виплати невиплаченої суми пенсії з 01.04.2015р., з посиланням на норми діючого законодавства, та зокрема зазначив, що згідно Закону України від 06.12.2016 року №1774-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" було внесено зміни до абзацу другого ст.47 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", а саме в абзаці другому слова і цифри "у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року" замінено словами і цифрами "по 31 грудня 2017 року". Таким чином, відповідно до ст. 47 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" (зі змінами) тимчасово, у період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2017 року, особам (крім інвалідів І та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 ст.10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються.

Оскільки пенсію за віком позивачу призначено відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" та позивач працює на посаді, яка дає право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законом України "Про судоустрій і статус суддів", підстави для виплати пенсії у відповідача відсутні.

Суд першої інстанції дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог з 04.05.2017 року, оскільки:

- рішенням Конституційного Суду України № 4-рп/2016 від 08 червня 2016 року було визнано неконституційною заборону виплати пенсій, призначених відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 09 липня 2003 року особам, які працюють на окремих посадах, у тому числі на посаді судді відповідно до Закону України "Про судоустрій і статус суддів". Таким чином, подальше внесення змін Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" № 1774-19 від 06.12.2017 року, яким фактично лише продовжено строк тимчасової невиплати пенсій, не може вважатися правомірним обмеженням права на пенсію;

- вперше позивач дізнався про порушення свого права 24.06.2016 року з листа відповідача № 32/п-7, про що вказує в позовній заяві, а до суду звернулась 19.05.2017 року, тобто, з порушенням шестимісячного строку на звернення до адміністративного суду. Нарахування та виплата пенсії здійснюється періодично та щомісячно, а остання відмова позивачу в нарахуванні та виплаті пенсії за віком здійснена 04.05.2017 року (лист від 04.05.2017 року № 22/П-7), тому суд дійшов висновку про необхідність задоволення вимог щодо нарахування та виплати пенсії починаючи з 04.05.2017 року;

- умовою компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати є факт нарахування особі пенсії, соціальної виплати, стипендії, заробітної плати та їх невиплата більше одного місяця. Враховуючи, що пенсія за віком позивачу не нараховувалася, правові підстави для стягнення компенсації за затримку її виплати відсутні.

Колегія судів не погоджується з висновками суду першої інстанції на підставі наступного.

Згідно ч.1 ст.99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (ч.2 ст.99 КАС України).

Згідно ч.1 ст.100 КАС України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи (ч.2 ст.100 КАС України).

Відповідно до ч.1 ст.55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Слід зазначити й про те, що практика Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" є джерелом права, свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строку для звернення до суду за захистом порушених прав.

Встановлене законом обмеження строків передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов'язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

За змістом процесуального закону поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об'єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, що підтверджені належними доказами.

Позивач звернувся до суду першої інстанції 19 травня 2017 року та просив задовольнити позовні вимоги з 01.04.2015 року. Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв'язку з припиненням виплати позивачу пенсії за віком з 01.04.2015 року.

Відповідно до ч.1 ст.47 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія.

Отже, про порушення свого права позивач повинен був дізнатися у квітні 2015 року. Наведені позивачем доводи щодо використання пенсійної банківської картки не свідчать про наявність обставин, що об'єктивно перешкоджали позивачу дізнатись про порушення його права на отримання пенсії та звернутися до суду за захистом порушеного права в межах шестимісячного строку звернення до суду.

Отже, позовні вимоги позивача за період з 01.04.2015 року по 18.11.2016 року слід залишити без розгляду.

Згідно з ч.1 ст.47 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" N911-VIII від 24.12.2015р., що набрала законної сили з 01.01.2016 року, пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року:

- особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються;

- у період роботи на інших посадах/роботах пенсія (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), розмір якої перевищує 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, виплачується в розмірі 85% призначеного розміру, але не менше 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність.

Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється.

З 1 січня 2017 року пенсії виплачуються без урахування одержуваної заробітної плати (доходу) або пенсійних виплат з накопичувальної системи пенсійного страхування чи пенсійних виплат із системи недержавного пенсійного забезпечення крім випадків, передбачених законом.

З 01.01.2017 року набрала законної сили ч.1 ст.47 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" N1774-VIII від 06.12.2016 року, відповідно до якої пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Тимчасово, по 31 грудня 2017 року:

- особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), які займають посади державної служби, визначені Законом України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII "Про державну службу", а також працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються;

- у період роботи на інших посадах/роботах пенсія (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" ), розмір якої перевищує 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, виплачується в розмірі 85 відсотків призначеного розміру, але не менше 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність.

Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється.

Отже, у період з 19.11.2016 року по теперішній час положеннями ч.1 ст.47 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" передбачено обмеження щодо нарахування та виплати пенсії особам, які працюють на посадах та на умовах, передбачених Законом України "Про судоустрій і статус суддів".

Сторонами у справі не заперечується, що з 30.07.2010 року позивачу було призначено пенсію за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування". Також у період з 18.11.2016 року та на час розгляду справи позивач працював суддею Чернігівського районного суду Запорізької області, тому нарахування та виплата пенсії відповідачем позивачу не здійснювалася.

При цьому, апеляційний суд керується положеннями ч.1 ст.47 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" N911-VIII від 24.12.2015р. та Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" N1774-VIII від 06.12.2016 року, оскільки вони прийняті законодавчим органом (парламентом) і є обов'язковим до виконання, виходячи з позиції Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 20 липня 2006 року у справі "Сокуренко і Стригун проти України" (Заяви №29458/04 та №29465/04) вказав: "що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом" (п.23 рішення).

Конституційний Суд України в рішенні від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначив, що за загально визначеним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у ч.1 ст.58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Посилання суду першої інстанції рішення Конституційного Суду України № 4-рп/2016 від 08 червня 2016 року є помилковим у зв'язку з тим, що воно прийнято стосовно скасування законодавчих норм, що передбачали право суддів на отримання щомісячного довічного грошового утримання, а не пенсії за віком, яка призначена за Законом України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", та не стосується спірних правовідносин у справі.

З огляду на це, колегія суддів приходить до висновку, що у відповідача не було правових підстав для поновлення виплати пенсії позивачу та задоволення позову в цій частині.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що Європейський суд з прав людини в рішенні "Великода проти України" від 03.06.2014 року зазначив, що законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову позивачу у задоволенні позову в частині вимог про виплату компенсації втрати частини щомісячних сум заборгованості пенсії за період з 20.05.2015 року по 11.05.2017 року у зв'язку з порушенням строку їх виплати, оскільки ст.46 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" та Законом України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" передбачено компенсацію за затримку виплати нарахованої пенсії, проте, нарахування пенсії позивачу не здійснювалося у зв'язку з припиненням її виплати. Крім того, ця вимога має похідний характер від вимоги про поновлення виплат, а тому задоволенню не підлягає.

Згідно із ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

З огляду на наведене, відповідач діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, тому позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають.

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції порушив норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи; висновки суду не відповідають цим обставинам, що є підставою для скасування постанови суду з ухваленням нового рішення відповідно до ст.202 КАС України.

Керуючись ст.ст.196, 198, 202 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Токмацького об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області задовольнити частково.

Постанову Токмацького районного суду Запорізької області від 24 липня 2017 року у справі №328/1327/17 скасувати.

Позов ОСОБА_1 в частині позовних вимог про визнання протиправними дій Токмацького об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо призупинення ОСОБА_1 нарахування та виплати пенсії за віком, та зобов'язання Токмацького об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області поновити нарахування та виплату пенсії за віком ОСОБА_1 з 01.04.2015 року по 18.11.2016 року залишити без розгляду.

В іншій частині позову відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції в порядку, визначеному ст.212 КАС України.

Головуючий суддя: О.М. Панченко

Суддя: О.В. Головко

Суддя: С.М. Іванов