Справа № 820/4787/17
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2017-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

28.11.2017 р. справа №820/4787/17

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Сліденко А.В.,

за участі:

секретаря судового засідання - Стрєлка О.В.,

представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача, РДА - подав клопотання про слухання за відсутності,

відповідача - державного реєстратора - подав клопотання про слухання за відсутності,

представника третьої особи, ПрАТ "Насінневе" - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_3
до Сектору Державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Кегичівської районної державної адміністрації Харківської області, Державного реєстратора Кегичівської районної державної адміністрації Харківської області ОСОБА_4
проскасування рішення від 18.04.2017р. №34818479 "Про державну реєстрацію права оренди земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 5,1565га, кадастровий номер 0:07:003:0120, розташовану на території Парасковіївської сільської ради Кегичівського району Харківської області, -

встановив:

Позивач, гр. ОСОБА_3, у порядку адміністративного судочинства заявив вимогу про скасування рішення від 18.04.2017 р. №34818479 "Про державну реєстрацію права оренди земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 5,1565га, кадастровий номер 0:07:003:0120, розташовану на території Парасковіївської сільської ради Кегичівського району Харківської області.

Аргументуючи заявлені вимоги зазначив, що до державної реєстрації речового права були подані неправильно оформлені договір оренди земельної ділянки та додаткова угода до цього договору. Відтак, стверджував, що були відсутні правові підстави для проведення державної реєстрації права оренди за цими правочинами.

Відповідач, Сектор Державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Кегичівської районної державної адміністрації Харківської області, з поданим позовом не погодився.

Аргументуючи заперечення проти позову зазначив, що рішення про державну реєстрацію права оренди було прийнято правильно, будь-яких підстав для прийняття іншого рішення з матеріалів звернення не вбачалось.

Відповідач, Державний реєстратор Кегичівської районної державної адміністрації Харківської області - ОСОБА_4, з поданим позовом не погодився.

Аргументуючи заперечення проти позову зазначив, що рішення про державну реєстрацію права оренди було прийнято правильно, будь-яких підстав для прийняття іншого рішення з матеріалів звернення не вбачалось.

Третя особа, Приватне акціонерне товариство «Насінневе», з поданим позовом не погодилась, наполягала на відсутності підстав для задоволення заявленої вимоги.

Суд, вивчивши доводи позову та заперечень проти позову, повно виконавши процесуальний обов'язок зі збору доказів, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши добуті по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з наступних підстав та мотивів.

За матеріалами справи судом встановлено, що спір склався з приводу реалізації самостійним та незалежним субєктом права функцій державного реєстратора у порядку Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Так, 18.04.2017 р. за зверненням ПрАТ «Насінневе» відповідачем, державним реєстратором Кегічивської РДА Харківської області було прийнято рішення №34818479 «Про державну реєстрацію права оренди земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 5,1565 га, кадастровий номер 0:07:003:0120, розташовану на території Парасковіївської сільської ради Кегичівського району Харківської області».

Вирішуючи спір, суд зазначає, що правовідносини з приводу проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно унормовані приписами Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Проаналізувавши положення названого акту законодавства, суд відмічає, що у процедурі розгляду поданих заявником документів державний реєстратор має повноваження на прийняття декількох актів волевиявлення владного управлінського характеру, а саме: рішення про зупинення розгляду заяви у порядку ст. 23 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», рішення про відмову у державній реєстрації прав відповідно до ст.24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», рішення про зупинення державної реєстрації прав у порядку ст. 25 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», рішення про державну реєстрацію прав у порядку п. 5 ч. 1 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Вказані повноваження суд не вважає ані делегованими (адже ці повноваження безпосередньо надані законом, а не одержані за процедурою передачі від іншого субєкта владних повноважень), ані дискреційними (адже законом передбачено не розсуд особи, а прийняття чітко визначеного рішення у звязку з існуванням чітко визначених обставин).

З-поміж перелічених актів волевиявлення лише рішення про державну реєстрацію прав спричиняє настання юридичних наслідків у вигляді виникнення у особи певного речового права, зокрема і права оренди земельної ділянки.

Разом з тим, оскільки законодавець у положеннях ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачив можливість скасування судом рішення про державну реєстрацію прав, то вказана обставина не сприймається судом як перешкода вирішенню по суті питання відповідності закону спірного рішення державного реєстратора як субєкта владних повноважень у порядку адміністративного судочинства.

Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст. 69, 70, 86 КАС України, суд встановив, що 13.04.2007 р. між гр. ОСОБА_3 (в якості орендодавця, позивач по даній справі) та ВАТ «Насінневе» (в якості орендаря, третя особа по даній справі) за №301 було укладено договір оренди земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 5,1565 га.

Як зясовано судом з пояснень представників позивача та третьої особи, названий договір укладався за вільної волі сторін, без жодного примусу чи будь-якого визначального впливу, з дійсним наміром настання обумовлених договором правових наслідків, стосовно цього договору не існує спорів у судах. Речових прав за цим договором у порядку Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не реєструвалось, сам договір пройшов процедуру державної реєстрації 05.05.2008 р.

18.11.2014 р. між гр. ОСОБА_3 (в якості орендодавця, позивач по даній справі) та ПрАТ «Насінневе» (в якості орендаря, третя особа по даній справі) було укладено додаткову угоду до договору оренди №301 від 13.04.2007 р., п. 4 якої у новій редакції було викладено п.6 первісного договору і визначено строк дії договору у 16 років.

Як зясовано судом з пояснень представників позивача та третьої особи, названий договір укладався за вільної волі сторін, без жодного примусу чи будь-якого визначального впливу, з дійсним наміром настання обумовлених договором правових наслідків, стосовно цього договору не існує спорів у судах.

Позивач стверджує, що спірне рішення субєкта владних повноважень з приводу державної реєстрації речового права права оренди за договором №301 від 13.04.2007 р. та додатковою угодою від 18.11.2014 р. є незаконним, оскільки первісний договір і додаткову угоду слід кваліфікувати як окремі та самостійні правочини. Станом на дату прийняття спірного рішення, тобто станом на 18.04.2017 р., положення ч. 3 ст. 19 Закону України «Про оренду землі» містили вимогу про строк дії договору оренди землі, котрий не може бути меншим за 7 років. За п. 6 договору строк оренди складав 10 років. З урахуванням п. 4 додаткової угоди строк дії оренди почав дорівнювати 16 рокам. Отже, додатковою угодою строк оренди було збільшено лише на 6 років при вимозі закону у мінімальному строкові у 7 років.

Стосовно даного доводу суд зазначає, що відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 22 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» документи, що подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Разом з тим, згідно з абз. 3 ч. 1 ст. 22 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено чітке правило, у силу якого не розглядаються документи з підчищеннями або дописками, закресленими словами та іншими не обумовленими в них виправленнями, заповнені олівцем, з пошкодженнями, що не дають змоги однозначно тлумачити їх зміст, а також оформлені з порушенням вимог законодавства.

У ході розгляду справи судом достеменно встановлено, що у спірних правовідносинах документи, подані для державної реєстрації речового права права оренди, перелічених дефектів не несли.

Розглядаючи справу, суд відмічає, що підстави, з якими закон повязує можливість реалізації державним реєстратором повноваження на прийняття рішення про відмову у державній реєстрації речового права, викладені в ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», де зазначено, що у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо: 1) заявлене речове право, обтяження не підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону; 2) заява про державну реєстрацію прав подана неналежною особою; 3) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом; 4) подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження; 5) наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; 6) наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно; 7) заяву про державну реєстрацію обтяжень щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем; 8) після завершення строку, встановленого частиною третьою статті 23 цього Закону, не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав; 9) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію; 10) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка згідно із законодавством не має повноважень подавати заяви в електронній формі; 11) заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене речове право, обтяження вже зареєстровано у Державному реєстрі прав; 12) заявника, який звернувся із заявою про державну реєстрацію прав, що матиме наслідком відчуження майна, внесено до Єдиного реєстру боржників.

З приводу загаданого у цій статті повноваження державного реєстратора на перевірку поданих документів вимогам закону, суд зазначає, що з огляду на приписи ст.ст. 6, 8, 19, 124 Конституції України таке повноваження може бути реалізовано лише у спосіб формального (зовнішнього) контролю, тобто перевірки наявності обовязкових реквізитів, установленої форми, джерел походження документів, виявлення явних та очевидних дефектів.

Проведення державним реєстратором перевірки змісту таких документів, особливо в частині правочинів, на думку суду, є неправомірним, адже є по суті привласненням функції органу судової влади.

Оглянувши тексти договору від 13.04.2007 р. та додаткової угоди від 18.11.2014 р., суд відмічає, що дані правочини відповідали вимогам законодавства, чинного на момент їх вчинення.

Так, за правилами ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації прав підлягають: 1) право власності; 2) речові права, похідні від права власності: право користування (сервітут); право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); право забудови земельної ділянки (суперфіцій); право господарського відання; право оперативного управління; право постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки; право користування (найму, оренди) будівлею або іншою капітальною спорудою (їх окремою частиною), що виникає на підставі договору найму (оренди) будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), укладеного на строк не менш як три роки; іпотека; право довірчої власності; інші речові права відповідно до закону; 3) право власності на об'єкт незавершеного будівництва; 4) заборона відчуження та арешт нерухомого майна, податкова застава, предметом якої є нерухоме майно, та інші обтяження.

У силу положень ст. 11 Цивільного кодексу України підставою для виникнення перелічених прав, є зокрема, правочини у формі письмових договорів.

При цьому, згідно з ч. 1 ст. 210 названого кодексу правочин, який підлягає державній реєстрації у випадках, встановлених законом, є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

До кола згаданих правочинів законодавцем у положеннях ст. 18 Закону України Про оренду землі були віднесені також і договори оренди земельної ділянки.

Лише з 01.01.2013 р. ст. 18 Закону України Про оренду землі була виключена Законом України від 11.02.2010 року №1878-VІ.

Згідно ч. 3 ст. 3 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов'язкової реєстрації.

У ході розгляду справи судом встановлено, що у спірних правовідносинах договір оренди земельної ділянки було укладено 13.04.2007 р., державна реєстрація цього договору проведена 05.05.2008 р., а відтак, цей договір є вчиненим і почав діяти саме з 05.05.2008 р.

Жодних речових прав за цим договором за процедурою Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до 18.04.2017 р. (дата прийняття спірного рішення державного реєстратора) не реєструвалось.

Таким чином, спірна реєстрація речового права права оренди у даному випадку була першою і при цій реєстрації державний реєстратор ані в силу п. 1 ч. 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ані у силу п. 3 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не мав повноважень на оцінку цього договору на предмет відповідності закону згідно з ст.ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст. 204 Цивільного кодексу України, бо вказане право є виключною прерогативою органу судової влади, а не державного реєстратора.

У спірних правовідносинах орендодавець та орендар у розумінні ст. 202 Цивільного кодексу України вчинили правочин шляхом укладення письмового договору відповідно до ст.ст. 626, 638 Цивільного кодексу України і у спосіб укладання додаткової угоди відповідно до ст. ст. 651, 654 Цивільного кодексу України змінили строк дії зобовязань за правочином.

Внаслідок цієї зміни строк виконання за правочином, у межах якого виникло речове право право оренди земельної ділянки почав складати 16 років.

Підстав для розподілення цього строку на строк за договором та строк за додатковою угодою суд не знаходить, позаяк відповідно до тексту додаткової угоди сторони домовились не про збільшення раніше визначеного строку на додатковий час, а про викладення умови договору у новій редакції.

За таких обставин, суд не вбачає порушень у діях державного реєстратора у спірних правовідносинах.

Стосовно доводу позивача про те, що Приватне акціонерне товариство «Насінневе» є неналежною стороною у спірній додатковій угоді від 18.11.2014 р., оскільки договір оренди укладався з Публічним акціонерним товариством «Насінневе» в якості орендодавця, не заслуговує на увагу суду, позаяк ПАТ «Насінневе» і ПрАТ «Насінневе» є одним і тим самим субєктом господарювання, ідентифікаційний код юридичної особи не змінювався.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Оскільки судовим розглядом не встановлено факту порушення прав та інтересів позивача у публічно-правових відносинах у сфері державної реєстрації речових прав, то позов має бути залишений без задоволення.

Розподіл судових витрат належить провести за правилами ст. 94 КАС України та Закону України «Про судовий збір».

Керуючись ст.ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 7-11, ст.ст. 158-163, 167, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства, суд -

постановив:

Адміністративний позов - залишити без задоволення.

Роз'яснити, що постанова набирає законної сили згідно з ст..254 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме: після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова чи ухвала суду не набрала законної сили.

Роз'яснити, що постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду згідно з ст..186 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме: шляхом подачі через Харківський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня проголошення постанови (у разі застосування судом ч.3 ст.160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні - з дня отримання копії постанови, у разі повідомлення суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених ч.4 ст.167 цього Кодексу, про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду) апеляційної скарги з одночасним надсиланням копії апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції.

Постанова у повному обсязі виготовлена 29 листопада 2017 року.

Суддя Сліденко А.В.