Справа № 820/2849/17
Суддя: П’янова Я.В.
Дата ухвалення: 2017-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2017 р.Справа № 820/2849/17
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: П'янової Я.В.

Суддів: Зеленського В.В. , Чалого І.С.

за участю секретаря судового засідання Городової А.О.

представника позивача: ОСОБА_1

представника відповідача: Голуб В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Міністерства юстиції України на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 18.10.2017р. по справі № 820/2849/17

за позовом Приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_4

до Міністерства юстиції України

про визнання незаконним та скасування наказу,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_4 (далі - позивач, приватний нотаріус ХМНО ОСОБА_4В.), звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Міністерства юстиції України (далі - відповідач), в якому, з урахуванням заяви про зменшення позову, просив визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України №1996/5 від 21.06.2017р. "Про тимчасове блокування доступу державного реєстратора - приватного нотаріуса ХМНО ОСОБА_4 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно".

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 18.10.2017 р. адміністративний позов Приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_4 - задоволено.

Визнано незаконним та скасовано наказ Міністерства юстиції України №1996/5 від 21.06.2017р. "Про тимчасове блокування доступу державного реєстратора - приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_4 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно".

Стягнуто на користь Приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_4 (61000, АДРЕСА_1) сплачений при поданні позову судовий збір в розмірі 640 грн. (шістсот сорок грн. 00 коп.) за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства юстиції України (01001, м.Київ, вул.Городецького,13).

Не погодившись з прийнятою постановою, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог позивача в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, обставини, які суд вважає встановленими, є недоведеними, висновки суду не відповідають дійсним обставинам та матеріалам справи.

В судовому засіданні представник відповідача повністю підтримав вимоги апеляційної скарги та просив їх задовольнити.

Представник позивача заперечував проти задоволення вимог апеляційної скарги, вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим, а апеляційну скаргу - безпідставною, у зв'язку з чим просить її залишити без задоволення, а постанову Харківського окружного адміністративного суду від 18.10.2017 р. - без змін.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено при розгляді апеляційної скарги, що згідно з наказом Міністерства юстиції України №1569/7 від 13.05.2017 р. позивач був включений до переліку державних реєстраторів та суб'єктів державної реєстрації, щодо яких проводиться моніторинг реєстраційних дій у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Результати проведеного працівником відповідача моніторингу оформлені актом від 29.05.2017 р., за висновками якого в діяльності позивача, як приватного нотаріуса, при виконанні функцій державного реєстратора наявні порушення Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", Порядку №1127, Порядку №1141.

Наказом Міністерства юстиції України від 01.06.2017 р. №1909/7 призначена камеральна перевірка державного реєстратора - приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_4.

Результати проведеної камеральної перевірки оформлені довідкою від 12.06.2017 року, за висновками якої в діяльності позивача, як приватного нотаріуса, при виконанні функцій державного реєстратора наявні порушення ст.ст.3, 10, 16, 18, 19, 20, 32, 34 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", пунктів 9, 10, 54 Порядку №1127, пунктів 10, 11, 12, 56 Порядку №1141 та запропоновано заблокувати доступ до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно строком на 4 місяці.

Наказом відповідача Міністерства юстиції України №1996/5 від 21.06.2017 р. до позивача, як державного реєстратора, застосовано міру юридичної відповідальності у вигляді тимчасового блокування доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно строком на 4 місяці.

Юридичною підставою для прийняття цього наказу суб'єктом владних повноважень визначено положення ст.37-1 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", а фактичною підставою слугували висновки довідки від 12.06.2017 року про вчинення порушень ст.ст.3, 10, 16, 18, 19, 20, 32, 34 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", пунктів 9, 10, 54 Порядку №1127, пунктів 10, 11, 12, 56 Порядку №1141.

Не погодившись з прийнятим наказом Міністерства юстиції України №1996/5 від 21.06.2017 р., позивач звернувся до суду з цим позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що суб'єкт владних повноважень за правилами ч.2 ст.71 КАС України не довів правильності юридичних мотивів та обґрунтованості фактичних мотивів, покладених в основу спірного рішення.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Правовідносини з приводу процедури державної реєстрації речових прав та нерухоме майно, щодо здійснення державного контролю у цій сфері та притягнення винних осіб до відповідальності унормовані, насамперед, приписами Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (затверджений Постановою КМУ від 25.12.2015р. №1127 із змінами та доповненнями; далі - Порядок №1127); Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (затверджений Постановою КМУ від 26.10.2011 р. №1141 із змінами та доповненнями; далі - Порядок №1141), Порядку здійснення контролю у сфері державної реєстрації (затверджено Постановою КМУ від 21.12.2016р. №990; далі - Порядок №990).

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Державний реєстр речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) - єдина державна інформаційна система, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об'єкти та суб'єктів таких прав.

Реєстраційна справа - це сукупність документів, на підставі яких проведено реєстраційні дії, а також документів, сформованих у процесі проведення таких реєстраційних дій, що зберігаються у паперовій та електронній формі.

Реєстраційна дія - державна реєстрація прав, внесення змін до записів Державного реєстру прав, скасування державної реєстрації прав, а також інші дії, що здійснюються в Державному реєстрі прав, крім надання інформації з Державного реєстру прав.

Частиною 1 ст. 10 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" встановлено, що Державним реєстратором є:

1) громадянин України, який має вищу освіту за спеціальністю правознавство, відповідає кваліфікаційним вимогам, встановленим Міністерством юстиції України, та перебуває у трудових відносинах з суб'єктом державної реєстрації прав;

2) нотаріус;

3) державний виконавець, приватний виконавець - у разі державної реєстрації обтяжень, накладених під час примусового виконання рішень відповідно до закону, а також у разі державної реєстрації припинення іпотеки у зв'язку з придбанням (передачею) за результатом прилюдних торгів (аукціонів) нерухомого майна, що є предметом іпотеки.

Приписами ч. 3 ст. 10 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" встановлено обов'язки державного реєстратора.

Відповідно до ч. 2 ст. 37-1 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" за результатами проведення перевірок державних реєстраторів чи суб'єктів державної реєстрації прав Міністерство юстиції України у разі виявлення порушень порядку державної реєстрації прав державними реєстраторами, уповноваженими особами суб'єктів державної реєстрації прав приймає вмотивоване рішення про:

1) тимчасове блокування доступу державного реєстратора, уповноваженої особи суб'єкта державної реєстрації прав до Державного реєстру прав;

2) анулювання доступу державного реєстратора, уповноваженої особи суб'єкта державної реєстрації прав до Державного реєстру прав;

3) притягнення до адміністративної відповідальності державного реєстратора, уповноваженої особи суб'єкта державної реєстрації прав;

4) направлення до Вищої кваліфікаційної комісії нотаріату при Міністерстві юстиції України подання щодо анулювання свідоцтва про право на зайняття нотаріальною діяльністю;

5) скасування акредитації суб'єкта державної реєстрації прав.

У разі прийняття рішення про тимчасове блокування або анулювання доступу державного реєстратора до Державного реєстру прав, скасування акредитації суб'єкта державної реєстрації прав Міністерство юстиції України вирішує питання про передачу на розгляд суб'єкту державної реєстрації прав, що забезпечує зберігання реєстраційних справ у паперовій формі, документів, що подані для проведення реєстраційних дій та перебувають на розгляді у відповідного державного реєстратора, акредитованого суб'єкта державної реєстрації прав.

Пунктом 14 Порядку № 990 передбачено, що рішення, дії або бездіяльність Мін'юсту можуть бути оскаржені до суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 38 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державні реєстратори, суб'єкти державної реєстрації прав за порушення законодавства у сфері державної реєстрації прав несуть дисциплінарну, цивільно-правову, адміністративну або кримінальну відповідальність у порядку, встановленому законом.

В ході розгляду справи встановлено, що підставою для винесення оскаржуваного наказу №1996/5 від 21.06.2017 "Про тимчасове блокування доступу державного реєстратора - приватного нотаріуса ХМНО ОСОБА_4 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно" слугувала довідка від 12.06.2017 р. за результатами проведення камеральної перевірки приватного нотаріуса ХМНО ОСОБА_4.

За висновками вказаної перевірки в діяльності позивача, як приватного нотаріуса, при виконанні функцій державного реєстратора виявлені порушення ст.ст.3, 10, 16, 18, 19, 20, 32, 34 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", пунктів 9, 10, 54 Порядку №1127, пунктів 10, 11, 12, 56 Порядку №1141.

Так, за твердженням суб'єкта владних повноважень при розгляді заяв за №№ 20910833, 21011964, 21013517, 21028286, 21233920, 21238156 позивач не вніс до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно електронних копій документів на підтвердження повноважень представника.

В свою чергу, необхідно зауважити на те, що перелік документів, на підставі яких здійснюється державна реєстрація речових прав на нерухоме майно, викладений законодавцем у ст.27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", і документи про повноваження представника не входять до кола цих документів.

Фактів здійснення позивачем державної реєстрації речових прав на неналежних осіб або за зверненнями неналежних осіб, умисного чи внаслідок явної недбалості протиправного позбавлення осіб належних їм речових прав на нерухоме майно суб'єктом владних повноважень у спірних правовідносинах виявлено не було.

Положення ст.ст.10, 16-18 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", пунктів 8-10 Порядку №1127 не містять чітких та однозначно сформульованих вимог відносно виготовлення електронних копій документів про повноваження представника заявника.

Твердження позивача про долучення до матеріалів справ паперових копій цих документів були відхилені суб'єктом владних повноважень без належної та достатньої аргументації неврахування, зокрема, у співвідношенні із спричиненими цим діянням наслідками.

Таким чином, дії відповідача за цим епізодом не порушили прав та інтересів будь-яких осіб, не спричинили настання жодних негативних наслідків, суть висунутих суб'єктом владних повноважень претензій має суто формальний характер і витікає з власного тлумачення низки приписів актів законодавства.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правомірно не погодився із судженням відповідача про кваліфікацію цих дій як правопорушень, які заслуговують на застосовування санкцій в порядку ст.37-1 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Окрім того, за твердженням відповідача, позивачем при виконанні функцій державного реєстратора не було дотримано вимог законодавства при розгляді заяв за №№ 19772030, 19817834, а саме: не додано електронної копії документа, що встановлюють право власності.

В свою чергу, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що залучення правовстановлюючих документів по цим заявам до матеріалів реєстраційних справ у паперовій формі (обставини чого не заперечувались відповідачем у ході розгляду справи), а також відсутність будь-яких негативних юридичних наслідків діянь державного реєстратора свідчать про явну та очевидну надмірність застосованого до позивача покарання у вигляді санкції на блокування доступу до Державного реєстру прав на нерухоме майно строком на 4 місяці.

За твердженням суб'єкта владних повноважень при розгляді заяв за №№21017676, 21017897 позивач вчинив реєстрацію права власності у результаті поділу об'єкта за відсутністю документа, що підтверджує присвоєння адреси об'єкту нерухомого майна.

Проте, з поданих на державну реєстрацію документів вбачався висновок компетентного суб'єкта права про можливість поділу об'єкта нерухомості на дві окремі будівлі зі збереженням раніше присвоєної поштової адреси.

Колегія суддів зауважує на те, що закон не наділяє державного реєстратора повноваженнями на перевірку суті письмових документів юридичного характеру за відсутності явних та очевидних ознак невідповідності закону таких документів.

Таким чином, відсутні правові підстави для визнання правильними доводів відповідача за цим епізодом про протиправність дій державного реєстратора, який погодився з висновком офіційного письмового документу.

Також, за твердженням суб'єкта владних повноважень, при розгляді заяв за №№ 20954549, 21238996, 21239078 позивачем перед прийняттям рішень не було здійснено пошук заяв у базі даних та не у повному обсязі була перевірена інформація стосовно наявності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови в проведені державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень.

В свою чергу, з матеріалів проведеного відповідачем контролю не вбачається протиправності або помилковості вчинених приватним нотаріусом реєстраційних дій.

Колегія суддів погоджується з доводами відповідача про те, що встановлений законом чи підзаконним нормативно-правовим актом порядок реалізації управлінської функції має бути безумовно додержаний суб'єктом владних повноважень навіть і у тому випадку, коли такий порядок має суто формальний характер.

Проте, оскільки суб'єкт владних повноважень у спірних правовідносинах взагалі не сприйняв доводів позивача про наявність в його розпорядженні актуальної та достовірної інформації в обсязі, який виключав можливість прийняття помилкового рішення та спричинення негативних наслідків, тобто не врахував розумної та добросовісної поведінки особи, то є безпідставним притягнення позивача до відповідальності у вигляді санкції по блокуванню доступу до Державного реєстру прав строком на 4 місяці.

Окрім того, за твердженням суб'єкта владних повноважень, при розгляді заяв за №№ 20470317, 20930020, 20957223, 21142965, 21750044 позивачем не було здійснено пошук у Державному реєстрі прав відомостей за реєстраційним номером об'єкту нерухомого майна.

Пояснення позивача про здійснення пошуку відповідних обмежень за критерієм - адреса нерухомого майна (замість критерію - реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна) відповідачем ані в ході виконання управлінської функції контролю, ані в ході розгляду справи спростовані не були.

Пояснення позивача про те, що результати пошуку саме за обраним ним критерієм видають найбільш повну інформацію також не спростовані суб'єктом владних повноважень.

Матеріали справи не містять жодних даних, які б показували на те, що внаслідок пошуку обмежень за іншим критерієм приватним нотаріусом, як державним реєстратором, було прийнято помилкове рішення або порушено прав (інтереси) будь-яких осіб.

За таких обставин, суд першої інстанції правомірно дійшов висновку про те, що в спірних правовідносинах з урахуванням умов професійної діяльності приватного нотаріуса як державного реєстратора, відсутності щонайменших ознак спрямованості його намірів на порушення закону, цей епізод не може бути кваліфікований як підстава для застосування санкцій в порядку ст.37-1 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Також, за твердженням відповідача, при розгляді заяви № 20470317 позивачем не було перевірено повної оплати адміністративного збору.

Проте, з урахуванням положень ст.35 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" про пропорційний розподіл сплаченого адміністративного збору і фактичне надходження суми збору в частині, що належить перерахувати на користь Держави, діяння позивача за цим епізодом не створило підстав для застосування санкції згідно з ст.37-1 згаданого акту законодавства.

За твердженням суб'єкта владних повноважень при розгляді заяви №21626986 позивачем було порушено строк проведення державної реєстрації права власності.

В свою чергу, необхідно зауважити, що при накладенні покарання суб'єкт владних повноважень не визначився ані з терміном пропуску строку, ані з причинами пропуску строку, ані зі створеними у зв'язку з цим наслідками.

Наведений позивачем порядок обчислення строку за цією заявою, коли строк починає обраховуватись з наступного дня і не включає святкових, вихідних, неробочих днів, узгоджується з положеннями ст.253 Цивільного кодексу України та не суперечить нормам Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", які не містять ніяких виключних правил перебігу строків.

Отже, прийняття за даним епізодом рішення про державну реєстрацію 05.04.2017р. не суперечить закону.

Окрім того, в ході розгляду справи встановлено, що міністерством в жодному документі не обґрунтовано, чому строк блокування доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно має складати саме 4 місяці, а не будь-якій менший період часу.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про те, що жодне з вчинених позивачем у спірних правовідносинах діянь окремо, ані вчинені позивачем діяння в їх сукупності, не дають підстав для притягнення приватного нотаріуса, як державного реєстратора, до відповідальності у порядку ст.37-1 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" шляхом прийняття рішення про блокування доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Окрім того, колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що ст. 8 Конвенції передбачено, що " 1. Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. 2. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб".

Тлумачення змісту цієї статті Конвенції було надано Європейським судом з прав людини, зокрема, у п.165 рішення по справі "Олександр Волков проти України" (заява № 21722/11), з якого вбачається, що втручання у право на повагу до приватного життя може мати місце також і у разі реалізації Державою заходів впливу чи примусу до професійної діяльності особи.

З положень п. 22 ч. 1 ст. 92 Конституції України вбачається, що в Україні запроваджена цивільно-правова відповідальність, а також відповідальність за вчинення злочинів, відповідальність за вчинення адміністративних правопорушень, відповідальність за вчинення дисциплінарних порушень.

Однак, норми Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" оминають як питання кваліфікації заходів впливу (чи-то санкцій, заходів реагування, заходів примусу), запроваджених ст.ст. 37 і 37-1 цього Закону, як конкретного виду юридичної відповідальності, так і питання складових елементів діяння, які є достатніми для кваліфікації скоєного діяння як правопорушення, питання критеріїв оцінки тяжкості діяння для визначення ступеня тяжкості покарання тощо.

Колегія суддів вважає, що, обираючи з-поміж згаданих у п. 22 ч. 1 ст. 92 Конституції України цивільної, кримінальної, адміністративної, дисциплінарної відповідальності, передбачені у ст.ст. 37 і 37-1 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" заходи державного примусу, слід віднести саме до адміністративної відповідальності.

До такого висновку суд схиляється і тому, що з-поміж перелічених у цих статтях заходів державного примусу, тимчасове блокування доступу до Державного реєстру прав, анулювання доступу до Державного реєстру прав, скасування акредитації суб'єкта державної реєстрації, направлення подання щодо анулювання свідоцтва про право на зайняття нотаріальною діяльністю, у розумінні ст.ст. 238, 239 Господарського кодексу України, належать до кола адміністративно-господарських санкцій.

Таким чином, застосовуючи до спірних правовідносин ст. 8 Конвенції, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про те, що у даному випадку мало місце втручання Держави в професійну діяльність позивача у спосіб прийняття рішення обмежувального характеру.

Втручання було передбачено законом - ст.ст.37 і 37-1 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Втручання переслідувало теоретично цілком легітимну мету - забезпечення порядку (дисципліни) у справі державної реєстрації речових прав на нерухоме майно.

В свою чергу, втручання не задовольняє вимогам необхідності у демократичному суспільстві у зв'язку з недотриманням балансу між публічними та приватними інтересами учасників спірних правовідносин.

Так, оцінивши наявні по справі докази в їх сукупності, колегія суддів зазначає, що викладені в довідці перевірки від 12.06.2017р. діяння позивача, як приватного нотаріуса, при виконанні функції державного реєстратора взагалі не порушили прав та інтересів будь-яких сторонніх осіб, а також не спричинили навіть щонайменших негативних юридичних наслідків.

Таким чином, обираючи міру юридичної відповідальності у спірних правовідносинах, суб'єкт владних повноважень не забезпечив дотримання ані ст. 8 Конвенції, ані ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України в частині вимог до обґрунтованості та пропорційності прийнятого рішення.

Відповідно до вимог частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Проте, всупереч наведеним положенням, відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, не доведено правомірність його рішення, що оскаржується.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про визнання незаконним та скасування наказу Міністерства юстиції України №1996/5 від 21.06.2017р. "Про тимчасове блокування доступу державного реєстратора - приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_4 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно".

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують з підстав, наведених вище.

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції підтверджує, що постанова суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеній постанові, у зв'язку з чим підстав для її скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, п. 1 ч. 1 ст. 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Міністерства юстиції України залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 18.10.2017р. по справі № 820/2849/17 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Пянова Я.В.
Судді Зеленський В.В. Чалий І.С.
Повний текст ухвали виготовлений 27.11.2017 р.