Справа № 826/16259/16
Суддя: Дегтярьова О.В.
Дата ухвалення: 2017-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

28 листопада 2017 року 08 год. 20 хв. № 826/16259/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: Головуючого - судді Дегтярьової О.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до третя особа,Державної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління ДФС у м. Києві, яка не заявляє самостійні вимога на предмет спору: Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві,
про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, зобов'язання вчинити дії, -
В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулася ОСОБА_1 (далі також - позивач, ОСОБА_1) з позовом до Державної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління ДФС у м. Києві (далі також - відповідач, ДПІ у Деснянському районі ГУ ДФС у м. Києві), третя особа без самостійних вимог на предмет спору - Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві (далі також - третя особа, ГУ ДКС України у м. Києві), в якому просить: визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 11.06.2015 року № Т43-17; зобов'язати відповідача звернутися до ГУ ДКС України у м. Києві з поданням про повернення позивачу помилково сплачених грошових коштів у розмірі 25 000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані протиправністю податкового повідомлення-рішення від 11.06.2015 року № Т43-17, якими ОСОБА_1 визначено до сплати суми транспортного податку з фізичних осіб за 2015 рік. Позивач вважає, що у контролюючого органу не було правових підстав для нарахування названого податку у 2015 році, оскільки запровадження податку у цьому році відбулося з порушенням визначеного чинним законодавством порядку встановлення місцевих податків і зборів. Крім того, сплативши помилково в 2015 році визначену оспорюваних податковим повідомленням-рішенням суму транспортного податку, 27.09.2016 року ОСОБА_1 звернулася до відповідача із заявою про повернення помилково сплачених коштів до бюджету, однак дана заява була безпідставно залишена без задоволення.

У судовому засіданні, 31.10.2017 року представники позивача повністю підтримали заявлені позовні вимоги, а представник відповідача проти задоволення позову заперечував, підтримавши доводи, викладені у його письмових запереченнях. В тексті своїх заперечень представник податкової інспекції зазначив, що нарахування транспортного податку за 2015 рік у розмірі по 25 000 грн. на адресу позивача здійснено згідно податкового повідомлення-рішення від 11.06.2015 року № Т43-17 у відповідності та в порядку, визначеному чинним законодавством.

Третя особа явку свого уповноваженого представника у судове засідання не забезпечила, належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, та жодних пояснень (заяв) і додаткових документів до суду не подала.

31.10.2017 року суд за згодою представників сторін, керуючись ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України (далі по тексту - КАС України), ухвалив розглядати справу у порядку письмового провадження.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог з огляду на таке.

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) є власником легкового автомобіля марки Toyota (тип - легковий седан-В), модель Aurion, 2011 року випуску, державний номер НОМЕР_2 з об'єм двигуна 3 456 см3.

11.06.2015 року ДПІ у Деснянському районі ГУ ДФС у м. Києві винесено податкове повідомлення-рішення форми «Ф» за № Т43-17, яким ОСОБА_1 визначено податкове зобов'язання з транспортного податку з фізичних осіб (код платежу « 18011001») за 2015 рік у розмірі 25 000 грн. Це податкове повідомлення-рішення було отримано позивачем.

Упродовж серпня 2015 року позивач сплатила до відповідного бюджету суму транспортного податку у розмірі 25 000,00 грн., що засвідчується наданими позивачем платіжними дорученнями № І543828 від 11.08.2015 року, № І544464 від 13.08.2015 року, № І544057 від 12.08.2015 року.

27.09.2016 року ОСОБА_1 звернулася до ДПІ у Деснянському районі ГУ ДФС у м. Києві із письмовою заявою про повернення поштовим переказом через підприємства поштового зв'язку суми помилково сплаченого транспортного податку у розмірі 25 000,00 грн.

У відповідь на вказану заяву позивач отримала лист ДПІ у Деснянському районі ГУ ДФС у м. Києві від 10.10.2016 року № 6375/Т/26-52-13-05-33 з відмовою у поверненні помилково сплачених сум коштів з підстави чинності податкового повідомлення-рішення від 11.06.2015 року № Т43-17.

Не погоджуючись з правомірністю таких дій та зазначеного податкового повідомлення-рішення позивач звернулася із цим позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Розглядаючи справу по суті, суд виходить з наступного.

Відповідно до пп. 54.3.3 п. 54.3 ст. 54 Податкового кодексу України (далі по тексту - ПК України) контролюючий орган зобов'язаний самостійно визначити суму грошових зобов'язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток або від'ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, якщо: згідно з податковим та іншим законодавством особою, відповідальною за нарахування сум податкових зобов'язань з окремого податку або збору, застосування штрафних (фінансових) санкцій та пені, у тому числі за порушення у сфері зовнішньоекономічної діяльності, є контролюючий орган.

З 1 січня 2015 року набрав чинності Закон України від 28.12.2014 року № 71-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» (далі по тексту - Закон № 71-VIII), яким шляхом викладення в новій редакції статті 267 Податкового кодексу України було введено новий податок - транспортний податок.

Так, згідно зі ст.ст. 10 та 265 ПК України (у редакції Закон № 71-VIII) транспортний податок віднесено до місцевих податків у складі податку на майно.

Нормами пп. 267.1.1, 267.1.2 п. 267.1, п. 267.4, пп. 267.5.1 п. 267.5, пп. 267.6.1 п. 267.6 ст. 267 ПК України (у редакції Закон № 71-VIII) встановлено, що платниками транспортного податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які мають зареєстровані в Україні згідно з чинним законодавством власні легкові автомобілі, що відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті є об'єктами оподаткування.

Об'єктом оподаткування є легкові автомобілі, які використовувалися до 5 років і мають об'єм циліндрів двигуна понад 3000 куб. см.

Ставка податку встановлюється з розрахунку на календарний рік у розмірі 25 000 гривень за кожен легковий автомобіль, що є об'єктом оподаткування відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті.

Базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року (при цьому, календарний рік - це проміжок часу з 1 січня по 31 грудня, який триває 365 або 366 (у високосному році) календарних днів).

Обчислення суми податку з об'єкта/об'єктів оподаткування фізичних осіб здійснюється контролюючим органом за місцем реєстрації платника податку.

Згідно з абз. 1 пп. 267.6.2 п. 267.6 ст. 267 цього Кодексу, податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку та відповідні платіжні реквізити надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його реєстрації до 1 липня року базового податкового (звітного) періоду (року).

Порядок складання та направлення (вручення) таких податкових повідомлень рішень у період до 16.02.2016 року регламентовано Порядком складання та направлення (вручення) контролюючим органом податкових повідомлень-рішень платникам податків затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 28.11.2012 року № 1236, що зареєстровано в Міністерстві юстиції України 20.12.2012 року за № 2135/22447.

Крім того, Рішенням Київської міської ради «Про внесення змін до рішення Київської міської ради від 23.06.2011 року №242/5629 «Про встановлення місцевих податків і зборів в м. Києві» від 28.01.2015 № 58/923, відповідно до норм Податкового кодексу України було встановлено на території міста Києва податок на майно, який складається, зокрема, і з транспортного податку.

Положення п. 2 - 6 Положення про транспортний податок (додаток № 2 до рішення Київської міської ради від 28.01.2015 року №58/923), що визначають платників, об'єкт та базу оподаткування транспортним податком, податковий період та порядок обчислення і сплати такого податку повністю кореспондуються з наведеними вище нормами Кодексу.

Надаючи правову оцінку законності оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до п. 8.1 ст. 8 ПК України в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори.

Транспортного податку немає у переліку загальнодержавних податків та зборів (ст. 9 ПК України). Поміж тим, відповідно до п. 9.4 ст. 9 цього Кодексу установлення загальнодержавних податків та зборів, не передбачених цим Кодексом, забороняється.

У статті 10 ПК України, якою встановлено перелік місцевих податків, транспортний податок прямо не вказаний. Натомість є податок на майно (пп. 10.1.1 п. 10.1), який складається із 3 (трьох) різних податків, кожен із різними елементами податку, як їх визначено п. 7.1 ст. 7 ПК України.

Так, відповідно до ст. 265 ПК України (у редакції Закону України від 28.12.2014 року № 71-VIII, що діє з 01.01.2015), податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку; плати за землю.

Отже, транспортний податок згідно з ПК України є місцевим податком.

Водночас, особливість місцевих податків полягає в тому, що вони за законом не можуть бути встановлені безпосередньо рішенням Верховної Ради України.

Верховна Рада України може встановлювати тільки перелік дозволених до встановлення місцевими радами місцевих податків і дозволених граничних параметрів таких податків, а власне, встановлення місцевих податків, із дотриманням встановлених Верховною Радою критеріїв - є компетенцією відповідних місцевих рад.

Так, відповідно до п. 8.3 ст. 8 ПК України (у редакції, чинній на час прийняття оспорюваного податкового повідомлення-рішення), до місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних і міських рад у межах їх повноважень, і є обов'язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

Водночас, відповідно п. 4.4 ст. 4 ПК України установлення і скасування податків та зборів, а також пільг їх платникам здійснюються відповідно до цього Кодексу Верховною Радою України, а також Верховною Радою Автономної Республіки Крим, сільськими, селищними, міськими радами у межах їх повноважень, визначених Конституцією України та законами України.

Тобто, безпосереднє встановлення місцевих податків (а, отже, і транспортного податку) віднесено Податковим кодексом до компетенції відповідних сільських, селищних, міських рад у межах їх повноважень.

Встановлення місцевих податків виключно відповідними рішеннями місцевих рад закріплено також п. 24 ч. 1 ст. 26 Закону «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997 року № 280/97-ВР та ст. 143 Конституції України.

Таким чином, Верховна Рада не може безпосередньо своїм рішенням запровадити такі податки як місцеві на відповідних територіях.

Так, відповідно до п. 10.3 ст. 10 ПК України місцеві ради в межах повноважень, визначених цим Кодексом, вирішують питання відповідно до вимог цього Кодексу щодо встановлення податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) та встановлення збору за місця для паркування транспортних засобів, туристичного збору.

Згідно п. 12.3 ст. 12 ПК України сільські, селищні, міські ради в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Встановлення місцевих податків та зборів здійснюється у порядку, визначеному цим Кодексом (пп. 12.3.1 п.12.3 ст.12 ПК України).

При прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та зборів обов'язково визначаються об'єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов'язкові елементи, визначенні статтею 7 цього Кодексу з дотриманням критеріїв, встановлених розділом ХІІ цього Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору (пп. 12.3.2 п.12.3 ст. 12 ПК України).

Копія прийнятого рішення про встановлення місцевих податків чи зборів надсилається у десятиденний строк з дня оприлюднення до контролюючого органу, в якому перебувають на обліку платники відповідних місцевих податків та зборів (пп.12.3.3 п.12.3 ст. 12 ПК України).

При цьому, згідно з п. 12.5 ст. 12 ПК України офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, яке набирає чинності з урахуванням строків, передбачених пп. 12.3.4 ст. 12 цього кодексу.

Відповідно пп. 12.3.4 п.12.3 ст. 12 ПК України рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлених місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим.

Таким чином, місцеві ради за приписами норм ПК України мають обов'язково встановити (відповідним рішенням місцевої ради) транспортний податок і вирішити питання (на власний розсуд), чи запроваджувати податок ( і в яких розмірах) на майно, відмінне від земельної ділянки. Таке рішення має бути оприлюдненим до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлених місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим.

Згідно зі ст. 3 Бюджетного кодексу України бюджетний період для всіх бюджетів, що складають бюджетну систему України, становить один календарний рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року.

Тобто, виходячи з наведених вище норм Кодексів, нові податки практично не можуть бути визнані обов'язковими до сплати в 2015 році, адже місцеві ради не приймали і не могли прийняти і офіційно оприлюднити до 15 липня 2014 року рішення про встановлення таких податків і зборів.

У той же час, пп. 12.3.5 п. 12.3 ст. 12 ПК України надалі встановлено, що у разі якщо сільська, селищна або міська рада не прийняла рішення про встановлення відповідних місцевих податків і зборів та акцизного податку в частині реалізації суб'єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів, що є обов'язковими згідно з нормами цього Кодексу, такі податки до прийняття рішення справляються виходячи з норм цього Кодексу із застосуванням їх мінімальних ставок, а плата за землю справляється із застосуванням ставок, які діяли до 31 грудня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування плати за землю.

Враховуючи значний об'єм законодавчої бази, яка регулює питання встановлення розміру, порядку адміністрування та сплати транспортного податку, зважаючи на суперечність, непослідовність та неузгодженість зазначених вище норм нормативно-правових актів, суд дійшов висновку про наявність неоднозначного (множинного) трактування прав та обов'язків платників податків у спірному випадку.

Основними засадами податкового законодавства є принципи, в яких визначено зміст і спрямованість правового регулювання податкових правовідносин.

Принципи, проголошені у ст. 4 ПК України повинні застосовуватися як на стадії встановлення податків, їх основних елементів, при внесенні змін до окремих елементів податку так і на стадії застосування норм, якими визначений обов'язок сплати податку.

Так, серед принципів, проголошених у вказаній нормі, є, зокрема, презумпція правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу (пп. 4.1.4 п.4.1 ст. 4 ПК України).

Відповідно до п. 56.21 ст. 56 ПК України у разі, коли норма цього Кодексу чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі цього Кодексу, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів, або коли норми одного і того ж нормативно-правового акта суперечать між собою та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.

У свою чергу, принцип стабільності закріплений у пп. 4.1.9 п. 4.1 ст.4 ПК України має на меті встановлення незмінних умов оподаткування, елементів податків протягом певного часу.

Так, згідно вказаної норми зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року

За наведених обставин та особливостей правового регулювання, суд приходить до висновку, що застосування контролюючим органом положень ст. 267 ПК України з метою оподаткування транспортним податком не може мати місце у 2015 році.

В іншому випадку, таке застосування не відповідало б положенням ст. 58 Конституції України, відповідно до якої закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

У рішенні Конституційного Суду України від 09.02.1999 року №1-рп/99 акцентується увага на тому, що вищевказана конституційна норма допускає зворотну дію в часі лише нормативно-правових актів, які стосуються скасування чи пом'якшення відповідальності за правопорушення фізичних осіб.

У спірних правовідносинах суд застосує рішення Європейського суду з прав людини у справах «Серков проти України» (заява №39766/05), «Щокін проти України» (заяви № 23759/03 та № 37943/06), які відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» підлягають застосуванню судами як джерела права.

Цими рішеннями було встановлено порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки органи держаної влади віддали перевагу найменш сприятливому тлумаченню національного законодавства, що призвело до накладення на заявника додаткових зобов'язань зі сплати податку.

Отже, з урахуванням практики Європейського Суду з прав людини, яка сформувалась з питань імперативності правила про прийняття рішення на користь платників податків при існуванні неоднозначності у тлумаченні прав та/чи обов'язків такого платника, а також ролі рішень Європейського Суду з прав людини як джерела права в Україні, суд погоджується з твердженнями позивача про те, що застосування контролюючим органом положень ПК України з урахуванням внесених законом змін та рішення з метою оподаткування транспортним податком, може мати місце не раніше наступного бюджетного періоду, тобто не раніше 2016 року, а тому визначення суми податкового зобов'язання з транспортного податку з фізичних осіб за 2015 рік у розмірі 25000 грн. не відповідає положенням ПК України та є протиправним.

Такі висновки суду відповідають правовій позиції Вищого адміністративного суду України, що викладена в його постанові від 30.08.2016 року № К/800/8077/16 та ухвалах від 19.04.2016 року № К/800/2667/16, від 12.09.2017 року № К/800/29249/16.

З огляду на вищенаведене суд вважає, що спірне податкове повідомлення-рішення відповідача від 11.06.2015 року № Т43-17 є протиправним та таким, що підлягає скасуванню, а позовні вимоги позивача у цій частині відповідно такими, що підлягають задоволенню.

Що стосується вимоги позивача щодо зобов'язання ДПІ у Деснянському районі ГУ ДФС у м. Києві подати до ГУ ДКС України у м. Києві подання про повернення позивачу суми помилково сплачених коштів у розмірі 25 000 грн., визначеного у податковому повідомленні-рішенні від 11.06.2015 року № Т43-17.

В ході розгляду справи суд встановив, а відповідач документально не спростував той факт, що у серпні 2015 року позивач сплати повністю суму податку, визначену в оспорюваному податковому повідомленні-рішенні від 11.06.2015 року № Т43-17.

Відповідно до норм п. 43.1 та 43.3 ст. 43 ПК України помилково та/або надміру сплачені суми грошового зобов'язання підлягають поверненню платнику відповідно до цієї статті та статті 301 Митного кодексу України, крім випадків наявності у такого платника податкового боргу.

Обов'язковою умовою для здійснення повернення сум грошового зобов'язання є подання платником податків заяви про таке повернення (крім повернення надміру утриманих (сплачених) сум податку з доходів фізичних осіб, які розраховуються контролюючим органом на підставі поданої платником податків податкової декларації за звітний календарний рік шляхом проведення перерахунку за загальним річним оподатковуваним доходом платника податку) протягом 1095 днів від дня виникнення помилково та/або надміру сплаченої суми.

В силу вимог п. 43.5 ст. 43 ПК України, контролюючий орган не пізніше ніж за п'ять робочих днів до закінчення двадцятиденного строку з дня подання платником податків заяви готує висновок про повернення відповідних сум коштів з відповідного бюджету та подає його для виконання відповідному органові, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів. На підставі отриманого висновку орган, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів протягом п'яти робочих днів здійснює повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов'язань платникам податків у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику. Контролюючий орган несе відповідальність згідно із законом за несвоєчасність передачі органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів для виконання висновку про повернення відповідних сум коштів з відповідного бюджету.

Повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов'язань платникам податків здійснюється з бюджету, у який такі кошти були зараховані (п. 43.6 ст. 43 ПК України).

З наявних у справі матеріалів суд встановив, що відповідач отримав від позивача заяву щодо повернення транспортного податку від 27.09.2016 року, однак, на момент подання позовної заяви відповідний висновок органу казначейства про повернення позивачу помилково сплаченого грошового зобов'язанням з транспортного податку з фізичних осіб за 2015 рік відсутній.

Процедуру повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, а саме: податків, зборів, платежів та інших доходів бюджету, коштів від повернення до бюджетів бюджетних позичок, фінансової допомоги, наданої на поворотній основі, та кредитів, у тому числі залучених державою (місцевими бюджетами) або під державні (місцеві) гарантії (далі - платежі) визначено Порядком повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України 03.09.2013 року № 787 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 25.09.2013 року за № 1650/24182 (далі за текстом - Порядок № 787).

Пунктом 5 вказаного Порядку (в останній чинній редакції) визначено, зокрема, що повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджетів здійснюється за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, а при поверненні судового збору (крім помилково зарахованого) - за ухвалою суду, яка набрала законної сили.

Відповідно до п. 10 розд. 1 Порядку № 787, подання подається до відповідного органу Казначейства за місцем зарахування платежу до бюджету.

Подання на повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету зборів, платежів та інших доходів бюджетів (крім зборів та платежів, контроль за справлянням яких покладено на органи Державної фіскальної служби України (далі - органи ДФС)) подається до відповідного органу Казначейства за формою згідно з додатком 1 Порядку № 787.

Подання в довільній формі подається платником до органу Казначейства разом з його заявою про повернення коштів з бюджету та оригіналом або копією документа на переказ, або паперовою копією електронного розрахункового документа, які підтверджують перерахування коштів до бюджету.

Заява про повернення коштів з бюджету, яка подається до відповідного органу Казначейства, складається платником у довільній формі з обов'язковим зазначенням такої інформації: причини повернення коштів з бюджету, найменування платника (суб'єкта господарювання), код за ЄДРПОУ (для юридичної особи) або прізвище, ім'я, по батькові фізичної особи, реєстраційний номер облікової картки платника податків (ідентифікаційний номер) або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та мають відмітку у паспорті), місцезнаходження юридичної особи або місце проживання фізичної особи та номер контактного телефону, сума платежу, що підлягає поверненню, спосіб перерахування коштів з бюджету - у безготівковій формі із зазначенням реквізитів рахунку одержувача коштів чи готівкою.

Вказане свідчить, що підставою, яка обумовлює повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету коштів є подання наступних документів: заяви платника; подання органу, що контролює справляння відповідних надходжень до бюджету; платіжних доручень, що підтверджують зарахування коштів до відповідного бюджету.

Отже, аналізуючи викладені положення чинного законодавства України, суд дійшов висновку, що оскільки повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до бюджету, здійснюється за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, а таким органом є Державна фіскальна служба України, то в даному випадку саме на ДПІ у Деснянському районі ГУ ДФС у м. Києві покладено обов'язок щодо формування та надання до органів Державної казначейської служби подання про повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до бюджету.

При цьому, згідно з абз. 3 п. 5 Порядку № 787, у разі повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету податків, зборів, пені, платежів, контроль за справлянням яких покладено на органи ДФС, подання подається до відповідного органу Казначейства за формою згідно з додатком 1 до Порядку взаємодії територіальних органів Державної фіскальної служби України, місцевих фінансових органів та територіальних органів Державної казначейської служби України у процесі повернення платникам податків помилково та/або надміру сплачених сум грошових зобов'язань, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 15.12.2015 року № 1146, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 31.12.2015 року за № 1679/28124.

Враховуючи вищевикладене, та прийняте судом рішення про задоволення позовних вимог в частині визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення судом податкового повідомлення-рішення від 11.06.2015 року № Т43-17, на підставі якого у позивача виник обов'язок щодо сплати грошового зобов'язання зі транспортного податку з фізичних осіб у розмірі 25 000,00 грн., суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині зобов'язання відповідача сформувати та подати до ГУ ДКС України в м. Києві висновок про повернення ОСОБА_1 суми надміру сплаченого транспортного податку з фізичних осіб за 2015 рік у розмірі 25 000,00 грн., нарахованого відповідно до податкового повідомленням-рішенням від 11.06.2015 року № Т43-17.

В силу ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову (ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України).

Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та наданих сторонами доказів, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Керуючись ст. 2, ст. 9, ст. ст. 69 - 71, ст. 94, ст. ст. 158-163, ст. 167, ст. 186, ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління ДФС у м. Києві від 11.06.2015 року № Т43-17.

3. Зобов'язати Державну податкову інспекцію у Деснянському районі Головного управління ДФС у м. Києві сформувати та подати до Головного управління Державної казначейської служби України в місті Києві висновок про повернення ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1) суми надміру сплаченого транспортного податку з фізичних осіб за 2015 рік у розмірі 25 000,00 грн., нарахованого відповідно до податкового повідомленням-рішенням від 11.06.2015 року № Т43-17.

4. Присудити на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1, місце проживання: 02034, АДРЕСА_1) судові витрати у розмірі 1 102,42 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Державної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління ДФС у м. Києві (, місцезнаходження: 02217, м. Київ, вул. Закревського, 41).

Постанова набирає законної сили відповідно до ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена за правилами, встановленими в ст. ст. 185 - 187 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно

Суддя О.В. Дегтярьова