Справа № 806/7438/13-а
Суддя: Токарева Марія Сергіївна
Дата ухвалення: 2017-11-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2017 року м.Житомир справа № 806/7438/13-a

категорія 8.3

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Токаревої М.С.,

секретар судового засідання Мельниченко О.В.,

за участю: представників позивача та відповідача

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Баранівський молокозавод" до Новоград-Волинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Житомирській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

встановив:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Баранівський молокозавод" звернулось до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до Новоград-Волинської об'єднаної державна податкова інспекція Головного управління Міндоходів у Житомирській області, в якому, враховуючи уточнення позовних вимог, - просить визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення:

-№ від 24.10.2013 року про сплату 138 562 грн. податку на прибуток та 25 633 грн. застосованої штрафної санкції в частині 130 921,63 грн. донарахованого податку на прибуток та 25 633 грн. застосованої штрафної санкції;

- № від 24.10.2013 року про сплату 967 829 грн. податку на додану вартість та 241 957 грн. застосованої штрафної санкції;

- № від 25.10.2013 року про сплату податку на доходи фізичних осіб за основним платежем 6483,29 грн. та штрафних санкцій в розмірі 510 грн. і 3241,65 грн. В обґрунтування позову позивач зазначив, що відповідач безпідставно виніс оскаржувані податкові повідомлення-рішення, а тому просить їх скасувати.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав викладених у позовній заяві та заяві про уточнення позовних вимог, позов просив задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав та заперечував щодо його задоволення з підстав викладених у письмових запереченнях.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази наявні у матеріалах справи суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову з огляду на наступне.

Судом встановлено, що відповідачем було здійснено виїзну планову перевірку ТОВ "Баранівський молокозавод" з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.07.2011 року по 31.12.2012 року, за наслідками якої складено акт від 11.10.2013 року №683/22-00/31318317.

У ході здійснення перевірки встановлено наступні порушення:

- п.138.2, п38.4, п.138.5, п. 138.8 cт. 138, пп.139.1.12, п.139.1 ст.139 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на прибуток в періоді, що перевірявся на загальну суму 138562,00грн., у тому числі: за 3 квартал 2011 року в розмірі 16296 грн, за 4 квартал 2011 року в розмірі 19733грн, за 1 квартал 2012 року в розмірі 3471грн, за 2 квартал 2012 року в розмірі 42554грн, за 3 квартал 2012 року в розмірі 50963грн та за 4 квартал 2012 року в розмірі 5545грн;

- п.1 підр.2 р. XX "Перехідні положення" Податкового кодексу України, ст.187, ст.198 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податку на додану вартість в періоді, що перевірявся, на загальну суму 967829грн, у тому числі: за серпень 2011 в сумі 5520,00 грн., за січень 2012 в сумі 34886 грн., за лютий 2012 в сумі 34329 грн., за березень 2012 в сумі 53803 грн., за квітень 2012 в сумі 73516 грн., за травень 2012 в сумі 104868 грн., за червень 2012 в сумі 104585 грн., за липень 2012 в сумі 95927 грн., за серпень 2012 в сумі 122760 грн., за вересень 2012 в сумі 137571 грн., за жовтень 2012 в сумі 102822 грн., за листопад 2012 в сумі 58790 грн., за грудень 2012 в сумі 38452 грн.;

- п.п.164.2.2 п.164.2 ст.164, пп. "а" п.176.2 ст.176 Податкового кодексу України, а саме неутримання 15% податку на доходи фізичних осіб з виплат доходів фізичним особам за реалізовану ними сільськогосподарську продукцію, в яких відсутня довідка про право фізичної особи на отримання доходу від податкового агента без утримання податку форми №3-ДФ, в результаті чого недоутримано ПДФО в сумі 6483,29грн..

На підставі вказаного акта перевірки податковим органом було прийнято податкові повідомлення-рішення:

№ від 24.10.2013 року про сплату 138 562 грн. податку на прибуток та 25 633 грн. застосованої штрафної санкції;

№ від 24.10.2013 року про сплату 967 829 грн. ПДВ та 241 957 грн. застосованої штрафної санкції;

№ від 25.10.2013 року про сплату податку на доходи фізичних осіб за основним платежем 6483,29 грн., а також штрафних санкцій в розмірі 510 грн. та 3241,65 грн.

Податковим органом в акті перевірки визначено реалізацію позивачем у перевіряємому періоді молока нижче собівартості (аркуш 9-10 акту перевірки, п.1), що призвело до порушення п.138.4, п.138.6, п.138.2 ст.138 Податкового кодексу України. З огляду на встановлені порушення ТОВ "Баранівський молокозавод" безпідставно віднесло до складу собівартості придбаних (виготовлених) та реалізованих товарів по рядку 05.1 Декларації з податку на прибуток підприємства суми витрат щодо придбаного молока на загальну суму 146899 грн, доходи від яких не було визначено.

Перевіряючи узгодження такої правової позиції податкового органу з вимогами норм, які регулюють спірні правовідносини судом встановлено.

Так, приписами п. 138.2. ст. 138 Податкового кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі ПК) визначено, що витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Пунктом 138.4 ст.138 ПК встановлено, що витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, крім нерозподільних постійних загальновиробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

Собівартість придбаних та реалізованих товарів формується відповідно до ціни їх придбання з урахуванням ввізного мита і витрат на доставку та доведення до стану, придатного для продажу (п.138.6 ст. 138 ПК).

З аналізу вказаних норм ПК вбачається, що вони передбачають право на віднесення витрат до складу собівартості проданої продукції після застосування процедури "визнання доходів", а не їх "визначення".

Терміни "визнання доходів" та "визначення доходів", не є тотожними поняттями та несуть різне правове навантаження.

Так, "визначення доходів" це розмір отриманих товариством коштів від певних господарських операцій, а не встановлення прибутковості чи збитковості господарської операції, як це помилково вважає відповідач.

В той же час "визнання доходів" це процедура, яка встановлює момент у часі, коли платник податків має право віднести понесені ним витрати до складу собівартості проданої продукції.

Крім цього, порядок визнання доходів врегульовано п.137.1 ст.137 ПК, яким встановлено, що дохід від реалізації товарів визнається за датою переходу покупцеві права власності на такий товар. Дохід від надання послуг та виконання робіт визнається за датою складення акта або іншого документа, оформленого відповідно до вимог чинного законодавства, який підтверджує виконання робіт або надання послуг.

Тобто, визнання доходів полягає у визначенні дати, коли понесені витрати можуть бути віднесені до складу собівартості проданої продукції, а не у встановленні факту отримання прибутку чи збитку від продажу продукції.

Як в акті перевірки так і в ході розгляду справи відповідачем не наведені доводи щодо порушення товариством ст.137 ПК, а тому суд погоджується з правомірністю включенням позивачем витрат по закупівлі молока на суму 146899,00 грн. до собівартості проданої продукції та відповідно до складу валових витрат при визначенні обєкту оподаткування податком на прибуток.

Податковий орган, вважаючи, що позивач завищив витрати операційної діяльності, що складаються з витрат, що формують собівартість реалізованих товарів, на суму отриманих збитків 146899 грн. від реалізації таких товарів за цінами, що є нижчими ніж їх собівартість, виходив з того, що отриманий позивачем доход від реалізації товару (молока) є нижчим ніж собівартість такого товару, що свідчить про те, що витрати позивача в сумі 146899 грн., що формують собівартість реалізованих товарів, визнані витратами звітного періоду, в якому не визначено доходи від реалізації товарів.

У ході судового розгляду справи представник відповідача пояснив, що собівартість продукції при проведенні перевірки визначалась математичним методом, водночас, жодних доказів на підтвердження визначення собівартості продукції позивача не надав.

Cтаттею 139 ПК України визначено вичерпний перелік витрат, що не враховуються при визначенні оподатковуваного прибутку. До даного переліку не включено обмеження щодо права на віднесення до складу валових витрат, витрати доходи від яких не визначені.

Слід вказати, що у ході судового розгляду справи було встановлено та підтверджено наявними у матеріалах справи письмовими доказами, що предметом господарської діяльності ТОВ "Баранівський молокозавод" є закупівля молока від сільськогосподарських товаровиробників (населення та інших субєктів господарювання), його переробка на власних молокопереробних потужностях, та послідуючий продаж продукції власної переробки.

Таким чином, усі витрати понесені товариством на закупівлю молока, його доставку в товариство, перероблення на власних виробничих потужностях, з послідуючим продажем іншим субєктам господарювання, в результаті чого товариство отримує кошти, які в послідуючому знову ж таки спрямовуються на господарські потреби товариства (нова закупка молока, зарплата, оплата електроенергії, газу, паливо-мастильних матеріалів, витратних матеріалів для обслуговування молокопереробного обладнання тощо), - безумовно є витратами, які безпосередньо повязані з господарською діяльністю ТОВ "Баранівський молокозавод".

Що стосується витрат по оплаті гужового транспорту (аркуш 10 акту перевірки, п.2).

В акті перевірки (арк.10 п.2) контролюючий орган послався на порушення позивачем п.138.2, п.138.4 ст.138 ПК, і як наслідок безпідставне віднесення до складу собівартості, витрати на оренду гужового транспорту фізичних осіб, без відповідно належно оформлених первинних документів на загальну суму 110 961,00 грн.

Відсутність належним чином оформлених первинних документів на думку відповідача полягає в тому, що:

- договора оренди гужового транспорту у фізичних осіб нотаріально не посвідчені сільською Радою;

- не надано документів, які б свідчили про передачу гужового транспорту орендодавцю та документів на фактичне утримання та використання гужового транспорту ТОВ "Баранівський молокозавод".

Судом встановлено, що викладені в акті перевірки висновки щодо суті та змісту договору оренди не відповідають фактичним обставинам.

Так, відповідач в акті перевірки стверджує, що в п.2.3 договору оренди вказано, що експлуатація транспортного засобу здійснюється не орендодавцем, а орендарем.

Крім цього, в п.3.1 договору оренди вказано, що витрати по утриманню транспортного засобу несе не орендар, а орендодавець.

Відповідно до ст.ст.798-799 ЦК України визначено, що предметом договору найму транспортного засобу, за участю фізичної особи, які підлягають нотаріальному посвідченню, можуть бути повітряні, морські, річкові судна, а також наземні самохідні транспортні засоби тощо. Гужовий транспорт не відноситься до самохідних, а отже договір його оренди нотаріальному посвідченню не підлягає.

Тобто, враховуючи законодавче регулюювання даного питання, нотаріальне посвідчення договорів оренди гужового транспорту нормами цивільного кодексу не передбачено.

Враховуючи наведені норми та обставини справи, суд погоджується з тим, що ТОВ "Баранівський молокозавод" ніколи не укладав договорів оренди гужового транспорту, а отже і не зобовязаний був їх нотаріально посвідчувати та відповідно складати акти приймання-передачі гужового транспорту, відсутність яких констатує відповідач.

Так, пунктом 1.1. договору оренди встановлено, що ТОВ "Баранівський молокозавод" орендує коня, в подальшому - транспортний засіб, для збирання молока в населеному пункті, де працює приймальник.

Пунктом 2.1 вказаного договору сторони домовились, що орендодавець надає в оренду транспортний засіб (тобто коня), який він використовує для збирання молока в населення.

В додатку №1 до договору оренди (акт приймання-передачі) вказано, що предметом оренди є кінь, а не гужова повозка.

Таким чином, є цілком очевидним, що фактично предметом оренди є тварина - кінь, який сторонами узагальнююче названо "Транспортний засіб", а не гужовий транспорт, тобто повозка (пристрій).

Даний висновок узгоджується з п.1.5. ст.1 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Так, наземні транспортні засоби (далі - транспортні засоби) - це пристрої, призначені для перевезення людей та/або вантажу, а також встановленого на ньому спеціального обладнання чи механізмів, які підлягають державній реєстрації та обліку у відповідних підрозділах Міністерства внутрішніх справ України (далі - відповідні підрозділи МВС України) та/або допущені до дорожнього руху, а також ввезені на митну територію України для тимчасового користування, зареєстровані в інших країнах.

Кінь це не пристрій, і він не підлягає реєстрації у відповідних підрозділах МВС України, а реєструється у ветеринарних службах, як свійська тварина.

А тому, положення ст.799 ЦК України щодо нотаріального посвідчення договору найму наземного самохідного транспортного засобу за участю фізичної особи на оренду (найм) тварини (коня) або гужової повозки, - не поширюється.

В матеріалах адміністративної справи знаходяться первинні документи, які підтверджують та конкретизують господарські операції ТОВ "Баранівський молокозавод" по понесенню витрат, сплачених як компенсація послуг оренди коней з метою використання в господарській діяльності, а саме:

- а.с.47-53 том №2 - договори оренди коней та акти приймання-передачі;

- а.с.56-251 том №2, а.с.1-19 том №3 - відомості про нараховану орендну плату за оренду коней та видаткові касові ордера про виплату орендної плати.

Таким чином, ТОВ "Баранівський молокозавод" фактично вчинив господарські операції з придбання "послуг оренди коней у фізичних осіб в межах господарської діяльності і дані операції підтверджені належними і допустимими доказами, які знаходяться в матеріалах справи.

Що стосується незаконності донарахування до сплати податку на прибуток підприємств та формування податкового кредиту зі сплати ПДВ по взаємовідносинам з ТОВ "ГИД", ПП КФ "Прометей" та ПАФ "Дрос", які на думку відповідача не підтверджені первинними документами, судом встановлено наступне.

Відповідачем знято із валових витрат понесені товариством витрати по оплаті придбаних товарів з мотивів відсутності ветеринарного свідоцтва, посвідчення якості, специфікації (пакувального листа) та товарно-транспортних документів, актів приймання-передачі товару; відсутності у видаткових накладних відмітки про транспорт, прізвищ водіїв, марки автомобіля, а також із врахуванням результатів перевірки ПАФ "Дрос".

Судом встановлено, що усі господарські операції із вище вказаними контрагентами оформлені належними первинними документами бухгалтерського та податкового обліку. Поставлений товар повністю оплачений. Укладені правочини в судовому порядку недійсними не визнані, а отже є чинними.

Наявність або відсутність товарно-транспортних документів жодним чином не впливає на податкові зобовязання ТОВ "Баранівський молокозавод" зі сплати податку на прибуток підприємств, оскільки валові витрати товариства формувались не на їх підставі та не у звязку із витратами на перевезення товарів, а на підставі факту придбання товарів та у звязку із витратами на їх оплату. ТОВ "Баранівський молокозавод" не здійснювало перевозку придбаних товарів та не несло повязаних із цим витрат.

Крім цього, висновки про фіктивність укладених правочинів, оскільки останні нібито укладені без мети настання правових наслідків передбачених ними, не ґрунтуються на законі.

Саттею 234 ЦК України встановлено, що правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином, є фіктивним. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Так, у відповідності до ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Норми ст.203, ст.204 та інших статтей глави 16 Цивільного кодексу України, яка передбачає недійсність правочинів, не відносяться до податкового, валютного або іншого законодавства, контроль за яким здійснює державна податкова служба, а отже контролюючий орган не вправі визнавати господарські правочини фіктивними, оскільки це виключна компетенція суду. Оскільки правочини, що укладалися ТОВ "Баранівський молокозавод" із вказаними контрагентами і були предметом перевірки, в установлений законом спосіб та порядку судом фіктивними не визнані, контролюючий орган не вправі застосовувати до них правові наслідки визнання таких правочинів фіктивними та обґрунтовувати даним фактом проведений перерахунок податкових зобовязань.

Даний висновок знайшов своє підтвердження в правовій позиції висловленій Вищим адміністративним судом України в справі №К/9991/49378/12 від 19.12.2012 року.

Статтею 207 ГК України встановлено, що господарське зобов'язання, котре не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Відповідно до презумпції правомірності правочину всі укладені між сторонами правочини є чинними, якщо їх недійсність прямо не встановлена законом (нікчемні правочини). В усіх інших випадках питання про недійсність правочину має бути встановлено судом на підставі заяви зацікавленої особи після повного та всебічного розгляду питання про недійсність такого правочину. Про недійсність правочину ухвалюється судове рішення.

Угода, укладена між позивачем та контрагентами спрямована на реальне настання правових наслідків, що обумовлене ними, не містить положень, які б суперечили вимогам чинного законодавства або інтересам сторін, а волевиявлення сторін правочину є вільне і відповідає їхній внутрішній волі, що відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 ЦКУ, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Посилання податкового органу на наявність або відсутність на момент проведення перевірки ветеринарних свідоцтв, якісних посвідчень, упаковоних листів, сертифікатів якості жодним чином не доводить факту відсутності господарських операцій в момент їх вчинення, оскільки ці документи жодним чином не впливають на право платника податків включати понесені у звязку із цим витрати до складу валових витрат. За відсутність вказаних документів може наступати лише адміністративна відповідальність посадових осіб платника податків за недотримання вимог ветеринарного чи санітарного законодавства або законодавства, що регулює питання захисту прав споживачів.

Податковим кодексом України не віднесено до компетенції податкового органу перевірки дотримання вимог ветеринарного та санітарного законодавства, законодавства про захист прав споживачів, а тому вимагання надання на перевірку вказаних документів носить протиправний характер.

Суд враховує те, що нормами чинного законодавства України не передбачено обовязкову наявність у видаткових накладних, відміток про автомобілі, якими перевозився товар, марки автомобіля, прізвищ водіїв тощо, а тому доводи відповідача в цій частині не є законодавчо обгрунтованими.

Що стосується позиції контролюючого органу щодо того, що у акті документальної позапланової невиїзної перевірки ПАФ "Дрос" за період з 01.08.2011 по 31.08.2011 викладено висновок про непідтвердження реалізації товарів через відсутність майна та матеріальних ресурсів, трудових ресурсів, основних фондів, складських приміщень, транспортних засобів.

На думку суду, відсутність персоналу, транспортних засобів, виробничо-складських приміщень, обладнання не може свідчити про відсутність адміністративно-господарських можливостей на виконання господарських зобов'язань та відсутність фактичних дій спрямованих на виконання взятих на себе зобов'язань, що унеможливлює здійснення господарської діяльності, оскільки наведені обставини не позбавляють суб'єкт господарювання здійснювати посередницьку діяльність, залучати виробничі та трудові ресурси інших суб'єктів господарювання для виконання зобов'язань по укладених ним договорах.

Крім цього, постановою Баранівського районного суду від 20.01.2014 року в справі №273/2246/13-п встановлено факт відсутності порушень п.138.2, п138.4, п.138.5, п.138.8 ст.138, пп.139.1.12, п.139.1 ст.139 ПК України та п.1 підр.2 р. ХХ "Перехідні положення" ПК України, ст.187, ст.198 ПК України, як правової підстави для прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень зі сплати податку на прибуток підприємств.

Так, вказані порушення податкового права відповідач розцінив як скоєння адміністративного правопорушення головним бухгалтером підприємства ОСОБА_1 та склав відповідний протокол. Проте вказаним рішенням суд встановив факт відсутності складу адміністративного правопорушення, а отже і порушення вище вказаних норм Податкового кодексу.

Що стосується позиції суду касаційної інстанції викладеній в ухвалі від 20.06.2017 щодо того, що необхідно дослідити обставини щодо вчинення/не вчинення порушень вимог пп. 164.2.2 п. 164.2 ст. 164, пп. "а" п. 176.2 ст. 176 Податкового кодексу України саме позивачем., то суд з цього приводу зазначає наступне.

Субєктом адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.163-4 Кодексу України про адміністративне правопорушення, є фізична особа, яка є посадовою особою підприємства, установи та організації.

В акті перевірки зафіксовані порушення вимог пп. 164.2.2 п. 164.2 ст. 164, пп. "а" п.176.2 ст.176 Податкового кодексу України підприємством (юридичною особою) Товариством з обмеженою відповідальністю "Баранівський молокозавод".

У постанові чітко вказано, що вказане правопорушення вчинено головним бухгалтером товариства з обмеженою відповідальністю "Баранівський молокозавод", тобто посадовою особою підприємства, яка повинна нести відповідальність за адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.163-4 Кодексу України, оскільки саме цією нормою визначено, що до адміністративної відповідальності притягається посадова особа підприємства, установи та організації, а не безпосередньо юридична особа, де вчинено правопорушення.

Також судом встановлено, що висновки акта перевірки Васильковської ОДПІ від 17.02.2012 року №241/23-2/13737653 "Про результати документальної позапланової невиїзної перевірки ПАФ "Дрос" щодо ніби-то не підтвердження факту постачання ТОВ "Баранівський молокозавод" товару вказаним підприємством, спростовано ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 12.12.2012 року у справі №2а/1770/3434/2012.

Що стосується правильності оформлення первинних документів бухгалтерського обліку товариства і як наслідок "юридичної дефектності", то з даного приводу слід вказати наступне.

У відповідності до ст.138 ПК, до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у звязку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг).

Пункт 139 ПК передбачає вичерпний перелік витрат платника податку, що не включаються до складу валових витрат.

Так, згідно 139.1.9 вказаного Закону, до складу валових витрат не включаються витрати, які не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обовязковість ведення і зберігання яких передбачена правилами податкового обліку. Тобто, у разі їх відсутності, як таких.

Судом встановлено, що усі одержані товариством послуги були підтверджені відповідними договорами, рахунками, актами виконаних робіт, податковими накладними, реєстрами, обліковими книгами, оплачені згідно платіжних доручень.

При цьому в акті перевірки взагалі не йдеться посилання на жодний конкретний первинний документ бухгалтерського обліку, який на думку перевіряльників є "юридично дефектним" його номер, дата складання, найменування документа, між ким складено, не вказано які конкретно недоліки має саме цей конкретний первинний документ бухгалтерського обліку, що є доказом необєктивності та упередженості перевірки, а отже і необґрунтованості та недостовірності встановлених нею результатів.

Окрім того, стаття 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" визначає лише загальні параметри та вимоги до первинних облікових документів та допускає певну свободу при їх складанні (оформленні), оскільки все залежить від умов укладеного договору та характеру робіт, які підлягають виконанню та послідуючому оформленню, що не взято до уваги відповідачем.

При цьому, нормами чинного законодавства не затверджено типових примірників договорів про надання послуг, закупівлю сільськогосподарської продукції, не затверджено типових актів виконаних робіт, типових звітів чи інших типових первинних документів встановленої форми, яких усі повинні дотримуватись згідно ст.179 Господарського кодексу України, а отже в цій частині субєкти господарювання мають певну свободу в оформленні фактичних договірних стосунків. Згідно ст.6 та ст.627 Цивільного кодексу України, визначати умови договору та порядок його виконання і фіксації (оформлення) це право сторін.

З приводу амортизації основних засобів суд зазначає наступне.

В акті перевірки (сторінка 22-23 пункт 6) вказано, що на порушення п.138.2 ст.138, пп.138.8.5 п.138.8 ст.138 ПК України, ТОВ "Баранівський молокозавод" нараховував амортизацію на основні фонди, які не приймали участі в формуванні доходу на загальну суму 27490грн.

Висновки податкового органу про порушення вище вказаних норм податкового кодексу і як наслідок незаконність включення амортизаційних відрахувань до складу витрат операційної діяльності, не ґрунтується на законі та доказах і суперечать фактичним обставинам справи.

Так, п.138.2 ст.138 ПК України передбачає, що витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

У відповідності до п.138.8., собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг складається з витрат, прямо пов'язаних з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг, а саме:

- прямих матеріальних витрат;

- прямих витрат на оплату праці;

- амортизації виробничих основних засобів та нематеріальних активів, безпосередньо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг;

- загальновиробничі витрати, які відносяться на собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку;

- вартості придбаних послуг, прямо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг;

- інших прямих витрат, у тому числі витрат з придбання електричної енергії (включаючи реактивну);

Згідно пп.138.8.5., серед іншого до складу загальновиробничих витрат включаються:

б) амортизація основних засобів загальновиробничого (цехового, дільничного, лінійного) призначення;

в) амортизація нематеріальних активів загальновиробничого (цехового, дільничного, лінійного) призначення;

У відповідності до пп.145.1.2. ст.145 ПК України, нарахування амортизації здійснюється протягом строку корисного використання (експлуатації) об'єкта, який встановлюється наказом по підприємству при визнанні цього об'єкта активом (при зарахуванні на баланс), але не менше ніж визначено в пункті 145.1 і призупиняється на період його виводу з експлуатації (для реконструкції, модернізації, добудови, дообладнання, консервації та інших причин) на підставі документів, які свідчать про виведення таких основних засобів з експлуатації.

Таким чином, єдиною підставою для не включення амортизаційних нарахувань до складу витрат операційної діяльності є наказ про виведення обєкту з експлуатації.

У ТОВ "Баранівський молокозавод" протягом перевіряє мого періоду основні засоби з експлуатації не виводились, відповідні накази не видавались, а отже твердження відповідача про незаконність віднесення амортизаційних відрахувань до складу витрат операційної діяльності є необґрунтованим.

Що стосується законності віднесення ПДВ до спеціальної декларації та їх виплати в якості державних компенсацій.

Незаконність включення до складу спеціальної податкової декларації сум ПДВ та виплату за рахунок них державних компенсацій товаровиробникам в розмірі 902694,00 грн. відповідач вбачає в тому, що вироблена молокозаводом власна продукція (молочна сировина), яка продавалось товариством, буцім-то не є готовим продуктом, а отже суми ПДВ, отримані від її реалізації слід було включати у загальну декларацію з послідуючою сплатою до державного бюджету.

Вказані висновки податкового органу суперечать закону, а отже є необґрунтованими.

У відповідності до п.1 підрозділу 2 розділу ХХ "Перехідні положення" ПК України, включення сум ПДВ до спеціальної декларації та виплата державних компенсацій сільськогосподарським товаровиробникам за здане на переробне підприємство молоко здійснюється за рахунок сум ПДВ від продажу переробним підприємством молока або молочної сировини, які були виготовлені із зданого на переробне підприємство молока с/г товаровиробниками. Підкреслюю: молока або молочної сировини, а не готового продукту.

На виконання вимог закону ТОВ "Баранівський молокозавод" протягом перевіряємого періоду здійснювало виплату державних компенсацій сільськогосподарським товаровиробникам за рахунок сум ПДВ, які були отримані товариством від реалізації власної виробленої продукції - молочної сировини, виготовленої із зданого товаровиробниками на переробне підприємство молока, та які були зараховані на спеціальний рахунок.

Заборгованості по невиплаченим сільськогосподарським товаровиробникам сумах компенсацій податковим органом не встановлено.

Вказаний закон, всупереч твердженням відповідача, жодним чином не визначає як правову підставу використання сум ПДВ для виплати державних компенсацій товаровиробникам, саме продаж готових продуктів.

Крім того, за визначенням, наведеним у ст. 1 Закону України "Про операції з давальницькою сировиною у зовнішньоекономічних відносинах", готова продукція - продукція (товар), вироблена з використанням давальницької сировини (крім тієї частини, що використовується для проведення розрахунків за її переробку) і визначена як кінцева у контракті між замовником і виконавцем.

Таким чином, зі змісту наведених правових норм вбачається, що достатньою умовою для кваліфікації продукції як готової є її визначення як такої в умовах договорів, укладених з Таким чином, зі змісту наведених правових норм вбачається, що достатньою умовою для кваліфікації продукції як готової є її визначення як такої в умовах договорів, укладених з замовниками продукції.

У матеріалах справи міститься договір від 25.02.2009 року №19, укладений між ТОВ "Андрушівський маслосирзавод" (покупець) та ТОВ "Баранівський молокозавод" (постачальник) за яким реалізація позивачем продукції здійснювалась ТОВ "Андрушівський молокозавод". Відповідно до п. 1.1 договору , позивач зобов'язується поставити, а покупець прийняти та оплатити на умовах даного договору наступну готову продукцію постачальника: молоко коров'яче незбиране, яке на виробничих молокопереробних потужностях постачальника пройшло процес первинної обробки (охолодження, очищення, фільтрація молока сирого) та відповідає вимогам ДСТУ 3662-97.

Отже, реалізоване позивачем молоко коров'яче незбиране, яке відповідає вимогам ДСТУ 3662-97, у розумінні зазначеного правового регулювання є готовою продукцією товариства, що спростовує доводи відповідача про безпідставну виплату позивачем дотацій товаровиробникам, зважаючи на той факт, що за твердженнями контролюючого органу підприємство не реалізовувало готову продукцію.

У відповідності до ст.1 Закону України "Про молоко та молочні продукти", молочна сировина - це молоко, яке піддавалося попередній фізичній обробці (фільтрації, охолодженню), а також будь-які молочні продукти, що містять виключно складові молока (молочний жир, молочний білок, лактозу) і можуть бути використані у виробництві іншої продукції.

Як стверджується технологічною картою по переробці молока сирого та не заперечується відповідачем, ТОВ "Баранівський молокозавод" проводило постачання власної виробленої продукції молочної сировини, тобто молока, яке піддавалось попередній фізичній обробці: механічному очищенню, фільтрації, охолодженню тощо, що повністю відповідає вимогам закону.

Згідно з вимогами Державного класифікатора продукції та послуг ДК 016-97, затвердженого і введеного в дію наказом Держстандарту України від 30.12.1997 року №882 (який був чинний у період за який проводилась перевірка), який призначено для використання органами центральної та місцевої державної виконавчої влади, фінансовими органами статистики та всіма субєктами господарювання (юридичними та фізичними особами) в Україні. Обєктом класифікації в ДКПП є продукція та послуги, створені внаслідок усіх видів економічної діяльності.

Відповідно до цього класифікатора до продукції розведення великої рогатої худоби підходом 01.21.20 відноситься молоко великої рогатої худоби. При цьому ця підкатегорія включає молоко корів стада молочного та мясного, молоко буйволиць, яких і т.ін., сире чи первинне оброблене в межах господарства (ферми). Ця підкатегорія не включає молоко, оброблене за межами господарства (15.51).

У свою чергу до продукції харчової промисловості та перероблення сільськогосподарських продуктів віднесено під кодом 15.51 молоко та молочні продукти, а також під кодом 15.51.1 молоко рідке та вершки. При цьому підкатегорія 15.51.11 "молоко рідке" включає в себе молоко незбиране, частково чи повністю знежирене, нормалізоване, незгущене, без додання цукру, з вмістом жиру не більше 6%, а також "молоко рідке оброблене" (пастеризоване, стерилізоване, питне, пряжене, білкове, нежирне і т. ін.). Таким чином, молоко незбиране, яке було оброблено шляхом нормалізації його показників з вмістом жиру не більше 6%, відповідно до вимог наведеного класифікатора слід вважати продукцією перероблення сільськогосподарських продуктів.

Слід також зазначити, що ТОВ "Баранівський молокозавод" закуповувало у сільськогосподарських товаровиробників молоко сире, яке після застосування до нього технологічного процесу на власних виробничих потужностях доводилося до відповідності вимогам, визначених умовами договору про закупівлю молока і молочних продуктів, тобто молоко повинно було відповідати вимогам ДСТУ-3662-97. При цьому у процесі переробки молока сирого та виготовлення молока коровячого незбираного, який проводився відповідно до технологічної карти, нормалізувалися його якісні характеристики, а саме, кислотність, білок, жирність, температура, чистота, тобто був отриманий новий продукт промислової переробки з нормалізованими якісними показниками.

Що стосується утримання з продавців молока податку з доходів фізичних осіб, суд зазначає наступні фактичні обставини справи.

Як стверджується п.3.5.9 акту перевірки (сторінка 65-66), в порушення пп.164.2.2. п.164.2 ст.164, пп. "а" п.176.2 ст.176 ПК України, при обчисленні податку на доходи фізичних осіб в перевіряємому періоді не утримано 15% податку на доходи фізичних осіб з виплат доходів фізичним особам за реалізовану ними сільськогосподарську продукцію, в яких відсутня довідка про право фізичної особи на отримання доходу від податкового агента без утримання податку форми №3-ДФ, в результаті чого недоутримано ПДФО в сумі 6483,29 грн.

Висновки відповідача про порушення ТОВ "Баранівський молокозавод" пп.164.2.2. п.164.2 ст.164, пп. "а" п.176.2 ст.176 ПК України, тобто не утримано 15% податку на доходи фізичних осіб з виплат доходів фізичним особам за реалізовану ними сільськогосподарську продукцію, в яких відсутня довідка про право фізичної особи на отримання доходу від податкового агента без утримання податку форми №3-ДФ, спростовані постановою апеляційного суду Житомирської області від 25.12.2013 року в справі №273/2163/13-п та відповідною довідками Дубрівської сільської ради.

- а.с.74 том №3 - лист №586 від 20.12.2012 року щодо наявності земельних ділянок у жителів сільської ради, в підтвердження пільг вказаних громадян на неутримання ПДФО з отриманого доходу від здачі молока на молокопереробне підприємство;

- а.с.76 том №3 - Довідка №2/01 від 10.01.2011 року про розмір земельних ділянок жителів сільської ради, якою стверджується право зазначених в ній громадян на неутримання ПДФО з отриманого доходу від здачі молока на молокопереробне підприємство.

Також слід вказати, що постанова Апеляційного суду Житомирської області від 25.12.2013 року в справі №273/2163/13-п, підтверджує факт наявності в ТОВ "Баранівський молокозавод" відповідної довідки що дає товариству право неутримувати ПДФО з громадян при виплаті доходу за здане на молокопереробне підприємство молоко, яке вироблене в домашньому господарстві.

У відповідності до п.4 ст.72 КАС України постанова суду в справі про адміністративний проступок, яка набрала законної сили, є обовязковим для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи.

Таким чином, ТОВ "Баранівський молокозавод" обґрунтовано та правомірно не проводило утримання ПДФО з доходів фізичних осіб, які здавали молоко коровяче, оскільки розмір їх земельних ділянок не перевищував граничних 2 га і даний факт підтверджений відповідною довідкою.

З огляду на встановлені у ході судового розгляду обставини, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення адміністративного позову шляхом визнання протиправними та скасування податковим повідомлень рішень № від 24.10.2013 року в частині 130 921,63 грн. донарахованого податку на прибуток та 25633 грн. застосованої штрафної санкції та податкових повідомлень-рішень № від 24.10.2013 року, № від 25.10.2013.

Керуючись статтями 122, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

постановив:

Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Баранівський молокозавод" задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення рішення Новоград-Волинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Житомирській області:

- № від 24.10.2013 в частині сплати 130 921,63 грн донарахованого податку на прибуток та 25 633 грн застосованої штрафної санкції;

- № від 24.10.2013 про сплату 967 829 грн податку на додану вартість та 241 957 грн застосованої штрафної санкції;

- № від 25.10.2013 про сплату податку на доходи фізичних осіб за основним платежем 6483,29 грн та штрафних санкцій в розмірі 510 грн і 3241,65 грн.

Постанова набирає законної сили у строк та у порядку, що визначені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України, і може бути оскаржена до Житомирського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції у порядку, визначеному статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя М.С. Токарева

Повний текст постанови виготовлено: 29 листопада 2017 р.