Справа № 243/6815/17
Суддя: Василенко Любов Андріївна
Дата ухвалення: 2017-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Сидоренко І.О.
Суддя-доповідач - Василенко Л.А.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2017 року справа №243/6815/17

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Василенко Л.А., суддів Гайдара А.В., Ястребової Л.В.,

розглянув у письмовому провадженні апеляційну скаргу Костянтинівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області на постанову Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 6 жовтня 2017 року у справі № 243/6815/17 за позовом ОСОБА_2 до Костянтинівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач - ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Костянтинівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області (далі - Костянтинівське ОУПФУ), в якому просив: визнати протиправною бездіяльність щодо невиплати пенсії з березня 2016 року; визнати протиправним та скасувати рішення про припинення виплати пенсії; зобов'язати поновити нарахування та виплату пенсії зі сплатою заборгованості з березня 2016 року (а.с. 1-4).

Постановою Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 6 жовтня 2017 року позов ОСОБА_2 до Костянтинівського ОУПФУ про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії задоволений частково, а саме: визнано неправомірною бездіяльність Костянтинівського ОУПФУ щодо невиплати ОСОБА_2 пенсії з 01.03.2016 року; зобов'язано Костянтинівське ОУПФУ поновити нарахування та виплату ОСОБА_2 пенсії та сплатити заборгованість, починаючи з 01.03.2016 року на рахунок у ПАТ «Державний ощадний банк України» (а.с. 46-50).

Відповідач не погодився з постановою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати постанову суду першої інстанції через порушення норм матеріального права та прийняти нову, якою відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що відсутність внутрішньо переміщеної особи за фактичним місцем проживання/перебування є порушенням обов'язкової умови для отримання соціальних послуг відповідно до ст.7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (а.с. 55-58).

Відповідно до приписів п.2 ч.1 ст.197 КАС України справу розглянуто в письмовому провадженні.

Колегія суддів заслухала доповідь судді-доповідача, перевірила матеріали справи, вивчила доводи апеляційної скарги, і дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що відповідно до довідки від 08.07.2016 № ОСОБА_2 взято на облік як особу, переміщену з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції до м.Костянтинівка (а. с. 6).

Позивача взято на облік в Костянтинівському ОУПФУ на підставі електронної справи, яка надійшла з УПФУ в Калінінському районі м.Горлівки.

З березня 2016 року виплату пенсії позивачеві припинено за результатами обміну інформацією з органами соціального захисту населення до з'ясування фактичного місця проживання позивача.

У липні 2016 позивач звернувся до пенсійного органу з заявою про поновлення виплати пенсії (а.с. 40).

Розпорядженням від 16.08.2016 відмовлено позивачеві у поновленні виплати пенсії на підставі протоколу комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам Костянтинівської міської ради №39 від 12.08.2016, яким не підтверджено місце фактичного проживання позивача (а.с. 39, 42).

Встановлені обставини підтверджені матеріалами справи і не є спірними.

Спірним у справі є правомірність припинення виплати пенсії позивачеві з березня 2016 року на підставі непідтвердження його місця перебування.

Статус внутрішньо переміщеної особи врегульований Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 №1706-VII (далі - Закон № 1706-VII).

Згідно статті 7 Закону № 1706-VII для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав, зокрема, на пенсійне забезпечення здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Питання виплати пенсій врегульовані статтею 47 Закону №1058 за якою пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Встановлено, що відповідачем прийнято розпорядження про припинення виплати пенсії позивачеві на протоколу комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам Костянтинівської міської ради №39 від 12.08.2016, яким не підтверджено місце фактичного проживання позивача.

При цьому, в розпорядженні від 12.08.2016 відсутнє посилання пенсійного органу на підстави припинення пенсії, встановлені ч.1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Підстави припинення виплати пенсії передбачені ст.49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-VI (далі - Закон №1058).

Згідно з ч.1 ст.49 Закону №1058 виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Виходячи з наведених норм закону, колегія суддів дійшла висновку про порушення відповідачем вимог ч.1 ст. 49 Закону №1058, оскільки пенсійний орган, приймаючи рішення про припинення виплати пенсії (розпорядження), не вказав та не обґрунтував на якій саме з підстав припинено виплату пенсії. Тобто відповідач прийняв рішення, яке є протиправним внаслідок його необґрунтованості, невизначеності та незрозумілості.

Крім того, не може бути підставою для припинення виплати пенсії рішення комісії про призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам соціального захисту населення, оскільки такому рішенні комісії йдеться про соціальну виплату, яка призначається та виплачується за дотримання певних умов. Пенсія не є соціальною виплатою. Право на отримання пенсії є конституційною гарантією. Суми пенсії є власністю позивача, оскільки з його заробітної плати протягом трудової діяльності здійснювалися утримання (страхові внески) з метою подальшої їх виплати у вигляді пенсії при досягненні особою пенсійного віку та набуття страхового трудового стажу.

Суд апеляційної інстанції також враховує положення статті 1 Конвенції, Статті 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Париж, 20.III.1952) яка передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права, положення Статті 14 Конвенції якою визначено, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.

Оцінюючи спірні правовідносини колегія суддів застосовує положення Конституції України, за якими, в Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (статті 1, 3 Конституції України). Право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел (частина друга статті 46 Основного Закону України) і забезпечується частиною другою статті 22 Конституції України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, виконанням трудових обов'язків і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

В даному випадку наявність у позивача статусу внутрішньо переміщеної особи створює для нього на відміну від інших громадян України певні перешкоди в отриманні його пенсії, яка призначена у зв'язку з трудовою діяльністю, та потребує від пенсіонера здійснення додаткових дій, не передбачених Законами щодо пенсійного забезпечення, зокрема, ідентифікація особи, надання заяви про поновлення виплати пенсії, яка була припинена органом Пенсійного фонду без прийняття відповідного рішення тощо.

Колегія суддів застосовує при розгляді справи практику Європейського Суду з прав людини як джерело права відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року № 3477-IV.

Як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) в рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке, стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення). У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що в діях відповідача містяться ознаки дискримінації відносно позивача, як внутрішньо переміщеної особи, та відсутність єдиного підходу до виплати пенсій громадянам України згідно діючого законодавства.

Суд першої інстанції визнав неправомірною бездіяльність Костянтинівського ОУПФУ щодо невиплати ОСОБА_2 пенсії з 01.03.2016 року.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку відповідач не допустив бездіяльність, оскільки виплату пенсії припинено на підставі дій шляхом видання розпорядження.

З врахуванням викладеного, колегія суддів застосовує ч.2 ст.11 КАС України і визнає протиправним та скасовує розпорядження Костянтинівського ОУПФУ про відмову у відновленні виплати пенсії від 16.08.2016 року, оскільки такий спосіб захисту відновлює порушене право позивача на отримання пенсії.

Решта позовних вимог про зобов'язання відповідача поновити нарахування та виплату пенсії зі сплатою заборгованості позивачеві з 1 березня 2016 також підлягають задоволенню, оскільки є похідними від задоволених позовних вимог.

Суд першої інстанції не розглянув позовні вимоги щодо визнання протиправним та скасування рішення відповідача про припинення виплати пенсії.

Крім того, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про необхідність виходу за межі позовних вимог шляхом поновлення нарахування та виплати ОСОБА_2 пенсії на рахунок у ПАТ «Державний ощадний банк України», оскільки відкриття рахунку в ПАТ «Державний ощадний банк України» не є спірним питанням у справі.

Крім того, колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції при розгляді справи порушені правила територіальної підсудності, встановленні ст.19 КАС України.

Відповідно до ч.2 ст.19 КАС України адміністративні справи з приводу оскарження правових актів індивідуальної дії, а також дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, які прийняті (вчинені, допущені) стосовно конкретної фізичної чи юридичної особи (їх об'єднань), вирішуються за вибором позивача адміністративним судом за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання (перебування, знаходження) цієї особи-позивача, або адміністративним судом за місцезнаходженням відповідача, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Якщо така особа не має місця проживання (перебування, знаходження) в Україні, тоді справу вирішує адміністративний суд за місцезнаходженням відповідача.

Враховуючи те, що позивач зареєстрований як внутрішньо переміщена особа у м.Костянтинівці та відповідач - Костянтинівське ОУПФУ також знаходиться у м.Костянтинівці, даний адміністративний позов підлягає розгляду Костянтинівським місьрайонним судом Донецької області.

З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції внаслідок неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи та невідповідності висновків суду обставинам справи частково невірно вирішив спір, в зв'язку з чим постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нової про часткове задоволення позову.

Відповідно до ч.1 ст.195 КАС України апеляційний перегляд здійснений в межах доводів апеляційної скарги, в частині незадоволених позовних вимог постанова суду не оскаржена.

Керуючись ст.11, ст. 195 ч.1, ст. 197 ч.1 п.2, ст. 198 ч.1 п.3, ст. 202 ч.1 п.1, п.3 ст. 205 ч.2, ст. 207, ст. 212, ст. 254 ч.5, ст.256 ч.1 п.1 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Костянтинівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області задовольнити частково.

Постанову Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 6 жовтня 2017 року у справі № 243/6815/17 за позовом ОСОБА_2 до Костянтинівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії скасувати.

Позов ОСОБА_2 до Костянтинівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення у формі розпорядження Костянтинівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області від 16.08.2016 про відмову у відновленні виплати пенсії ОСОБА_2.

Зобов'язати Костянтинівське об'єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області поновити нарахування та виплату пенсії ОСОБА_2 з 1 березня 2016 року зі сплатою заборгованості.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду в порядку письмового провадження набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом 20 днів після набрання законної сили.

Головуючий Л.А.Василенко

Судді А.В. Гайдар

Л.В. Ястребова