Справа № 818/810/17
Суддя: Спаскін О.А.
Дата ухвалення: 2017-11-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2017 р. Справа № 818/810/17
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Спаскіна О.А.

Суддів: Дюкарєвої С.В. , Любчич Л.В.

за участю секретаря судового засідання Медяник А.О.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача Дахно В.П.

свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Сумського окружного адміністративного суду від 04.08.2017р. по справі № 818/810/17

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Національної поліції в Сумській області , Начальника Головного управління Національної поліції в Сумській області

про визнання протиправним та скасування наказу,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 (далі- позивач, ОСОБА_1.) звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати наказ начальника Головного управління Національної поліції України в Сумській області від 20.04.2017 №770 зі змінами, внесеними наказом від 16.05.2017.

Постановою Сумського окружного адміністративного суду від 04.08.2017р. в задоволенні зазначеного позову відмовлено.

Позивач, не погодившись з даною постановою суду, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржувану постанову та ухвалити нову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначає, що приймаючи зазначену постанову суд першої інстанції дійшов до помилкових висновків, які призвели до неправильного вирішення справи, неповно з'ясував всі обставини справи, що мають значення при вирішенні спору, невірно застосував до спірних правовідносин вимоги матеріального та процесуального права. Вважає оскаржуваний наказ незаконним, а накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення - необґрунтованим та безпідставним.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав в повному обсязі, посилаючись на мотиви та доводи, викладені в апеляційній скарзі.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти апеляційної скарги та зазначив, що рішення суду першої інстанції є правомірним та обґрунтованим і підстав для його скасування не вбачає.

Суд апеляційної інстанції розглянув справу в межах доводів апеляційної скарги відповідно до вимог ст.195 КАС України та керуючись ч.1 ст.41 КАС України.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, перевіривши доводи апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 04.07.2011 по 06.11.2015 працював в органах внутрішніх справ, починаючи з 07.04.2015р. працює в Національній поліції, має звання старший лейтенант поліції, з 22.12.2016 займає посаду старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах відділу розкриття злочинів проти особи УКР ГУНП в Сумській області.

Пунктом 1 наказу начальника ГУНП в Сумській області №770 передбачено: за порушення службової дисципліни, невиконання вимог ст.ст.1,2,7 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, затвердженого законом України від 22.02.2006 №3460-IV, ст.18 Закону України "Про Національну поліцію", що виразилося у грубому порушенні службової дисципліни, а саме тривалому невиході на службу без поважних причин, підлягає притягненню до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення зі служби в поліції за п.1 п.п.6 ст.77 Закону України "Про Національну поліцію", старший лейтенант поліції ОСОБА_1, старший оперуповноважений в особливо важливих справах відділу розкриття злочинів проти особи УКР ГУНП в Сумській області, але враховуючи, що останній перебуває на лікарняному, вирішити дане питання після його виходу на службу.

16.05.2017 наказом начальника ГУНП в Сумській області були внесені зміни до пункту 1 наказу від 20.04.2017 №770 та викладено в наступній редакції: "За порушення службової дисципліни, невиконання вимог ст.ст.1,2,7 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, затвердженого законом України від 22.02.2006 №3460-IV, ст.18 Закону України "Про Національну поліцію", що виразилося у грубому порушенні службової дисципліни, а саме тривалому невиході на службу без поважних причин, накласти дисциплінарне стягнення, передбачене п.8 ч.1 ст.12 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, на старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1, старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах відділу розкриття злочинів проти особи УКР ГУНП в Сумській області та виконати дане дисциплінарне стягнення згідно п.1 п.п.6 ст.77 Закону України "Про Національну поліцію", після виходу останнього на службу з лікарняного".

Не погодившись з таким рішенням відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з відсутності підстави для визнання незаконним та скасування наказу від 20.04.2017 №770 зі змінами, внесеними наказом від 16.05.2017, про накладення на ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення, передбаченого п.8 ч.1 ст.12 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, оскільки ОСОБА_1 допустив порушення службової дисципліни, при цьому оскаржуваний наказ від 20.04.2017 №770 зі змінами, внесеними наказом від 16.05.2017, є не реалізованим.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Конституцією України, Законом України "Про Національну поліцію", який визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України, Законом України "Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України", який визначає сутність службової дисципліни, обов'язки осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ України стосовно її дотримання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, порядок і права начальників щодо їх застосування, а також порядок оскарження дисциплінарних стягнень.

В силу вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст.17 Закону України "Про Національну поліцію" передбачено, що поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.

Відповідно до ст.19 Закону України "Про Національну поліцію" у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону.

Згідно з пп.6 ч.1 ст.77 Закону України "Про Національну поліцію" поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється у зв'язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України.

На момент прийняття оскаржуваних наказів Дисциплінарного статуту Національної поліції України ще не затверджено. Разом з тим, відповідно до п.4 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про Національну поліцію" до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

За таких обставин, суд вважає за можливе застосувати до правовідносин, що склались між сторонами, норми Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, як таких, що не суперечать Закону України "Про Національну поліцію".

Статтею 1 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України від 22.02.2006 р. № 3460-ІV (далі - Дисциплінарний статут) визначено, що службова дисципліна - дотримання особами рядового і начальницького складу Конституції і законів України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів та інших нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, підпорядкованих йому органів і підрозділів та Присяги працівника органів внутрішніх справ України.

Відповідно до ст.2 Дисциплінарного статуту дисциплінарний проступок - невиконання чи неналежне виконання особою рядового або начальницького складу службової дисципліни.

За вчинення дисциплінарних проступків особи рядового і начальницького складу несуть дисциплінарну відповідальність згідно з цим Статутом (ст.5 Дисциплінарного статуту).

Згідно зі ст.12 Дисциплінарного статуту на осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ за порушення службової дисципліни може накладатися такі види дисциплінарних стягнень: 1) усне зауваження; 2) зауваження; 3) догана; 4) сувора догана; 5) попередження про неповну посадову відповідність; 6) звільнення з посади; 7) пониження в спеціальному званні на один ступінь; 8) звільнення з органів внутрішніх справ.

Статтею 14 Дисциплінарного статуту встановлено, що з метою з'ясування всіх обставин дисциплінарного проступку, учиненого особою рядового або начальницького складу, начальник призначає службове розслідування.

Службове розслідування має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення начальником. У разі необхідності цей термін може бути продовжено начальником, який призначив службове розслідування, або старшим прямим начальником, але не більш як на один місяць.

Порядок проведення службового розслідування встановлюється міністром внутрішніх справ України.

Про накладення дисциплінарного стягнення видається наказ, зміст якого оголошується особовому складу органу внутрішніх справ.

Зміст наказу доводиться до відома особи рядового або начальницького складу, яку притягнуто до дисциплінарної відповідальності, під підпис. У разі звільнення з посади або звільнення з органів внутрішніх справ особі рядового або начальницького складу видається витяг з наказу.

За кожне порушення службової дисципліни накладається лише одне дисциплінарне стягнення. У разі порушення службової дисципліни кількома особами дисциплінарне стягнення накладається на кожного окремо.

При визначенні виду дисциплінарного стягнення мають враховуватися тяжкість проступку, обставини, за яких його скоєно, заподіяна шкода, попередня поведінка особи та визнання нею своєї вини, її ставлення до виконання службових обов'язків, рівень кваліфікації тощо.

Звільнення осіб рядового і начальницького складу з органів внутрішніх справ як вид стягнення є крайнім заходом дисциплінарного впливу.

Відповідно до п. 1.1. Інструкції про порядок проведення службових розслідувань в органах внутрішніх справ України, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 12.03.2013 р. № 230, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 02.04.2013 р. за № 541/23073 (далі - Інструкція) службове розслідування - комплекс заходів, які здійснюються у межах компетенції з метою уточнення причин і умов подій, що стали підставою для призначення службового розслідування, ступеня вини особи (осіб), якою (якими) вчинено дисциплінарний проступок, а також з'ясування інших обставин.

За пунктом 8.3 Інструкції, в описовій частині висновку службового розслідування викладаються встановлені при проведенні службового розслідування відомості про: обставини, за яких особа (особи) РНС скоїла(и) дисциплінарний проступок або які стали підставою для призначення службового розслідування, а також те, чи мали вони місце взагалі; час, місце, спосіб, мотив та мету вчинення дисциплінарного проступку, його наслідки (їх тяжкість), що настали у зв'язку з цим; посаду, звання, прізвище, ім'я та по батькові, персональні дані (дата та місце народження, освіта, період служби в органах внутрішніх справ і на займаній посаді - з дотриманням вимог Закону України "Про захист персональних даних"), характеристику особи (зокрема, про наявність або відсутність у неї діючих дисциплінарних стягнень), винної в учиненні дисциплінарного проступку, та осіб, дії чи бездіяльність яких сприяли вказаним обставинам; наявність причинного зв'язку між неправомірними діяннями особи РНС та їх наслідками; умови, що передували скоєнню дисциплінарного проступку або спонукали до цього; вимоги законодавства або посадові обов'язки, які було порушено; наявність вини особи (осіб) РНС, обставини, що пом'якшують чи обтяжують ступінь відповідальності, а також ставлення до скоєного.

З матеріалів справи вбачається, що 10.01.2017 до начальника ГУНП в Сумській області надійшов рапорт, на той час т.в.о. начальника УКР ГУНП підполковника поліції Строкача В.Г., щодо виявленого порушення службової дисципліни з боку старшого оперуповноваженого в ОВС відділу розкриття злочинів проти особи УКР ГУ НП старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1, а саме невихід на службу без поважних причин.

За даним фактом Комісією у складі: т.в.о. заступника начальника УКР ГУНП підполковника поліції Строкача В.Г., начальника відділу УКР ГУ НП майора поліції Анісімова А.М., інспектора ВІОС УКЗ ГУНП старшого лейтенанта поліції Лобанова М.В. та старшого оперуповноваженого УКР ГУНП капітана поліції Голубничої В.М. на виконання наказу ГУНП від 13.01.2017 №49 та у відповідності до вимог Інструкції про порядок проведення службових розслідувань в органах внутрішніх справ України, затвердженої наказом МВС України від 12.03.2013 №230, проведено службове розслідування за фактом порушення службової дисципліни старшим оперуповноваженим в ОВС відділу розкриття злочинів проти особи УКР ГУНП старшим лейтенантом поліції ОСОБА_1

У ході службового розслідування встановлено, що за підсумками роботи 2016 року працівниками управління карного розшуку було здійснено моніторинг робочого часу співробітників управління карного розшуку ГУНП в Сумській області, під час якого виявлено факт порушення службової дисципліни ОСОБА_1, а саме невихід на службу без поважних причин.

Також у висновку службового розслідування зазначено, що ОСОБА_1 наказом ГУНП від 15.09.2016 №259о/с був призначений на посаду старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах кримінальної поліції Головного управління Національної поліції в Сумській області, а наказом ГУНП в Сумській області від 22.12.2016 №425 о/с останнього призначено на посаду старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах відділу розкриття злочинів проти особи УКР ГУНП в Сумській області.

Наказом ГУНП в Сумській області від 18.10.2016 №1381 ОСОБА_1 було відряджено до Сумського ВП терміном на 30 діб, але, незважаючи на це, останній там не з'явився. В ході телефонної розмови повідомив, що перебуває на лікарняному, проте в якому саме медичному закладі та з яким діагнозом повідомити відмовився.

28.11.2016 ОСОБА_1 подав рапорт про надання йому додаткової оплачуваної відпустки за 2016 рік у відповідності до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" на 14 діб, терміном з 05.12.2016 по 18.12.2016. Після закінчення відпустки до виконання своїх обов'язків не приступив, на неодноразові телефонні дзвінки не відповідав.

З метою встановлення всіх обставин співробітниками УКР ГУНП було направлено запити до ДУ "ТМО МВС України по Сумській області" від 28.12.2016 за №6641/14/01-2016 та на ім'я начальника відділу охорони здоров'я Сумської міської ради від 28.12.2016. Згідно з інформацією, отриманою з медичних установ було встановлено, що ОСОБА_1 перебував на лікарняних у періоди:

- з 21.09 по 26.09.2016 в лікарні ДУ "ТМО МВС України по Сумській області";

- з 26.09.2016 по 13.10.2016, з 24.10.2016 по 31.10.2016, з 14.11.2016 по 30.11.2016 та з 19.12.2016 по 06.01.2017 в КУ "Сумська міська клінічна лікарня №4".

З метою з'ясування обставин та запрошення для надання письмових пояснень, на телефонний номер ОСОБА_1 неодноразово було здійснено телефоні дзвінки, проте останній спочатку обіцяв прибути до адміністративної будівлі ГУНП для надання пояснень, запевнивши, що був відсутній на службі з поважних причин, але так і не з'явився. У подальшому, під час телефонних розмов відмовився надавати будь-які пояснення.

У висновку службового розслідування також зазначено про те, що за місцем прописки вказаним в особовій справі (АДРЕСА_1), ОСОБА_1 не мешкає, ніхто там його не бачив, що підтверджується мешканцями та комендантом даного гуртожитку. Місце свого проживання та лікувальний заклад, де проходить лікування під час телефонних розмов ОСОБА_1 назвати відмовився.

У ході проведення службового розслідування внаслідок аналізу наданих ОСОБА_1 лікарняних листів та інформації отриманої з лікувальних закладів, було встановлено, що з наданих останнім документів, які підтверджують наявність законних підстав невиходу на службу, ОСОБА_1 без поважних причин не виходив на службу у періоди: з 13.09.2016 по 20.09.2016, з 14.10.2016 по 23.10.2016 та з 01.12.2016 по 04.12.2016. Про причини невиходу в зазначені дні на службу ОСОБА_1 безпосереднього керівника, або інших посадових осіб ГУНП в Сумській області не повідомляв.

У ході проведеного службового розслідування встановлено, що ОСОБА_1 неналежно поставився до дотримання вимог службової дисципліни, проігнорував вимоги ст.ст. 1,7 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, ст.18 Закону України "Про Національну поліцію", що виразилося грубому порушенні службової дисципліни, а саме невиході тривалий час на службу без поважних причин. Тобто, своїми діями ОСОБА_1 вчинив дисциплінарний проступок, за що передбачена дисциплінарна відповідальність.

Отже, враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції погодився з висновком відповідача про те, що ОСОБА_1 допустив порушення службової дисципліни, у зв'язку з чим наказом начальника ГУНП в Сумській області від 20.04.2017 №770, з урахуванням змін внесених наказом від 16.05.2017, його було правомірно звільнено зі служби в поліції за п.1 п.п.6 ст.77 Закону України "Про Національну поліцію".

Разом з тим колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне

Відповідно до інформаційного листа ВАСУ від 26.05.10р. №753/11/13-10 «Про розв'язання спорів, що виникають з відносин публічної служби» норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному закорні.

Згідно з приписами ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

На думку колегії суддів, щодо застосування п.4 ст.40 КЗпПУ, обов'язковому з'ясуванню в суді підлягали б наступні складові (елементи) процедури звільнення за даною підставою: календарна дата (коли працівника не було на роботі); місце прогулу (де конкретно не було - на робочому місці чи у місці розташування підприємства (установи); наявність чи відсутність поважних причин (самої відсутності на робочому місці недостатньо).

Проте, жоден з цих елементів не були достовірно з'ясовано ані відповідачем під час службового розслідування, ані судом першої інстанції під час розгляду справи.

Крім того, слід звернути увагу на те, що «прогули» у висновку службового розслідування вказані не по конкретним датам, як зазначив в своєму рішенні суд першої інстанції, а по періодам «з... - по...».

При цьому, судова колегія зауважує, що на ці періоди припадали, крім робочих, також святкові та вихідні дні, зокрема, 17,18 вересня, 14, 15, 16, 22, 23 жовтня, 3 та 4 грудня 2016 року.

Аби кваліфікувати невихід ОСОБА_1 на роботу у вихідні та святкові дні відповідач мав би доводити, що саме у ці дні він викликався згідно з Розпорядком робочого часу на роботу окремими наказами (розпорядженнями), але не виходив без поважних причин.

Але таких наказів не було, тому у ці дні ОСОБА_1 на роботу не виходив цілком правомірно. Жодних доказів на спростування зазначених обставин відповідачем надано не було і вказаний факт не було враховано судом першої інстанції під час ухвалення оскаржуваної постанови.

Матеріалами справи також встановлено, що актами про відсутність на службі від 01.12.2016р. та 02.12.2016р. (а.с.40 та а.с.42) було зафіксовано відсутність на службі позивача протягом усього робочого часу. При цьому зазначені акти містять запис посередині листа справа «Акт складено у 1 примірнику, який долучається до матеріалів службового розслідування».

Проте службове розслідування було призначене по ОСОБА_1 наказом начальника ГУНП в Сумській області №49 лише 13.01.17р., про що зазначено у вступній частині Висновку. Підставою проведення службового розслідування у Висновку вказано рапорт т.в.о. начальника УКР ГУНП підполковника поліції Строкача В.Г. від 10.01.17р. (надалі - Рапорт) (а.с.37), у якому ні про які Акти невиходу на службу від 01 та 02.12.16р. не йдеться.

Таким чином, акти від 01 та 02 грудня 2016 року не могли у момент їх складання посилатися на службове розслідування, яке було призначене через 42 дні після їх складання.

Враховуючи наведене, не можна вважати дані акти належними та допустимими доказами на підтвердження того факту, який в них зафіксовано, оскільки, в силу вищенаведених дефектів форми, вони, будучи доказами у адміністративній справі, не можуть сприйматися як допустимі докази, адже не могли бути здобутими у законний спосіб.

Додатковою обставиною, яка спростовує факт відсутності на службі 01.12.2016р., є три протоколи обшуків (а.с.136 -138), вчинених під час виконання службових обов'язків, які вказують на перебування ОСОБА_1 на роботі. Вказаний факт був підтверджений у суді апеляційної інстанції поясненнями ОСОБА_4, допитаної у якості свідка.

02 грудня 2016 року ОСОБА_1 також був на роботі і стверджує про це, проте допустимі докази його відсутності у цей день на роботі - відсутні.

Жодних доказів, на підтвердження факту відсутності на службі позивача у період з 14.10.2016р. по 23.10.2016р. в матеріалах справи також відсутні і до суду відповідачем не надавалися.

Посилання відповідача на рапорт від 10.01.2017р. про те, що за підсумками роботи 2016 року працівниками управління карного розшуку було здійснено моніторинг робочого часу співробітників управління карного розшуку ГУНП в Сумській області, під час якого виявлено факт порушення службової дисципліни ОСОБА_1, а саме невихід на службу без поважних причин, колегія суддів оцінює критично, оскільки моніторинг робочого часу ОСОБА_1 періоду з 14.10 по 23.10.16р. було здійснено лише «за підсумками 2016 року», тобто після закінчення 2016 року.

При цьому слід врахувати, що у період з 18.10.16р. протягом 30 днів (як випливає з Наказу №1381) ОСОБА_1 мав подвійне підпорядкування - по лінії кримінальної поліції (розшуку) і по лінії Сумського ВП (райвідділу).

Згідно наведених у Висновку пояснень підполковника поліції ОСОБА_5 (розшук), останній протягом відрядження ОСОБА_1 до Сумського ВП об'єктивно не контролював знаходження ОСОБА_1 на роботі у Сумському ВП, а лише зазначив, що «по закінченню відрядження останній до виконання службових обов'язків не приступив». Територіально Сумський ВП та ГУНП в Сумській області знаходяться в м.Суми за різними адресами і у різних приміщеннях на відстані до 1,5 км одне від одного.

Отже, пояснення ОСОБА_5 не стосуються періоду з 18.10.16р. +30 днів, тому ці пояснення не можуть підтвердити вчинення ОСОБА_1 «прогулів» у період 18.10-21.10.

У Висновку наведені також пояснення начальника ВКП Сумського ВП (райвідділу) майора ОСОБА_6 За якими встановлено, що в період відрядження він «ОСОБА_1 не бачив та по телефону з ним не спілкувався». Проте ці пояснення не підтверджує факт відсутності позивача на службі у вказаний період.

Обидва - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 - опитувались не у жовтні 2016 року, а під час службового розслідування, тобто в січні 2017 року.

Сам ОСОБА_1 стверджує, що в цей період він на роботі був.

Допитаний в суді першої інстанції свідок ОСОБА_12 під присягою підтвердив, що 21.10.16р. бачив ОСОБА_1 на роботі, тобто у приміщенні ГУНП в Сумській області.

Таким чином, період з 14.10 по 23.10.16р. як «прогули» нічим доказово не підтверджується.

Крім того, слід зазначити, що щодо періоду з 13.09. по 20.09.16р ані в Рапорті, ані у Висновку, ані в оскаржуваній постанові суду взагалі не заводяться жодні обставини, якими підтверджується вчинення ОСОБА_1 - «прогулів» саме у робочі дні, які припадають на цей період.

Також, судова колегія зауважує, що судом першої інстанції не було з'ясовано де було робоче місце ОСОБА_1 у кожен зі спірних періодів і чим це підтверджується.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що не може вважатися прогулом відсутність працівника не на підприємстві, а на робочому місці. Якщо працівник не залишив місця розташування підприємства, він не може бути звільнений за п.4 ст.40 КЗпПУ

Оцінюючи дії відповідача на відповідність критеріям зазначеним в ч. 3 ст. 2 КАС України, колегія суддів прийшла до висновку, що приймаючи спірний наказ, відповідач дійшов до неправомірного висновку про допущення позивачем порушення службової дисципліни, а тому воно є незаконним та підлягає скасуванню.

Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Тобто, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов'язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.

Таким чином, судова колегія вважає, що належними та допустимими доказами відповідач, як суб'єкт владних повноважень, на якого покладено обов'язок щодо доказування правомірності прийнятого ним рішення, не довів обґрунтованість висновків службового розслідування, які стали підставою для винесення спірного наказу.

Натомість позивач, на виконання вимог ч.1 ст. 71 КАС України, довів обставини, на яких ґрунтуються його позовні вимоги.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку щодо необґрунтованості заявлених позовних вимог.

Доводи відповідача про те, що позивачем допущено порушення службової дисципліни не знайшли свого підтвердження ні в ході судового розгляду справи судом першої інстанції, ні під час апеляційного провадження. Крім того, зазначені висновки спростовуються наявними в матеріалах справи належним чином оформленими доказами та поясненнями свідків.

Колегія суддів дійшла висновку, що відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про обґрунтованість встановлених відповідачем за наслідком проведеного службового розслідування порушень позивачем вимог діючого законодавства, та як наслідок, законності оскаржуваного наказу про звільнення ґрунтуються на суб'єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів, а також на невірному тлумаченні норм матеріального права. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для відмови в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч.1 ст. 202 КАС України, підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Згідно ч.2 ст.205 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги може своєю постановою змінити постанову суду першої інстанції або прийняти нову постанову, якими суд апеляційної інстанції задовольняє або не задовольняє позовні вимоги.

Переглянувши постанову суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що при її прийнятті суд першої інстанції помилково застосував норми матеріального та процесуального права, що привело до неправильного вирішення справи, а тому постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню, з прийняттям нової постанови про задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п. 3 ст. 198, ст. 202, 205, 207, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Сумського окружного адміністративного суду від 04.08.2017р. по справі № 818/810/17 скасувати.

Прийняти нову постанову, якою позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати наказ начальника Головного управління Національної поліції від 20.04.2017р. № 770 зі змінами, внесеними наказом від 16.05.2017 року.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання постанови у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)Спаскін О.А.
Судді(підпис) (підпис) Дюкарєва С.В. Любчич Л.В.
Повний текст постанови виготовлений 24.11.2017 р.