Справа № 826/11778/16
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2017-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Київ

29 листопада 2017 року № 826/11778/16

Окружний адміністративний суд міста Києва під головуванням судді Келеберди В.І., розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Служби зовнішньої розвідки України про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 (далі Позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Служби зовнішньої розвідки України про визнання рішення Служби зовнішньої розвідки України щодо відмови позивачу листами від 30 червня 2017 року №4/2/2-4206цт та від 04 липня 2016 року №4/2/2-4272дск розглянути на Комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій у Службі зовнішньої розвідки України (далі Комісія) заяву позивача від 23 лютого 2016 року та всіх необхідних матеріалів про надання статусу учасника бойових дій нечинними, дії посадових осіб Служби зовнішньої розвідки України незаконними, а бездіяльність Комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій Служби зовнішньої розвідки України протиправною, про зобов`язання Служби зовнішньої розвідки України (Комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій у Службі зовнішньої розвідки України) надати ОСОБА_1 статус учасника бойових дій з 24 березня 2016 року; допустити негайне виконання постанови.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач вказав на те, що у період з 07 по 15 жовтня 2015 року відповідно до Плану-завдання від 30 вересня 2015 року №11/6732 (таємно) та на підставі Розпорядження СЗРУ від 02 жовтня 2015 року № 585 (таємно), у складі оперативної групи із трьох співробітників він брав участь у цільовому виїзді (відрядження) до підпорядкованих йому, як директору 5 департаменту територіальних (обласних) підрозділів, а саме - до підрозділів з дислокацією у містах Сєверодонецьк та Маріуполь, а також до інших населених пунктів у зоні відповідальності цих підрозділів (Краматорськ, Слов`янськ, тощо), розташованих в зоні антитерористичної операції (далі - АТО), де виконував низку завдань, передбачених статтею 3 Закону України "Про Службу зовнішньої розвідки України" в тому числі щодо розвідувально-інформаційного забезпечення проведення АТО. Завдання, у тому числі і спеціальні, щодо розвідувально-інформаційного забезпечення проведення АТО, передбачені Планом-завданням, було виконано повністю.

Вказане, на його думку, є підставою для отримання довідки про безпосередню участь в АТО, про що позивач до Комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій подав 23 лютого 2016 року відповідну заяву з додатками до неї.

Не погоджуючись з бездіяльністю відповідача, яка виразилась у несвоєчасному розгляді заяви, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Відповідною ухвалою суду відкрито провадження в адміністративній справі №826/11778/16 (далі - справа), яку призначено до розгляду у судовому засіданні.

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував, з підстав викладених у письмових запереченнях, які долучено до матеріалів справи.

З огляду на викладене, розгляд справи здійснено у порядку письмового провадження на підставі положень частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України.

В силу частини першої статті 41 КАС України суд під час судового розгляду адміністративної справи здійснює повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу. У разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Оцінивши у порядку письмового провадження належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, у період з 07 по 15 жовтня 2015 року відповідно до Плану-завдання від 30 вересня 2015 року №11/6732 (таємно) та на підставі Розпорядження Служби зовнішньої розвідки України від 02 жовтня 2015 року № 585 (таємно), у складі оперативної групи із трьох співробітників позивач брав участь у цільовому виїзді (відрядження) до підпорядкованих йому, як директору 5 департаменту територіальних (обласних) підрозділів, а саме - до підрозділів з дислокацією у містах Сєверодонецьк та Маріуполь, а також до інших населених пунктів у зоні відповідальності цих підрозділів (Краматорськ, Слов`янськ, тощо), розташованих в зоні антитерористичної операції, де виконував низку завдань, передбачених статтею 3 Закону України "Про Службу зовнішньої розвідки України" в тому числі щодо розвідувально-інформаційного забезпечення проведення АТО. Завдання, у тому числі і спеціальні, щодо розвідувально-інформаційного забезпечення проведення АТО, передбачені Планом-завданням, було виконано повністю.

Окрім того, на підставі окремого рішення та санкції керівництва Служби зовнішньої розвідки України, додатково до Плану-завдання було проведено спеціальних захід з підвищеним ризиком.

За результатами відрядження складеного Довідку (звіт) від 06 листопада 2015 року № 11/2/7681 (цілком таємно).

30 жовтня 2015 року в у встановленому Службою зовнішньої розвідки України порядку було направлено лист до Антитерористичного центру при Службі Безпеки України № 11/2/7470 (таємно) для видання відповідного наказу, який було видано 06 січня 2016 року за № 01 (таємно).

Головою Служби зовнішньої розвідки України видано на позивача та членів його групи Довідку про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальній цілісності України.

23 лютого 2016 року позивач звернувся до Комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій з відповідною заявою та додав необхідні документи, які зареєстровано Управлінням кадрів Служби зовнішньої розвідки України 24 лютого 2016 року за № 1579цт (цілком таємно).

Відповідно до пункту 5 Положення Комісія протягом місячного строку зобов`язана була розглянути подану заяву та прийняти рішення.

З огляду на те, що Комісією тривалий час не вирішувалося питання щодо розгляду заяви позивача, останній 14 червня 2016 року звернувся з заявою №11/8530дск на ім`я т.в.о Голови СЗР України Разінкова І.П., який є першим заступником Голови СЗР України та який також відповідно до Положення і є головою Комісії.

З пояснень позивача вбачається, що листом від 30 червня 2016 року №4/2/2-4206цт позивача повідомлено про залишення його заяви від 23 лютого 2016 року без розгляду.

Листом від 04 липня 2016 року № 4/2/2-4272дск (у відповідь на заяву позивача від 14 червня 2016 року №11/8530дск) відповідачем повідомлено, що жодних порушень немає, а документи розглядаються відповідно до законодавства.

Не погоджуючись з бездіяльністю відповідача, яка виразилась у несвоєчасному розгляді заяви про надання статусу учасника бойових дій під час проведення АТО, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Оцінивши наявні документи в матеріалах справи, з урахуванням пояснень позивача, заперечень відповідача, суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на безпосередньому та об`єктивному досліджені доказів дійшов до наступних висновків.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяння формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них, визначено Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22 жовтня 1993 року №3551-ХІІ (далі Закон).

Відповідно до пункту 19 частини першої статті 6 Закону учасниками бойових дій визнаються: військовослужбовці (резервісти, військовозобов`язані) та працівники Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Державної прикордонної служби України, особи рядового, начальницького складу, військовослужбовці, працівники Міністерства внутрішніх справ України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції, а також працівники підприємств, установ, організацій, які залучалися та брали безпосередню участь в антитерористичній операції в районах її проведення у порядку, встановленому законодавством.

Порядок надання статусу учасника бойових дій особам, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року № 413 (далі - Порядок).

Згідно з пунктом 2 Порядку статус учасника бойових дій надається: військовослужбовцям (резервістам, військовозобов`язаним) та працівникам Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, військовослужбовцям військових прокуратур, особам рядового та начальницького складу підрозділів оперативного забезпечення зон проведення антитерористичної операції ДФС, поліцейським, особам рядового, начальницького складу, військовослужбовцям, працівникам МВС, Управління державної охорони, Держспецзв`язку, ДСНС, ДПтС, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення; особам, які у складі добровольчих формувань, що були утворені або самоорганізувалися для захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, за умови, що в подальшому такі добровольчі формування згідно з переліком, визначеним Антитерористичним центром при СБУ та Генеральним штабом Збройних Сил, були включені до складу Збройних Сил, МВС, Національної поліції, Національної гвардії та інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів.

Пунктом 4 Порядку визначено, що підставою для надання особам статусу учасника бойових дій є: для осіб, зазначених в абзаці другому пункту 2 цього Порядку, документи про безпосереднє залучення до виконання завдань антитерористичної операції в районах її проведення, направлення (прибуття) у відрядження до районів проведення антитерористичної операції, їх перебування в таких районах з метою виконання завдань із захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України шляхом безпосередньої участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення (витяги з наказів, директив, розпоряджень, посвідчень про відрядження, журналів бойових дій, бойових донесень, дислокацій, книг нарядів, графіків несення служби, звітів, зведень, донесень, матеріалів спеціальних (службових) розслідувань за фактами отримання поранень).

Так, пунктом 5 Порядку передбачено, що рішення про надання статусу учасника бойових дій приймається, зокрема, комісіями з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, утвореними в Міноборони, МВС, Мін`юсті, Національній поліції, Національній гвардії, СБУ, Службі зовнішньої розвідки, Адміністрації Держприкордонслужби, Адміністрації Держспецтрансслужби, Генеральній прокуратурі України, Управлінні державної охорони, Адміністрації Держспецзв`язку, ДСНС, ДФС.

За змістом пункту 6 Порядку для надання статусу учасника бойових дій особам, зазначеним в абзацах другому та третьому пункту 2 цього Порядку, командири (начальники) військових частин (органів, підрозділів) або інші керівники установ, закладів у місячний строк після завершення особами виконання завдань антитерористичної операції в районах її проведення (після видання відповідного наказу керівника Антитерористичного центру при СБУ) зобов`язані подати на розгляд комісії, утвореної міністерством, центральним органом виконавчої влади чи іншим державним органом, у підпорядкуванні яких перебували військові частини (органи, підрозділи), установи та заклади, у складі яких проходили службу чи працювали особи, довідки за формою згідно з додатком 1 та документи із зазначених у пункті 4 цього Порядку, які є підставою для надання особам статусу учасника бойових дій. У разі коли місце постійної дислокації військової частини (органу, підрозділу) або установи, закладу розташоване безпосередньо у районі проведення антитерористичної операції, документи командирами (начальниками) або іншими керівниками установ, закладів подаються на розгляд комісії у місячний строк після зарахування осіб до списків військової частини (органу, підрозділу) або установи, закладу чи призначення їх на відповідні посади.

Комісії вивчають документи, у разі потреби заслуховують пояснення осіб, стосовно яких вони подані, свідків та у місячний строк з дня надходження документів приймають рішення щодо надання статусу учасника бойових дій. За відсутності підстав повертають їх до військових частин (органів, підрозділів), установ, закладів з метою подальшого доопрацювання.

З огляду на вказані законодавчі положення вбачається, що підставою для надання статусу учасника бойових дій особам, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, є відповідні документальні підтвердження вказаного, якими, згідно з пункту 2 Порядку, є витяги з наказів керівника Антитерористичного центру при СБУ про залучення до проведення антитерористичної операції, директив, розпоряджень, посвідчень про відрядження, оперативних завдань, журналів бойових дій, бойових донесень, дислокацій, книг нарядів, графіків несення служби, звітів, зведень, донесень, матеріалів спеціальних (службових) розслідувань за фактами отримання поранень, а також інші офіційні документи, видані державними органами, що містять достатні докази про безпосередню участь особи у виконанні завдань антитерористичної операції у районах її проведення.

При цьому слід зазначити, що відповідно до пункту 6 Порядку, голова СЗРУ у місячний строк, у разі завершення позивачем виконання завдань антитерористичної операції в районах її проведення (після видання відповідного наказу керівника Антитерористичного центру при СБУ) зобов`язаний подати на розгляд комісії, довідки за формою згідно з додатком 1 та документи із зазначених у пункті 4 цього Порядку, які є підставою для надання особам статусу учасника бойових дій.

Відповідно пункту 8 Порядку у разі неподання командиром (начальником) військової частини (органу, підрозділу) або іншим керівником установи, закладу до комісії чи керівником підприємства, установи, організації до міжвідомчої комісії документів, необхідних для надання статусу учасника бойових дій, особа може самостійно звернутися до таких комісій.

Судом встановлено, що Головою СЗРУ позивачу видана довідка про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захист незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України.

Відповідно до пункту 5 Положення про Комісію з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій у Службі зовнішньої розвідки України, затвердженого наказом СЗРУ від 19 серпня 2015 року №302 (далі - Положення), Комісія зобов`язана розглядати рапорти (заяви) співробітників СЗРУ та інших осіб, що надійшли до Комісії, у місячний строк.

Пунктами 13 Положення встановлено, що рішення з усіх розглянутих Комісією питань заносяться до протоколу.

Разом з тим, відповідачем не прийнято у місячний строк з дня надходження документів позивача рішення щодо надання статусу учасника бойових дій чи про відмову у наданні статусу учасника бойових дій, чим порушено вимоги Положення, а відтак вбачається протиправна бездіяльність відповідача щодо розгляду заяви про встановлення статусу учасника бойових дій.

Відповідачем не було надано до суду будь-яке рішення, яку було прийнято за результатами звернення позивача у справі, з чого суд робить висновок про його відсутність.

Відповідно до пункту 2 Положення до складу Комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій у СЗРУ, яку створено для розгляду питань, пов`язаних із визнанням учасниками бойових дій, входять: голова Комісії - перший заступник Голови СЗРУ; члени Комісії - керівники структурних підрозділів: кадрового, юридичного, фінансового та власної безпеки СЗРУ, а також представник СЗРУ, який входить до складу міжвідомчої комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій та виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) або інвалідності волонтера і деяких інших категорій осіб відповідно до Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, яка утворюється Державною службою у справах ветеранів війни та учасників антитерористичної операції (далі - міжвідомча комісія); секретар Комісії - співробітник кадрового підрозділу СЗРУ.

До складу Комісії можуть бути включені керівники інших структурних підрозділів СЗРУ за письмовим рішенням голови Комісії.

Персональний склад Комісії затверджується наказом Голови СЗРУ.

Враховуючи вищевикладене, суд зауважує, що Комісія є колегіальним органом.

Відповідно до пункту 6 Положення на Комісію, як колегіальний орган, покладено обов`язок про прийняття рішення щодо визнання співробітників СЗРУ та інших осіб учасниками бойових дій.

За таких обставин, листи відповідача від 30 червня 2016 року №4/2/2/4206 та від 04 липня 2016 року № 4/2/2-4272дск за підписом начальника Управління кадрів Служби зовнішньої розвідки України Гарбара Г.В., на переконання суду, не можуть вважатися такими рішеннями, відтак спірна заява позивача фактично є нерозглянутою належним чином та у встановлений законодавчими нормами спосіб.

Оскільки заяву позивача про встановлення учасника бойових дій відповідач не розглянув, та відповідного рішення не прийняв, суд прийшов до висновку, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність.

Відтак, беручи до уваги встановлені за результатами дослідження наявних у справі доказів обставини, а також доводи сторін у справі, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Разом з тим, позовні вимоги в частині зобов`язання Служби зовнішньої розвідки України надати позивачу статус учасника бойових дій з 24 березня 2016 року, в тім як і вимоги щодо допущення негайного виконання постанови не підлягають задоволенню.

Повноваження відповідача щодо надання статусу учасника бойових дій є дискреційними повноваженнями та його виключною компетенцією, а тому суд не вправі втручатися в них.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Олссон проти Швеції від 24.03.1988 року (скарга №10465/83) зазначено, що серед вимог, які суд визначив як такі, що випливають з фрази передбачено законом, є наступні:

- будь-яка норма не може вважатися "законом", якщо вона не сформульована з достатньою точністю так, щоб громадянин самостійно або, якщо знадобиться, з професійною допомогою міг передбачити з часткою ймовірності, яка може вважатися розумною в даних обставинах, наслідки, які може спричинити за собою конкретну дію;

- фраза "передбачено законом" не просто відсилає до внутрішнього права, але має на увазі і якість закону, вимагаючи, щоб останній відповідав принципу верховенства права. У внутрішньому праві повинні існувати певні заходи захисту проти свавільного втручання публічної влади у здійснення прав;

- закон, який передбачає дискреційні повноваження, сам по собі не є несумісним з вимогами передбачуваності за умови, що дискреційні повноваження та спосіб їх здійснення вказані з достатньою ясністю для того, щоб з урахуванням правомірності мети зазначених заходів

У справі Галфорд проти Сполученого Королівства від 25 червня 1997 року Європейський суд з прав людини зазначив словосполучення згідно із законом не лише вимагає дотримання національного закону, а й стосується якості такого закону (рішення у справі). Суд нагадує, що національне законодавство має з достатньою чіткістю визначати межі та спосіб здійснення відповідного дискреційного права, наданого органам влади, щоб забезпечувати громадянам той мінімальний рівень захисту, на який вони - мають право згідно з принципом верховенства права в демократичному суспільстві (рішення у справі Доменічіні проти Італії від 15 листопада 1996 року).

Як визначено Рекомендаціями № К (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11 березня 1980 року під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, дискреційними є повноваження обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є законною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова може.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч.3 ст. 2 КАС України критеріям, не може втручатись у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Завдання адміністративного судочинства полягає в гарантуванні дотримання вимог права.

Відповідно до частини першої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Разом з тим, на судовий запит щодо надання доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються заперечення, відповідачем суду не надано.

Натомість позивач довів суду протиправність бездіяльності відповідача.

Водночас, до суду надійшло клопотання відповідача про залишення адміністративного позову без розгляду оскільки його подано із пропущенням місячного строку на звернення до суду.

Клопотання обґрунтовано тим, що відповідно до пункту 15 статті 3 КАС України державна служба є публічною службою і поширюються на публічно-правові спори (спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби) поширюються юрисдикція адміністративних судів (пункт 2 частини другої статті 17 КАС України).

Відповідно до частини третьої статті 99 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Оскільки позивач оскаржує рішення суб`єкта владних повноважень, адміністративний позов має бути залишений судом без розгляду, оскільки про порушення своїх прав позивач дізнався в кінці червня 2016 року, тоді як позов подав до суду в кінці листопада 2016 року, тобто з пропущенням місячного терміну, передбаченого .

Суд прийшов до висновку, що вказане клопотання не підлягає задоволенню, оскільки позивачем оскаржується рішення, дія чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень щодо не розгляду чи несвоєчасного розгляду його заяви про надання статусу учасника бойових дій, а не рішення з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Керуючись ст. ст. 17, 69-71, 160-165, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

1.Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність посадових осіб Комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій Служби зовнішньої розвідки України щодо розгляду заяви ОСОБА_1 від 23 лютого 2016 року про надання статусу учасника бойових дій під час проведення АТО та не прийняття у місячний строк рішення за результатами її розгляду.

В іншій частині позову відмовити.

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя В.І. Келеберда