Справа № 820/3214/17
Суддя: Старосєльцева О.В.
Дата ухвалення: 2017-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

28 листопада 2017 р. справа № 820/3214/17

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Старосєльцевої О.В.,

за участю секретаря судового засідання - Цабеки К.Є.,

розглянувши у письмовому провадженні в приміщенні суду в м. Харкові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області, третя особа - Головне управління державної казначейської служби України в Харківській області про визнання протиправною бездіяльністю та стягнення суддівської винагороди,-

встановив:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просив: визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України в Харківській області щодо нездійснення нарахування судді Київського районного суду м. Харкова Божко Валентині Вікторівні суддівської винагороди, виходячи із посадового окладу судді в розмірі 10 мінімальних заробітних плат, визначеного Законом України "Про державний бюджет України на 2017 рік" за період з 01 січня 2017 року по 30 червня 2017 року; стягнути з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Харківської області на користь ОСОБА_1 недоплачену суддівську винагороду за період з 01 січня 2017 року по 30 червня 2017 року, включаючи її складові, виходячи з щомісячного розміру посадового окладу 10 мінімальних заробітних плат, що дорівнює 32000,00 гривень; допустити до негайного виконання постанову суду в частині стягнення суддівської винагороди за один місяць.

Аргументуючи заявлені позовні вимоги позивач зазначив, що відповідно до ч.3 ст. 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010р.№ 2453-VI (у редакції Закону України від 12.02.2015 № 192-VIII) посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат. Мінімальна заробітна плата у місячному розмірі з 1 січня 2017 р. складає 3200, 00 грн. і саме вона має братися за основу розрахунку посадового окладу. Крім того, просив позов розглянути за відсутності позивача.

Відповідач, Територіальное управління Державної судової адміністрації України у Харківській області проти позову заперечував, зазначив, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності 01.01.2017р. Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016р. не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600,00 грн. Отже, правових підстав для перерахунку та виплати суддівської винагороди з розрахунку посадового окладу 32000, 00 грн. у відповідача не має.

Крім того, суди, як бюджетна установа, фінансуються згідно кошторисами і щомісячними розписами видатків у межах річної суми, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України. Чинним кошторисом передбачено оклад судді з урахуванням прожиткового мінімуму громадян на 2017 рік, а саме:1600, 00 грн. За таких підстав просив відмовити в задоволенні позову.

Третя особа, Головне управління державної казначейської служби України в Харківській області, про дату, час, місце розгляду справи повідомлений належним чином, до судового засідання не прибув, правом надати заперечення не скористався.

Оскільки визначене ч.1 ст.2 КАС України завдання адміністративного судочинства залишається незмінним при розгляді будь-якої адміністративної справи і дотримання вказаного завдання є обов'язковим в силу приписів ч.2 ст.19 Конституції України, то з огляду на приписи ст.41, ч.4 ст.122, ч.6 ст.128 КАС України, а також подане позивачем клопотання про розгляд справи за його відсутності, суд, зібравши докази, що в своїй сукупності повно та всебічно висвітлюють обставини спірних правовідносин, дійшов висновку, що справа має бути розглянута та вирішена на підставі наявних в ній доказів в порядку письмового провадження.

За матеріалами справи судом встановлено, що рішенням Харківської обласної Ради народних депутатів XII сесії XXI скликання від 25 лютого 1993 року ОСОБА_1, призначена на посаду судді Київського районного суду міста Харкова.

Постановою Верховної Ради України від 19 червня 2003 року №1016-ІV позивач була обрана на посаду судді Київського районного суду м. Харкова безстроково.

Наказом начальника територіального управління Державної судової адміністрації в Харківській області від 22 липня 2003 року №31 зарахована до штату Київського районного суду м. Харкова, як суддя, яка обрана безстроково.

У січні-червні 2017 року позивач отримував суддівську винагороду та її складові, виходячи із посадового окладу, що складає 16.000,00 грн.

Судом встановлено, що позивач станом на 01.07.2017 року не проходила кваліфікаційне оцінювання судді.

Вирішуючи спір, суд ураховує, що правовідносини з проходження публічної служби на посаді професійного судді унормовані приписами низки актів законодавства, зокрема: положеннями розділу VIII Конституції України, Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя), Законом України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII від 02.06.2016р., Законом України «Про судоустрій і статус суддів» №2453-VII від 07.07.2010р.

З положень наведених актів законодавства слідує, що згадані правовідносини складаються між громадянином України як працівником (у статусі публічного службовця) з одного боку та Державою України як роботодавцем з іншого боку.

Відповідно до ст.130 Конституції України Держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя (ч.1 ст.130); розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій (ч.2 ст.130).

При вирішенні спірних правовідносин суд вважає за необхідне керуватись положеннями Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII від 02.06.2016р. і Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №2453-VII від 07.07.2010р., адже саме ці закони присвячені регламентуванню правовідносин з питань судоустрою Держави Україна.

З поміж двох перелічених законів останнім у часі був прийнятий Закон України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII від 02.06.2016р., згідно з ст.135 якого суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами (ч.1 ст.135); суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці (ч.2 ст.135); Базовий розмір посадового окладу судді становить: 1) судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 3) судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року (ч.3 ст.135); До базового розміру посадового окладу, визначеного частиною третьою цієї статті, додатково застосовуються такі регіональні коефіцієнти: 1) 1,1 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше сто тисяч осіб; 2) 1,2 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше п'ятсот тисяч осіб; 3) 1,25 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше один мільйон осіб (ч.4 ст.135); суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років - 15 відсотків, більше 5 років - 20 відсотків, більше 10 років - 30 відсотків, більше 15 років - 40 відсотків, більше 20 років - 50 відсотків, більше 25 років - 60 відсотків, більше 30 років - 70 відсотків, більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу (ч.5 ст.135).

Разом з тим, положеннями розділу ХІІ Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII від 02.06.2016р. були запроваджені дещо інші правила оплати праці професійного судді.

Так, у силу п.22 розділу ХІІ Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII від 02.06.2016р. право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом (абз.1 п.22); судді, які на день набрання чинності цим Законом пройшли кваліфікаційне оцінювання та підтвердили свою здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді, до 1 січня 2017 року отримують суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (абз.2 п.22).

Пунктом 23 розділу ХІІ Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII від 02.06.2016р. передбачено, що до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., №№41 - 45, ст. 529; 2015 р., №№18-20, ст. 132 із наступними змінами).

Статтею 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., №№41 - 45, ст. 529; 2015 р., №№18-20, ст. 132 із наступними змінами) визначено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом, Законом України "Про Конституційний Суд України" та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами (ч.1 ст.133); суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці (ч.2 ст.133); посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат (ч.3 ст.133).

Відповідно до п.24 розділу ХІІ Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII від 02.06.2016р. розмір посадового окладу судді, крім зазначеного у пункті 23 цього розділу, становить: 1) з 1 січня 2017 року: а) для судді місцевого суду - 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; б) для судді апеляційного суду та вищого спеціалізованого суду - 25 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; в) для судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 2) з 1 січня 2018 року: а) для судді місцевого суду - 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; б) для судді апеляційного суду та вищого спеціалізованого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 3) з 1 січня 2019 року: а) для судді місцевого суду - 25 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; б) для судді апеляційного суду та вищого спеціалізованого суду - 40 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 4) з 1 січня 2020 року: а) для судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; б) для судді апеляційного суду та вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Аналізуючи наведені положення актів законодавства України з питань оплати праці професійного судді (чинних з 30.09.2016р. по теперішній час), суд доходить до висновку про те, що законодавець у цілях оплати праці розподілив професійних суддів на дві категорії як за критерієм підтвердження відповідності займаній посаді (здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді) у процедурі кваліфікаційного оцінювання, так і за критерієм призначення на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності Законом України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII від 02.06.2016р.

До однієї категорії відносяться професійні судді, які або були призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності Законом України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII від 02.06.2016р., або були призначені раніше, але підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) у процедурі кваліфікаційного оцінювання.

До другої категорії відносяться професійні судді які були призначені на посаду до набрання чинності Законом України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII від 02.06.2016р., і у силу незалежних від їх волі причин поки що не брали участі ані у процедурі кваліфікаційного оцінювання у цілях підтвердження відповідності займаній посаді (здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді) або у цілях призначення на посаду судді за результатами конкурсу.

Загальним правилом для обох цих категорій професійних суддів є те, що суддівська винагорода має визначатись лише спеціальним законом - законом з питань судоустрою.

Таким законом для суддів, призначених (обраних) на посаду до набрання чинності Законом України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII, і від незалежних від їх волі причин поки що не брали участі ані у процедурі кваліфікаційного оцінювання у цілях підтвердження відповідності займаній посаді (здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді) або у цілях призначення на посаду судді за результатами конкурсу є положення ст.133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., №№41 - 45, ст. 529; 2015 р., №№18-20, ст. 132 із наступними змінами).

Для суддів, призначених на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності Законом України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII, або призначених (обраних) до указаного моменту, але успішно подолавши процедуру кваліфікаційного оцінювання, таким законом є положення ст..135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII від 02.06.2016р.

За правилами ст.133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., №№41 - 45, ст. 529; 2015 р., №№18-20, ст. 132 із наступними змінами) до складу суддівської винагороди входить посадовий оклад у розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

Натомість ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII від 02.06.2016р. (з урахуванням п.22 та п.24 розділу ХІІ цього ж закону) визначено, що до суддівської винагороди входить посадовий оклад, котрий дорівнює 15 прожитковим мінімумам для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Положення ст.130 Конституції України однозначно та беззаперечно унеможливлюють застосування судом при вирішенні спору з приводу оплати праці професійного судді норм будь-якого акту законодавства, окрім закону з питань судоустрою.

Зміст ст.133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., №№41 - 45, ст. 529; 2015 р., №№18-20, ст. 132 із наступними змінами), а також ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII від 02.06.2016р. додатково підтверджують це правило, зазначаючи, що норми цих законів відносно правовідносин з оплати праці судді за предметом правового регулювання є спеціальною нормою права.

З цих міркувань до правовідносин з оплати праці професійного судді за жодних обставин не можуть бути застосовані положення п.3 розділу ІІ Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 року №1774-VIII, де зазначено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат (абз.1 п.3 розділу ІІ); До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 гривень (абз.2 п.3 розділу ІІ).

Окрім того, суд вважає, що ст..133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., №№41 - 45, ст. 529; 2015 р., №№18-20, ст. 132 із наступними змінами) та ст..135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII від 02.06.2016р. містять суттєво різні алгоритми обчислення розміру складових суддівської винагороди.

Так, зокрема, Законом України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII від 02.06.2016р. запроваджено правило базового розміру посадового окладу окремо для судді місцевого суду, окремо для судді апеляційного суду, окремо для судді Верховного Суду замість правила пропорційного збільшення розміру посадового окладу судді апеляційного суду, судді вищого спеціалізованого суду, судді Верховного Суду України на базі посадового окладу судді місцевого суду (Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., №№41 - 45, ст. 529; 2015 р., №№18-20, ст. 132 із наступними змінами).

Більше того, нормами Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII від 02.06.2016р. запроваджено правило застосування регіонального коефіцієнту, котре взагалі відсутнє у приписах Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., №№41 - 45, ст. 529; 2015 р., №№18-20, ст. 132 із наступними змінами), але за значенням арифметичної величини є близьким до показника коефіцієнту збільшення посадових окладів суддів згідно з Законом України "Про судоустрій і статус суддів" (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., №№41 - 45, ст. 529; 2015 р., №№18-20, ст. 132 із наступними змінами).

Таким чином, проведеним судовим розглядом знайшов своє підтвердження факт існування суб'єктивного права позивача як діючого професійного судді на одержання суддівської винагороди відповідно до ст.130 Конституції України, ст.133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., №№41 - 45, ст. 529; 2015 р., №№18-20, ст. 132 із наступними змінами), п.23 розділу ХІІ Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII від 02.06.2016р. із розрахунку посадового окладу у розмірі 10 мінімальних заробітних плат без ототожнення величини мінімальної заробітної плати з будь-якими іншими розрахунковими показниками, у тому числі і з показником у 1.600,00грн. чи показником прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Разом з тим, суд зазначає, що правовідносини з фінансування видатків на оплату праці професійного судді унормовані приписами ст.130 Конституції України, ст..ст.148, 149 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII від 02.06.2016р., Закону України «Про оплату праці», Бюджетного кодексу України, Порядку складання, розгляду, затвердження та основні вимоги до виконання кошторисів бюджетних установ (затверджено постановою КМУ від 28.02.2002р. №228; далі за текстом - Порядок №228).

Так, ч.4 ст.148 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII від 02.06.2016р. визначено, що функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління Державної судової адміністрації України.

У силу приписів ч.1 ст.149 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII від 02.06.2016р. суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.

Відповідно до ч.1 ст.51 Бюджетного кодексу України керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.

За визначенням п.30 ст.2 Бюджетного кодексу України кошторис - основний плановий фінансовий документ бюджетної установи, яким на бюджетний період встановлюються повноваження щодо отримання надходжень і розподіл бюджетних асигнувань на взяття бюджетних зобов'язань та здійснення платежів для виконання бюджетною установою своїх функцій та досягнення результатів, визначених відповідно до бюджетних призначень.

Відповідно до п. 3 Порядку складання, розгляду, затвердження та основні вимоги до виконання кошторисів бюджетних установ (затверджено постановою КМУ від 28.02.2002р. №228; далі за текстом - Порядок №228) установа незалежно від того, чи веде вона бухгалтерський облік самостійно, чи обслуговується централізованою бухгалтерією, для забезпечення своєї діяльності складає індивідуальні кошториси, плани асигнувань загального фонду бюджету, плани надання кредитів із загального фонду бюджету, плани спеціального фонду, зведення показників спеціального фонду кошторису за кожною виконуваною нею бюджетною програмою (функцією), а вищі навчальні заклади та наукові установи, заклади охорони здоров'я також індивідуальні плани використання бюджетних коштів та індивідуальні помісячні плани використання бюджетних коштів.

Пунктом 5 Порядку №228 передбачено, що установам можуть виділятися бюджетні кошти тільки за наявності затверджених кошторисів, планів асигнувань загального фонду бюджету, планів надання кредитів із загального фонду бюджету, планів спеціального фонду, а вищим навчальним закладам та науковим установам, закладам охорони здоров'я також за наявності затверджених планів використання бюджетних коштів і помісячних планів використання бюджетних коштів.

Згідно з п.12 Порядку №228 головні розпорядники розглядають показники проектів кошторисів розпорядників нижчого рівня щодо законності та правильності розрахунків, доцільності запланованих видатків бюджету та надання кредитів з бюджету, правильності їх розподілу відповідно до економічної класифікації видатків бюджету або класифікації кредитування бюджету, повноти надходження доходів або повернення кредитів, додержання діючих ставок (посадових окладів), норм, цін, лімітів, а також інших показників відповідно до законодавства та складають проекти зведених кошторисів.

Відповідно до п.28 Порядку №228 розпорядники нижчого рівня уточнюють проекти кошторисів, складають проекти планів асигнувань загального фонду бюджету, планів надання кредитів із загального фонду бюджету, планів спеціального фонду, зведення показників спеціального фонду кошторису, планів використання бюджетних коштів (крім планів використання бюджетних коштів одержувача), помісячних планів використання бюджетних коштів і подають їх головним розпорядникам для уточнення показників проектів зведених кошторисів і складення проектів зведених планів асигнувань загального фонду бюджету, зведених планів надання кредитів із загального фонду бюджету та зведених планів спеціального фонду, зведення показників спеціального фонду, а також проектів зведених планів використання бюджетних коштів (крім планів використання бюджетних коштів одержувача) і зведених помісячних планів використання бюджетних коштів. Розпорядники свої витрати приводять у відповідність з бюджетними асигнуваннями та іншими показниками, що доведені лімітними довідками. Для цього чисельність працівників установи, що пропонується до затвердження за штатним розписом, повинна бути приведена у відповідність з визначеним фондом оплати праці, а інші витрати - у відповідність з іншими встановленими асигнуваннями таким чином, щоб забезпечити виконання покладених на установу функцій. Типова форма штатного розпису установи затверджується Мінфіном. У разі потреби міністерства та інші центральні органи виконавчої влади за погодженням з Мінфіном можуть установлювати форму штатного розпису для відповідної галузі. Штатний розпис установ затверджується у порядку, визначеному відповідним міністерством, іншим центральним органом виконавчої влади.

За правилами п.32 Порядку №228 кошториси, плани асигнувань загального фонду бюджету, плани надання кредитів із загального фонду бюджету, плани спеціального фонду, плани використання бюджетних коштів (крім планів використання бюджетних коштів одержувачів), помісячні плани використання бюджетних коштів і штатні розписи затверджуються керівником відповідної вищестоящої установи, за винятком кошторисів, зазначених у пункті 33 цього Порядку (якщо законодавством не встановлено інший порядок затвердження).

Аналізуючи положення наведених норм матеріального права, суд дійшов висновку про те, що ТУ ДСА в Харківській області звертається до місцевого загального суду з вимогою надати інформацію про потреби у наступному році з метою складання точних показників проекту кошторису. Після отримання необхідної інформації формує бюджетний запит, який направляє до головного розпорядника - Державної судової адміністрації України.

За матеріалами справи судом встановлено, що головою Київського районного суду м. Харкова та керівником апарату Київського районного суду м. Харкова складено штатний розпис на 2017 рік з урахуванням посадового окладу із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб 1.600,00 грн., який затверджений начальником ТУ ДСА в Харківській області від 02.02.2017 року. Вказані дані були включені до кошторису та штатного розпису на 2017 рік, що підтверджується деталізацією планових видатків фонду оплати праці на 2017 рік по Харківській області (додаток до кошторису та штатного розпису на 2017 рік).

Суд зазначає, що ані даний кошторис, ані дії по затвердженню кошторису оскаржені не були, протиправними в судовому порядку не визнані.

Отже, згідно з вимогами чинного законодавства розпорядники бюджетних коштів, до яких відноситься територіальне управління ДСА у Харківській області, беруть бюджетні зобов'язання та проводять видатки тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами.

При вирішенні даного спору з огляду на положення ч.2 ст.161, абз.2 ч.1 ст.244-2 окружний адміністративний суд не вбачає правових підстав для можливості відійти від позиції Верховного Суду України, котра викладена у постанові від 20.04.2016р. по справі за позовом ОСОБА_9 до апеляційного суду Вінницької області, Державної судової адміністрації України, Міністерства фінансів України, Головного управління Державної казначейської служби України при Міністерстві фінансів України про стягнення заборгованості по заробітній платі, де вказано, що «Таким чином, незважаючи на те, що розмір заробітної плати судді встановлений спеціальним законом - статтею 44 Закону № 2862-XII, а не статтею 8 Закону № 108/95-ВР, виплата заробітної плати судді підпорядкована нормам Закону № 108/95-ВР, зокрема статті 13, відповідно до якої оплата праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законодавчих та інших нормативних актів України. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, затверджується одночасно з бюджетом».

На підставі вищенаведеного, враховуючи наявність сталої незмінної практики Верховного Суду України щодо виплати заробітної плати суддям, помічникам суді місцевого загального суду, прокурорам та іншим працівникам бюджетних установ лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах, суд не знаходить правових підстав для стягнення з ТУ ДСА в Харківській області суддівської винагороди поза межами видатків державного бюджету на оплату праці у розмірах інших, ніж встановлено у кошторисі суду на 2017 рік (постанови ВСУ від 12.07.2016р. № 21-172а16, 20.09.2016р. № 825/2609/15-а).

Також судовим розглядом не встановлено протиправної бездіяльності з боку відповідача щодо нездійснення нарахування суддівської винагороди, виходячи із посадового окладу судді в розмірі 10 мінімальних заробітних плат, визначеного Законом України "Про державний бюджет України на 2017 рік" за період з 01 січня 2017 року по 30 червня 2017 року, оскільки владний суб'єкт діяв у межах раніше затвердженого кошторису суду, до якого зміни не вносились.

Окрім того, суд вважає, що у спірних правовідносинах не може бути застосований такий спосіб захисту як стягнення коштів, бо відповідач не має ані власних коштів, ані власного майна. Обмежений обсяг фінансування видатків відповідача, цільове призначення усіх надходжень унеможливлює використання цих активів з іншою метою, у тому числі, і за рахунок стягнення у судовому порядку.

Відповідно до ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Оскільки судовим розглядом не встановлено факту порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин, то позов належить відхилити.

Розподіл судових витрат по справі слід здійснити відповідно до статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України та Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст.8, 19, 129 Конституції України, ст.ст.7-11, 158-163, ст. 167, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області, третя особа - Головне управління державної казначейської служби України в Харківській області про визнання протиправною бездіяльністю та стягнення суддівської винагороди відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Старосєльцева О.В.