Справа № 820/1822/17
Суддя: Чалий І.С.
Дата ухвалення: 2017-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2017 р.Справа № 820/1822/17

Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Чалого І.С.

Суддів: Зеленського В.В. , Бондара В.О.

за участю секретаря судового засідання: Городової А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 30.08.2017р. по справі № 820/1822/17 за позовом ОСОБА_1 Кионг до Державної міграційної служби України, треті особи, які не заявляють вимог на предмет спору, Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області, Управління Державної міграційної служби України в Київській області, про скасування наказу,-

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 Кионг звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області, в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просив суд скасувати п. 6 (п.п.6.1-6.3) Наказу Державної міграційної служби України №93 від 17.05.2016 щодо скасування посвідки на постійне місце проживання в Україні громадянину ОСОБА_2 ОСОБА_1 Кионг, 19.03.1967р.н.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 30.08.2017р. адміністративний позов ОСОБА_1 Кионг до Державної міграційної служби України, треті особи, які не заявляють вимог на предмет спору, Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області, Управління Державної міграційної служби України в Київській області, про скасування наказу було задоволено у повному обсязі.

Скасовано п. 6 (п.п.6.1-6.3) Наказу Державної міграційної служби України №93 від 17.05.2016 щодо скасування посвідки на постійне місце проживання в Україні громадянину ОСОБА_2 ОСОБА_1 Кионг, 19.03.1967р.н.

Стягнуто з Державної міграційної служби України (вул. Володимирська, буд. 9, м. Київ, 01001, код за ) за рахунок бюджетних асигнувань витрати по оплаті судового збору на користь ОСОБА_1 Кионг (АДРЕСА_1, 61001, РНОКПП: НОМЕР_1) у розмірі 640,00 грн. ( шістсот сорок гривень 00 копійок).

Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати постанову Харківського окружного адміністративного суду від 30.08.2017р. та прийняти нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Позивач просить відхилити апеляційну скаргу відповідача та залишити постанову суду першої інстанції без змін. Розглядати апеляційну скаргу за його відсутністю.

Відповідно до ч. 6 ст. 12 та ч. 1 ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України фіксування судового засідання 30.11.2017 року за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.

Колегія суддів, заслухавши доповідь обставин справи, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що вимоги апеляційної скарги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

ОСОБА_3 першої інстанції встановлено, що Громадянин ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_2 ОСОБА_1 Кионг прибув в Україну у 1989 році з метою працевлаштування, і працював на ВАТ «Завод «Ленінська кузня» з 26.10.1989 по 26.10.1993. В подальшому після звільнення з роботи залишився проживати в Україні.

За заявою позивача від 26.06.2003 ВГІРФО ГУМВС України в Київській області 15.06.2004 прийнято рішення про документування позивача посвідкою на постійне проживання та видано посвідку на постійне проживання серії КВ №8535/48921 від 15.06.2004.

У м. Харкові Позивач проживає родиною з 2004р.: дружиною Нгуєн Тхі ОСОБА_3 - громадянкою ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_2 та дітьми: ОСОБА_6 Лінь, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6 ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_6 ОСОБА_7 Нам, ІНФОРМАЦІЯ_3, які є громадянами України, працює приватним підприємцем на ринку «Барабашова» в м. Харкові.

Позивач звернувся до ГУ ДМС України в Харківській області щодо обміну посвідки на постійне проживання, проте листом від 26.04.2017 позивача повідомлено, що згідно обліків ГУ ДМС України в Харківській обл. гр. СРВ ОСОБА_1 Кионг наказом від 17.05.2016 №93 ДМС України було скасовано посвідку на постійне місце проживання ОСОБА_1 Кионг.

Так п. 6 (підпункти 6.1-6.3) наказу №93 Державної міграційної служби "Про скасування деяких рішень про видачу посвідок на постійне проживання" на підставі висновку УДМС у Київській області від 14.04.2016 стосовно ОСОБА_1 Кионг скасовано повністю рішення ГІРФО ГУМВС України в Київській області від 15.06.2004 про документування посвідкою на постійне проживання громадянина ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_2 ОСОБА_1 Кионг.

У висновку УДМС України в Київській області про розгляд матеріалів щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні громадянину ОСОБА_2 ОСОБА_1 Кионг, затвердженому 14.04.2016, зазначено, що рішення про видачу посвідки на постійне проживання ОСОБА_1 Кионг прийняте з порушенням вимог Закону України "Про імміграцію" та підлягає скасуванню наказом голови ДМС відповідно до вимог п. 2.9 розділу ІІ Тимчасового порядку розгляду заяв для оформлення посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого наказом МВС України від 15.07.2013 № 681.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив з того, що оскаржуваний п. 6 (підпункти 6.1-6.3) наказу №93 Державної міграційної служби "Про скасування деяких рішень про видачу посвідок на постійне проживання" на підставі висновку УДМС у Київській області від 14.04.2016 року не може бути визнаний таким, що прийнято на підставі та у межах повноважень та у спосіб , що передбачений Конституцією та законами України.

Колегія суддів погоджується з таким висновками суду першої інстанції та зазначає.

Відповідно до абз. 6 ст. 1 Закону України «Про імміграцію», посвідка на постійне проживання документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.

На підставі п. 18 Порядку, посвідка на постійне проживання скасовується територіальним органом або підрозділом ДМС, який її видав, у разі скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статей 12 і 13 Закону України «Про імміграцію».

Як передбачає ст. 12 Закону України «Про імміграцію», дозвіл на імміграцію може бути скасовано органом, який його видав, якщо: 1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Тобто відповідно до вимог ст. 12 Закону України «Про імміграцію», підлягає скасуванню дозвіл на імміграцію, а ст. 13 вказаного Закону встановлює вилучення посвідки на постійне місце проживання на підставі скасування дозволу на імміграцію.

Колегія суддів зазначає, що при наданні посвідки на постійне місце проживання в Україні позивачу керувалося п. 4 Розділу V «Прикінцеві положення» Закону України «Про імміграцію», тобто проводило перевірку підстав залишення на постійне проживання на території України позивача, підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію не виявило, та надало посвідку на постійне місце проживання в Україні громадянки ОСОБА_5 ОСОБА_2 ОСОБА_1 Кионг.

Згідно п. 4 Розділу V Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію», особам, зазначеним у пункті 4 Прикінцевих положень, посвідка на постійне проживання видається за їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію. На них поширюється чинність ст. ст. 12-15 цього Закону.

Так, з аналізу вказаної норми встановлено, що посвідка на постійне проживання видається уповноваженим органом за заявою, та не передбачає оформлення дозволу на імміграцію. А відтак, позивач не повинен був отримувати дозвіл на імміграцію.

Колегія суддів зазначає, що матеріали справи не містять доказів того, що за цей період не виникало нових обставин, які б тягли за собою обґрунтування скасування дозволу на імміграцію.

Слід також зазначити, що позивачу не надавався дозвіл на імміграцію в Україні, оскільки він прибув до України в 1989 році, а Закон України «Про імміграцію» прийнятий 07.06.2001 року, передбачив набуття дозволу на імміграцію позивача в силу цього Закону без окремої дії чи рішення суб'єкта владних повноважень. І позивачу в силу дії цього Закону щодо набуття права на дозвіл на імміграцію надана посвідка на постійне місце проживання в Україні без надання дозволу на імміграцію.

При наданні позивачу посвідки на постійне місце проживання в Україні управління у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб суб'єкт владних повноважень проводило перевірку законності залишення його на постійне проживання на території України та керувалося положеннями Закону України «Про імміграцію», підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію не виявив та надав посвідку на постійне місце проживання в Україні.

Цією ж нормою Закону ГУДМСУ в Харківській області обґрунтовує прийняття протилежного рішення - висновку на підставі якого ДМС України наказом № 93 від17.05.2016 року скасовано як рішення відділу ГІРФО ГУМВС України в Київській області від 15.06.2004 року, так і видані на підставі такого рішення посвідки позивача на постійне місце проживання в Україні.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що є неправомірним визнання громадянки ОСОБА_5 ОСОБА_2 ОСОБА_1 Кионг такою, що не мала права на отримання посвідки на постійне проживання в Україні з підстав пропуску шестимісячного терміну для подання заяви про видачу посвідки на постійне проживання в Україні, ст. 12 Законом України «Про імміграцію» або чинним законодавством не було передбачено.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Проте, в даному випадку відповідачем не доведено належними та допустимими доказами правомірність винесення оскаржуваного п. 6 (п.п. 6.1-6.2) наказу Державної міграційної служби України № 93 від 17.05.2017 року.

Разом з цим, суд критично ставиться до посилань відповідача на той факт, що з 8 лютого 2002 року, тобто, після спливу законодавчо встановленого шестимісячного терміну для звернення з заявами про видачу посвідок на постійне проживання", норма абз.4 п.4 Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію" втратила чинність, оскільки жодним законом ця норма скасована не була, що свідчить про відсутність підстав вважати протилежне.

Дана позиція повністю узгоджується з ухвалами Вищого адміністративного суду України від 22 лютого 2013 року №К-36527/10, від 02 вересня 2011 року К-36529/10, від 04.10.2016 року К-800/16250/16.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що відповідачем не було надано жодних доказів, які спростовують вимоги адміністративного позову.

Доводи апеляційної скарги, з наведених підстав, висновків суду першої інстанції не спростовують.

Таким чином, колегія суддів переглянувши, у межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, ретельно дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 195, 196, п.1 ч.1 ст. 198, 200, 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 30.08.2017р. по справі № 820/1822/17 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили.

Головуючий суддя ОСОБА_8
Судді ОСОБА_9 ОСОБА_10

Повний текст ухвали виготовлений 30.11.2017 р.