Справа № 802/1703/17-а
Суддя: Дмитришена Руслана Миколаївна
Дата ухвалення: 2017-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

28 листопада 2017 р. Справа № 802/1703/17-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Дмитришеної Р.М.,

за участю:

секретаря судового засідання: Макарової К.В.

представників позивача: ОСОБА_1, ОСОБА_2

представника відповідача 1: Олійника О.Л.

представника відповідача 2: Марцинюка В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_5

до: Департаменту архітектури та містобудування Вінницької міської ради; Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради

про: визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_5 (далі - ОСОБА_5, позивач) до Департаменту архітектури та містобудування Вінницької міської ради (далі - відповідач 1), Реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити дії.

Ухвалою суду від 23.10.2017 допущено заміну неналежного відповідача Реєстраційну службу Вінницького міського управління юстиції належним - Департаментом адміністративних послуг Вінницької міської ради (далі - відповідач 2).

В обґрунтування адміністративного позову позивач вказує, що він є власником земельної ділянки, що розташована за адресою: провулок Цегельний, 12 м. Вінниця, 21000, загальною площею 8,1471га. Цільове призначення даної земельної ділянки наразі є «для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості». Право власності підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру прав.

Відповідно до ч.3 ст. 20 Земельного кодексу України зміна цільового призначення земельних ділянок приватної власності здійснюється за ініціативою власників земельних ділянок. Зміна цільового призначення земельних ділянок приватної власності провадиться, зокрема щодо земельних ділянок, розташованих у межах населеного пункту, - сільською, селищною, міською радою.

Реалізуючи своє право, як власника даної нерухомості, керуючись ч.3 ст. 20 Земельного кодексу України, позивач вирішив змінити цільове призначення даної ділянки для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку, про що було складено відповідну заяву від 31.07.2017 р. та її нотаріально посвідчено.

01.08.2017 через центр адміністративних послуг (прозорий офіс) Вінницької міської ради, ДП ПАТ НВК «Світязь», який діє в інтересах позивача на підставі Договору №180-ПВ від 21.07.2017, було подане клопотання з проханням погодити проект землеустрою, який включає в себе усі матеріали, що передбачені законодавством для даного виду проекту.

Однак, відповідачем 1 - Департаментом архітектури та містобудування Вінницької міської ради на адресу позивача було направлено лист від 16.08.2017р. №0500-010-34775, яким відмовлено в погодженні проекту землеустрою, та зазначено, що розгляд та погодження проекту землеустрою земельної ділянки буде можливий після розробки детального плану території. При цьому, вказує позивач, що дана відповідь не містить посилань на закони та прийняті відповідно до них нормативно-правові акти, що регулюють відносини у відповідній сфері.

За наведених вище обставин, позивач покликаючись на положення Конституції України, Земельного Кодексу України, Закону України «Про землеустрій», вважає, що такий лист-відмова суперечить чинному законодавству, тому за захистом своїх прав звернувся до суду з адміністративним позовом в якому просить:

- визнати протиправними дії заступника директора Департаменту архітектури та містобудування Вінницької міської ради щодо відмови, яка оформлена листом від 16.08.2017 №0500-010-34775 в погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, цільове призначення якої змінюється, загальною площею 8,1471га, за кадастровим номером НОМЕР_1, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, належної на праві власності позивачу;

- зобов'язати Департамент архітектури та містобудування Вінницької міської ради погодити розроблений ДП ПАТ НВК «Світязь» та поданий в інтересах позивача 01.08.2017 Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, цільове призначення якої змінюється, загальною площею 8,1471га, за кадастровим номером НОМЕР_1, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, належної на праві власності позивачу;

- зобов'язати Департамент адміністративних послуг Вінницької міської ради зареєструвати зміну цільового призначення земельної ділянки, загальною площею 8,1471га, за кадастровим номером НОМЕР_1, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, належної ОСОБА_5, з цільового призначення - для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, на цільове призначення - для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку, із внесенням відповідних відомостей до Державного земельного кадастру та до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно.

В судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали, просили суд адміністративний позов задовольнити. Додатково вказали, що Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, цільове призначення якої змінюється, розроблений відповідно до Генерального плану міста, та для його погодження були надані всі необхідні документи. При цьому представники позивача вказують на те, що такий спосіб захисту як зобов'язання Відповідача 1 повторно розглянути проект землеустрою не забезпечить реального захисту прав позивача. За визначеною законом, а саме ч. 3 ст. 20 ЗК України, обов'язковою умовою затвердження проекту: є його подання на погодження, відсутність підстав для відмови у погодженні, і сплив одного місяця. В зв'язку з чим повторного подання погодженого проекту на затвердження законом не вимагається.

Представники відповідачів з адміністративним позовом не погодились, з підстав письмових заперечень на позов, які долучені до матеріалів справи. Окремо суду зазначали, що вимоги зобов'язального характеру не можуть бути судом задоволенні з огляду на те, що це є виключним правом відповідача. Суд при вирішенні даної категорії справ може лише зобов'язати відповідний орган місцевого самоврядування повторно розглянути заяву.

Крім того, в ході судового розгляду представник відповідача 1 в своїх поясненнях зазначив, що згідно чинного законодавства орган, який погоджує проект землеустрою та зміну цільового призначення в м. Вінниці є Департамент архітектури та містобудування Вінницької міської ради. Так, дійсно дозвіл на складання проекту землеустрою на зміну цільового призначення на даний час не потрібно. Департамент, у разі розроблення проекту землеустрою із вичерпним переліком документів, зобов'язаний розглянути та погодити або відмовити в погодженні проекту відповідно до положень Закону України «Про землеустрій». Поданий проект землеустрою позивача відповідає згаданим критеріям, питання до проекту відсутні. Однак, листом ДАМ позивача повідомлено, що наразі детальний план на даній території не розроблений і відповідно його не можна погодити. Детальний території розробляється на основі Генерального плану, який затверджений міською радою. З приводу строків розроблення детального плану даної території представнику невідомо, проте такий передбачений ст. 186-1 Земельного кодексу України. При цьому, представник вказав, що лист не є відмовою, а лише відповіддю на звернення. В разі розроблення детального плану, такий проект був би погоджений.

В подальшому, представник відповідача 1, посилаючись на витяг з плану зонування міста із зазначенням планування обмежень на використання території зазначає, що земельна ділянка розміщена на території реабілітації промислових та комунальних підприємств, частково в межах санітарно-захисної зони. Тому, покликаючись на положення ч. 4 ст. 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», в силу якої зміна цільового призначення земельної ділянки, яка не відповідає плану зонування території та/або детальному плану території забороняється, представник зазначає, що позивачу правомірно відмовлено у погодженні Проекту. За наведених вище обставин, представник відповідача просив відмовити в задоволенні адміністративного позову.

Представник відповідача 2 суду надав додаткові пояснення з яких слідує, що внесення відомостей до Державного земельного кадастру та до Реєстру прав власності на нерухоме майно є неможливим. Державний реєстр складається із розділів - спеціального розділу, бази даних заяв та реєстраційних справ в електронній формі. Невід'ємною архівною складовою частиною Державного реєстру прав є Реєстр прав власності на нерухоме майно, Єдиний реєстр заборон відчуження об'єктів нерухомого майна та Державний реєстр іпотек. Внесення відомостей до архівної складової Державного реєстру прав є неможливим. Існуючі відомості архівної складової Державного реєстру прав лише використовуються державним реєстратором при проведенні державної реєстрації прав.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступні обставини.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 02.06.2017 ОСОБА_5 на праві приватної власності належить земельна ділянка, загальною площею 8,1471га, за кадастровим номером НОМЕР_1, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, з цільовим призначенням для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості. Зазначені відомості підтверджуються і витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, дата формування якої 26.06.2017. Відомості про обмеження у використанні земельної ділянки, встановленої порядком ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 №1051, не зареєстровані.

На підставі Договору №180-ПВ від 21.07.2017 року ДП ПАТ НВК «Світязь» було розроблено Проект землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки, що належить ОСОБА_5, для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку за рахунок земель, що перебувають у власності ОСОБА_5 на території АДРЕСА_1.

Вказаний проект розроблений відповідно до вимог Земельного кодексу України, Законів України «Про землеустрій», «Про державний земельний кадастр», «Про регулювання містобудівної діяльності». Зауважень з приводу його невідповідності вимогам закону зі сторони відповідача 1 не надходило.

01.08.2017 через центр адміністративних послуг (прозорий офіс) Вінницької міської ради, ДП ПАТ НВК «Світязь», який діє в інтересах позивача на підставі Договору №180-ПВ від 21.07.2017 року, було подане клопотання на ім'я директора Департаменту архітектури та містобудування міської ради з проханням погодити даний проект землеустрою.

Департаментом архітектури та містобудування Вінницької міської ради листом від 16.08.2017 №0500-010-34775 відмовлено в погодженні проекту землеустрою та зазначено, що розгляд та погодження проекту землеустрою земельної ділянки буде можливий після розробки детального плану території.

В ході судового розгляду представник відповідача 1 вказав, що згідно положень ч. 4 ст. 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», зміна цільового призначення земельної ділянки, яка не відповідає плану зонування території та/або детальному плану території забороняється. Відтак, покликаючись на вказані вище норми, представник зазначає, що позивачу правомірно відмовлено у погодженні Проекту.

Визначаючись щодо позовних вимог, суд виходить з наступного.

Згідно з ст. 30 Закону України «Про землеустрій» погодження і затвердження документації із землеустрою проводиться в порядку, встановленому Земельним кодексом України, цим Законом. Зокрема, правовідносини щодо виготовлення, погодження і затвердження проекту із землеустрою регулюються ст. 50 Закону України «Про землеустрій», ст.ст.186, 186-1 Земельного Кодексу України.

Відповідно до ч.2 ст. 50 Закону України «Про землеустрій», проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються у разі зміни цільового призначення земельних ділянок або формування нових земельних ділянок. Проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок погоджуються та затверджуються в порядку, встановленому Земельним кодексом України.

Проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок включають: завдання на розроблення проекту землеустрою; пояснювальну записку; копію клопотання (заяви) про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (у разі формування та/або зміни цільового призначення земельної ділянки за рахунок земель державної чи комунальної власності); рішення Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (у випадках, передбачених законом); письмову згоду землевласника (землекористувача), засвідчену нотаріально (у разі викупу (вилучення) земельної ділянки в порядку, встановленому законодавством), або рішення суду; довідку з державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями; матеріали геодезичних вишукувань та землевпорядного проектування (у разі формування земельної ділянки); відомості про обчислення площі земельної ділянки (у разі формування земельної ділянки); копії правовстановлюючих документів на об'єкти нерухомого майна для об'єктів будівництва, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об'єктів з середніми та значними наслідками, які розташовані на земельній ділянці; розрахунок розміру втрат сільськогосподарського та лісогосподарського виробництва (у випадках, передбачених законом); розрахунок розміру збитків власників землі та землекористувачів (у випадках, передбачених законом); акт приймання-передачі межових знаків на зберігання (у разі формування земельної ділянки); акт перенесення в натуру (на місцевість) меж охоронних зон, зон санітарної охорони, санітарно-захисних зон і зон особливого режиму використання земель за їх наявності (у разі формування земельної ділянки); перелік обмежень у використанні земельних ділянок; викопіювання з кадастрової карти (плану) або інші графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки (у разі формування земельної ділянки); кадастровий план земельної ділянки; матеріали перенесення меж земельної ділянки в натуру (на місцевість) (у разі формування земельної ділянки); матеріали погодження проекту землеустрою.

Відповідно до матеріалів справи судом установлено, що Проект землеустрою розроблено ДП ПАТ НВК «Світязь», яке має відповідну ліцензію. До даного проекту долучені матеріали, що передбачені законодавством для даного виду проекту. Зокрема, заява на розроблення проекту землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки, посвідчена нотаріально, пояснювальна записка, викопіювання з чергового плану міста, завдання на виконання робіт, витяг з Генерального плану, перелік обмежень (обтяжень) щодо використання земельної ділянки, правовстановлюючі документи зацікавленої особи, копія паспорта та ідентифікаційного номера, витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, перед проектні пропозиції щодо будівництва житлового мікрорайону, ситуаційний план, кадастровий план земельної ділянки, відомості нарахування площ, експлікація земель, перелік обмежень у використанні земельної ділянки.

При цьому, як установлено судом, що не заперечувалось представником відповідача 1, поданий на погодження Департаменту містобудування та архітектури Проект землеустрою містить всі обов'язкові елементи, визначені ч.2 ст. 50 Закону України «Про землеустрій», перелік яких є вичерпним.

Відповідно до положень ст. 20 ЗК віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення. Зміна цільового призначення земельних ділянок приватної власності здійснюється за ініціативою власників земельних ділянок.

Зміна цільового призначення земельних ділянок приватної власності провадиться щодо земельних ділянок, розташованих у межах населеного пункту, - сільською, селищною, міською радою. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки приватної власності, цільове призначення якої змінюється, розробляється на замовлення власника земельної ділянки без надання дозволу Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування на його розроблення. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється в порядку, встановленому законом. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу.

Відповідно ч. 6 ст. 186 ЗК України проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок погоджуються в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу, і затверджуються Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Згідно ч. 2 ст. 186-1 ЗК України проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у межах населеного пункту або земельної ділянки за межами населеного пункту, на якій розташовано об'єкт будівництва або планується розташування такого об'єкта, подається також на погодження до структурних підрозділів районних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій у сфері містобудування та архітектури, а якщо місто не входить до території певного району, - до виконавчого органу міської ради у сфері містобудування та архітектури, а в разі, якщо такий орган не утворений, - до органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань містобудування та архітектури чи структурного підрозділу обласної державної адміністрації з питань містобудування та архітектури.

Відповідно до Положення про Департамент архітектури та містобудування Вінницької міської ради, Департамент архітектури та містобудування Вінницької міської ради є виконавчим органом Вінницької міської ради, який створений відповідно до рішення 10 сесії 7 скликання Вінницької міської ради від 28 серпня 2016 року № 355 «Про внесення змін в рішення міської ради від 01.04.2011 року №217» Про внесення змін в рішення міської ради від 14.01.2011 року №85 «Про оптимізацію загальної структури виконавчих органів міської ради, апарату міської ради та її виконкому та їх чисельності» зі змінами.

Відповідно до своїх повноважень, Департамент надає висновки щодо відведення земельних ділянок, у тому числі тих, що призначаються для сільськогосподарських потреб, надає погодження зміни цільового призначення земельних ділянок в межах повноважень.

Отже, Департамент архітектури та містобудування Вінницької міської ради - це виконавчий орган міської ради у сфері містобудування та архітектури, який погоджує проекти землеустрою у межах м. Вінниці.

Відповідно до ч. 5 ст. 186-1 ЗК України органи, зазначені в частинах першій - третій цієї статті, зобов'язані протягом десяти робочих днів з дня одержання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або копії такого проекту безоплатно надати або надіслати рекомендованим листом з повідомленням розробнику свої висновки про його погодження або про відмову в такому погодженні з обов'язковим посиланням на закони та прийняті відповідно до них нормативно-правові акти, що регулюють відносини у відповідній сфері.

Закон визначає виключний перелік підстав для відмови в погодженні проекту землеустрою зміни цільового призначення земельної ділянки.

Так, відповідно до ч. 6 ст. 186-1 ЗК України підставою для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації.

Аналогічна норма міститься в ч. 17 ст. 186 ЗК України, згідно якої підставою для відмови у погодженні документації із землеустрою може бути лише невідповідність її положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівної документації.

Згідно листа-відмови Департаменту архітектури та містобудування від 16.08.2017 року, останній не містить посилань на невідповідність проекту землеустрою зміни цільового призначення земельної ділянки позивача положенням вимог законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівної документації. Натомість, у листі Департамент вказує, що розгляд та погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки можливий після розробки детального плану території та затвердженого згідно вимог чинного законодавства.

Надаючи оцінку запереченням відповідача 1, суд зазначає наступне.

Так, Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності», на норми якого покликається представник відповідача 1, встановлені правові та організаційні основи містобудівної діяльності, який спрямований на забезпечення сталого розвитку територій з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» генеральний план населеного пункту є основним видом містобудівної документації на місцевому рівні, призначеної для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту.

Згідно ст. 19 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» детальний план у межах населеного пункту уточнює положення генерального плану населеного пункту та визначає планувальну організацію і розвиток частини території.

Детальний план розробляється з метою визначення планувальної організації і функціонального призначення, просторової композиції і параметрів забудови та ландшафтної організації кварталу, мікрорайону, іншої частини території населеного пункту, призначених для комплексної забудови чи реконструкції.

Відповідно до ч.1 ст.25 вказаного Закону, режим забудови територій, визначених для містобудівних потреб, встановлюється у генеральних планах населених пунктів, планах зонування та детальних планах територій та обов'язковий для врахування під час розроблення землевпорядної документації (ч.2 ст.25 вказаного Закону).

Частиною 3 ст. 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» передбачено, що передача (надання) земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у власність чи користування фізичним та юридичним особам для містобудівних потреб повинна відповідати плану зонування або детального плану території, а у разі відсутності плану зонування або детального плану території така передача (надання) земельних ділянок забороняється.

Відтак, як слідує з вказаної вище норми передача (надання) земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у власність чи користування фізичним та юридичним особам не дозволяється у разі відсутності плану зонування або детального плану території.

Однак, відповідно до матеріалів справи, питання щодо передачі земельної ділянки відповідачем не вирішується. В даних правовідносинах істотною умовою є те, що набуття права власності на земельну ділянку з вказаним кадастровим номером є безспірним. Зазначена земельна ділянка знаходиться у власності позивача, що підтверджується матеріалами справи, зокрема витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, дата формування якою є 26.06.2017.

На даному етапі вирішується питання щодо погодження проекту землеустрою із зміною її цільового призначення. При цьому, відповідно до рішення Вінницької міської ради від 29.10.2010 «Про затвердження обґрунтувань, містобудівних обґрунтувань, надання погоджень на складання проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок» надано погодження на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для зміни цільового призначення земельної ділянки з земель промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення на землі житлової та громадської забудови, розташованої на пров. Цегельному, 12, м. Вінниця, орієнтовною площею 8,2357га, із них під перспективною забудовою для житлових потреб площею 6,0000га та для окремих об'єктів обслуговування, площею 0,9000га.

Відповідно до листа Департаменту архітектури, містобудування та кадастру Вінницької міської ради від 13.05.2013 №05-00-010-20030 вказано, що згідно рішення міської ради від 01.02.2013 затверджено Генеральний план міста, до якого внесено зміни щодо адреси АДРЕСА_1

Згідно витягу із Генерального плану з зазначенням планувальних обмежень на використання території вказана вище земельна ділянка відноситься до території багатоповерхової житлової забудови.

Таким чином, суд дійшов висновку, що погодження проекту землеустрою із зміною цільового призначення земельної ділянки загальною площею 8,1471га, за кадастровим номером НОМЕР_1, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, належної на праві власності позивачу, категорія земель, яка згідно Генерального плану відноситься до території багатоповерхової житлової забудови, не суперечить вимогам Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Питання щодо погодження проекту землеустрою врегульовано ст. 50 Закону України «Про землеустрій», ст.ст.186, 186-1 Земельного Кодексу України.

Як зазначено вище, Закон визначає виключний перелік підстав для відмови в погодженні проекту землеустрою зміни цільового призначення земельної ділянки, а саме підставою для відмови у погодженні документації із землеустрою може бути лише невідповідність її положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівної документації.

Відтак, суд розцінює непогодження поданого Проекту як відмову, яка не передбачена чинним законодавством.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Діяльність органів державної влади регулюють закони та підзаконні акти, які дають суб'єктам владних повноважень можливість користування певною свободою розсуду при вирішенні питань і встановлюють межі такої свободи, тобто наділяють їх дискреційними повноваженнями.

Тобто, для органів державної влади та їх службових осіб діє спеціально-дозвільний принцип конституційного права, який, поширюючи свій нормативний вплив на органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадових та службових осіб, суттєво обмежує цих суб'єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки. Адже вони зобов'язані діяти лише таким чином та у такий спосіб, як це прямо передбачено конституційно-правовими нормами, законами України і лише в межах закріпленої за ними компетенції.

Не заслуговують на увагу і покликання відповідача на те, що в силу ч. 4 ст. 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», зміна цільового призначення земельної ділянки, яка не відповідає плану зонування території та/або детальному плану території забороняється, з огляду на те, що такі обставини не слугували підставою для відмови позивачу у даному випадку.

Разом з тим, суд погоджується з поясненнями представників позивача, що відповідно до листа Департамент вказує, що розгляд та погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки можливий після розробки детального плану території та затвердженого згідно вимог чинного законодавства. Зауважень щодо Проекту у відповідача не було.

Крім того, суд звертає увагу на те, що клопотання Департаменту архітектури та містобудування міської ради з проханням погодити проект землеустрою через центр адміністративних послуг (прозорий офіс) Вінницької міської ради було подане 01.08.2017.

Лист Департаменту архітектури та містобудування Вінницької міської ради, яким відмовлено в погодженні проекту землеустрою №0500-010-34775 датований 16.08.2017.

Згідно витягу з Генерального плану, затвердженого рішенням міської ради від 01.02.2013 №1140, земельна ділянка, що належить на праві власності позивачу, відноситься до території багатоповерхової житлової забудови.

План зонування міста, витяг з плану зонування міста якого надано суду, де вказано, що земельна ділянка, що належить на праві власності позивача, розміщена на території реабілітації промислових та комунальних підприємств, затверджений рішенням міської ради від 18.08.2017 №844, тобто після подачі клопотання про погодження проекту землеустрою через центр адміністративних послуг та відмови у його погодженні, яка датована 16.08.2017. Відтак, посилання відповідача на план зонування міста судом відхиляються з огляду на те, що такий на момент спірних правовідносин не був затверджений.

Щодо доводів відповідача 1, що погодження проекту землеустрою є виключною компетенцією та дискреційними повноваженнями відповідача, тому відсутні підстави для зобов'язання його погодити, слід зазначити наступне.

У своєму рішенні від 16 вересня 2015 року у справі № 21-1465а15 Верховний Суд України вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

До аналогічного висновку прийшов і ВАСУ в своїх рішеннях, вказавши, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення (ВАСУ від 19 травня 2016 року у справі №К/800/32729/15, від 29 вересня 2016 у справі №К/800/19142/16)

Рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду.

З урахуванням того, що позивач звернувся до відповідача 1 з проханням погодити проект землеустрою, який відмовив з непередбачених Законом підстав, враховуючи, що Проект землеустрою був поданий з вичерпним переліком документів, що підтверджено поясненнями представника відповідача та оглянутим Проектом, копія якого долучена до матеріалів справи, суд приходить до висновку про правомірність заявленої вимоги про зобов'язання відповідача здійснити ті дії, які прямо передбачені чинним законодавством.

В абзаці 10 п. 9 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003р. №3-рп/2003 Конституційний Суд України наголошував, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. Так, при розгляді справи було б неприйнятно враховувати право на ефективний засіб захисту, а саме, запобігання порушенню або припиненню порушення з боку суб'єкта владних повноважень, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права, без його практичного застосування.

Таким чином, обов'язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Враховуючи встановлені судом обставини щодо безпідставності та неправомірності відмови відповідача 1 у погодженні розробленого Проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, недоведеності відповідачем існування передбачених законом підстав на момент відмови у його погоджені, суд вважає, що правильним способом захисту порушеного права позивача є зобов'язання Департамент архітектури та містобудування Вінницької міської ради погодити розроблений ДП ПАТ НВК «Світязь» та поданий в інтересах позивача 01.08.2017 Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, цільове призначення якої змінюється, загальною площею 8,1471га, за кадастровим номером НОМЕР_1, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, належної на праві власності позивачу, оскільки саме такий спосіб захисту порушених прав позивача забезпечить повне їх поновлення та унеможливить необхідність повторного звернення до суду.

Поряд з вимогою про визнання дій протиправними, позивачем заявлено вимогу про зобов'язати Департамент адміністративних послуг Вінницької міської ради зареєструвати зміну цільового призначення земельної ділянки, загальною площею 8,1471га, за кадастровим номером НОМЕР_1, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, належної ОСОБА_5., з цільового призначення - для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, на цільове призначення - для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку, із внесенням відповідних відомостей до Державного земельного кадастру та до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно.

Відповідач 2 заперечує проти задоволення позову з тих підстав, що це є виключною компетенцією відповідача, при цьому вказує, що права позивача не порушено, оскільки він має можливість звернутись до Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради для належної реєстрації своїх речових прав.

Суд відхиляє доводи відповідача щодо не порушення останнім прав та/або інтересів позивача, з огляду на наступне.

Пунктом 8 частини 1 статті 3 КАС України передбачено, що позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду.

Пунктом 2 частини 4 статті 105 КАС України передбачено, що адміністративний позов може містити вимоги про зобов'язання відповідача - суб'єкта владних повноважень прийняти рішення або вчинити певні дії. В силу пункту 3 частини 2 КАС України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про зобов'язання відповідача вчинити певні дії.

Отже, суд наділений повноваженнями щодо зобов'язання відповідача прийняти рішення або вчинити певні дії, і це прямо вбачається з пункту 2 частини 4 статті 105 та пункту 3 частини 2 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства.

При цьому, аналіз зазначених норм свідчить про те, що такі повноваження суд реалізує у разі встановленого факту порушення прав, свобод чи інтересів позивача і необхідність їх відновлення.

Згідно з частиною 1 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен установити, що у зв'язку з прийняттям рішенням чи вчиненням дій (допущення бездіяльності) суб'єктом владних повноважень порушуються права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особі, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), а також встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення).

Відповідно до пояснень представників позивача, останній не може реалізувати в повній мірі своє право на земельну ділянку, тому звернувся до суду з вказаними вимогами, де однією із них заявлено до відповідача 2.

Право на захист - це суб'єктивне право певної особи, тобто вид і міра її можливої (дозволеної) поведінки із захисту своїх прав. Воно випливає з конституційного положення: "Права і свободи людини і громадянина захищаються судом" (ст. 55 Конституції України).

Отже, кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання у сфері цивільних, господарських, публічно-правових відносин. Крім прав є величезна кількість інтересів, як загальних, так і персоніфікованих.

Завдання правосуддя - це розгляд та вирішення правового спору, захист порушених суб'єктивних прав, свобод чи інтересів особи.

Ознакою спору є мета його учасників - доведення правомірності своїх інтересів, їх захист усупереч інтересам протилежної сторони. Особа-позивач очікує на захист своїх суб'єктивних інтересів.

Суд зазначає, що захисту підлягає суб'єктивне право та інтерес, який охороняється законом. Порушення права пов'язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Так, позивач вказує що він володіє земельною ділянкою на праві власності. Реалізуючи своє право, як власника даної нерухомості, керуючись положеннями Земельного кодексу України, в рамках затвердженого Генерального плану міста, позивач вирішив змінити цільове призначення даної ділянки для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку. Всі необхідні дії з його сторони для зміни її цільового призначання були вчиненні. Документи, які передбаченні чинним законодавством були подані до відповідних суб'єктів владних повноважень. Проте, за наявних всіх передбачених для того законних підстав, підтверджених документально, скористатись в повній мірі своєю власністю він не може. Протиправна відмова у погодженні проекту землеустрою позбавляє можливості реалізувати своє право та інтерес, який полягає у бажанні користуватись конкретним майном у конкретних цілях.

У даному випадку, що розглядається питання щодо права власності є безспірним та зареєстрованим, що відображено у витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності та витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку.

Відповідно до положень ст. 41 Конституції України ст. 317 ЦК України, ст.90 ЗК України власнику належить право володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном за своєю волею. В силу статті 41 Конституції право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, яке є непорушним. Згідно ч. 1 ст. 319 Цивільного Кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Щодо визначення поняття "інтересу", який підлягає захисту, надано в Рішенні Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року №1-10/2004, яким визначено, що охоронюваний законом інтерес треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони для задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності та іншим загально-правовим засадам.

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом.

Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених законодавством з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень регулює Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. В силу положень ст. ст. 5 Закону, у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження, зокрема на земельні ділянки.

Пунктом 1 частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, право власності на нерухоме майно.

Згідно з частиною другою статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державний реєстратор, зокрема встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав.

Згідно з частиною першою статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться на підставі: 1) договорів, укладених у порядку, встановленому законом; 2) свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих відповідно до вимог цього Закону; 3) свідоцтв про право власності, виданих органами приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді; 4) державних актів на право власності або постійного користування на земельну ділянку у випадках, встановлених законом; 5) рішень судів, що набрали законної сили; 6) інших документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою.

Відповідно до частини першої статті 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлює, що державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: 1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; 2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; 3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; 4) внесення записів до Державного реєстру прав; 5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону; 6) надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження.

З аналізу вказаних норм законодавства вбачається, що у суб'єкта владних повноважень виникає обов'язок вчинити реєстраційні дії після виконання зацікавленою особою вказаних вище вимог законодавства та подання всіх необхідних документів.

Важливо відзначити, що зі змісту Рекомендації № R (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11.03.1980 року під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Стосовно дискреційних повноважень, суд зазначає, що такими є повноваження обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».

У такому випадку суд не може зобов'язати суб'єкта владних повноважень обрати один з правомірних варіантів поведінки, оскільки який би варіант реалізації повноважень не обрав відповідач, кожен з них буде законним. Отже, у такому випадку буде відсутнім факт невиконання обов'язку та, відповідно, факт порушення прав позивача.

Натомість, у цій справі, відповідач помилково вважає свої повноваження дискреційними, оскільки у разі настання визначених законодавством умов, відповідач зобов'язаний до вчинення конкретних дій та прийняття рішення. Підставою для відмови у прийнятті такого рішення можуть бути лише виключно визначені законодавством обставини.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини право особи на суд передбачає можливість отримати не лише формальний захист (визнання і підтвердження порушених прав), але й фактичний захист (тобто дійсне й ефективне поновлення порушених прав).

За наявності визначених законом умов, обставин справи, у суду виникають підстави для ефективного захисту порушеного права позивача шляхом, зокрема, зобов'язання відповідача вчинити певні дії, спрямовані на відновлення порушеного права, або шляхом зобов'язання прийняти рішення. Це цілком узгоджується з положеннями пункту 2 частини 4 статті 105, пункту 3 частини 2 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства.

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об'єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

"Ефективний засіб правового захисту" у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Аналіз зазначених норм, у їх взаємозв'язку зі статтями 2, 6 Кодексу адміністративного судочинства України, свідчить про те, що такі повноваження суд реалізує у разі встановленого факту порушення прав, свобод чи інтересів позивача, що зумовлює необхідність їх відновлення належним способом у тій мірі, у якій вони порушені. Зміст вимог адміністративного позову, як і, відповідно, зміст постанови, має виходити з потреби захисту саме порушених прав, свобод та інтересів у цій сфері.

За наведених вище обставин, суд приходить до висновку, що для повного захисту позивача необхідно задовольнити вимогу щодо зобов'язання відповідача 2 зареєструвати зміну цільового призначення земельної ділянки, загальною площею 8,1471га, за кадастровим номером НОМЕР_1, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, належної ОСОБА_5 на праві власності, з цільового призначення - для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, на цільове призначення - для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку. Питання щодо внесення відповідного запису до Державного реєстру не потребує окремого окреслення, оскільки це прямо передбачено Законом.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона.

Беручи до уваги наведене у сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги знайшли своє відображення в ході судового розгляду, є обгрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправною відмову Департаменту архітектури та містобудування Вінницької міської ради, яка оформлена листом від 16.08.2017 №0500-010-34775 в погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, цільове призначення якої змінюється, загальною площею 8,1471га, за кадастровим номером НОМЕР_1, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, належної на праві власності ОСОБА_5.

Зобов'язати Департамент архітектури та містобудування Вінницької міської ради погодити розроблений ДП ПАТ НВК «Світязь» та поданий в інтересах ОСОБА_5 01.08.2017 Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, цільове призначення якої змінюється, загальною площею 8,1471га, за кадастровим номером НОМЕР_1, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, належної на праві власності ОСОБА_5.

Зобов'язати Департамент адміністративних послуг Вінницької міської ради зареєструвати зміну цільового призначення земельної ділянки, загальною площею 8,1471га, за кадастровим номером НОМЕР_1, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, належної на праві власності ОСОБА_5, з цільового призначення - для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, на цільове призначення - для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку.

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя /підпис/ Дмитришена Руслана Миколаївна

Згідно з оригіналом.

Суддя:

Секретар.