Справа № 826/3563/17
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2017-11-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

09 листопада 2017 року № 826/3563/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Аблова Є.В.,

при секретарі судового засідання Борсуковській А.О.,

за участю сторін:

представників позивача - Мініна О.А., Медвєдєвої О.Ю., Букуєвої О.О., Хоменка М.М.,

представника відповідача - Бур'яна М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «АТ Каргілл»

до Офісу великих платників податків ДФС

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень № та № від 20.12.2016 року,-

ВСТАНОВИВ:

З позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва звернулося товариство з обмеженою відповідальністю «АТ Каргілл» (далі - позивач) до Офісу великих платників податків ДФС (далі - відповідач), в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просило скасувати податкові повідомлення-рішення від 09.03.2017 року № у частині визначення податкового зобов'язання з податку на прибуток підприємств, створених за участю іноземних інвесторів у розмірі 562 360,00 грн., з яких 374 907,00 грн. основного платежу та 187 453,00 грн. штрафних (фінансових) санкцій та № у частині зменшення суми бюджетного відшкодування з податку на додану вартість у розмірі 4 399 058,00 грн. та визначених штрафних (фінансових) санкцій у розмірі 2 199 535,00 грн.

В обґрунтування уточнених позовних вимог, позивачем зазначено, що у порядку адміністративного узгодження відповідачем було прийнято спірні податкові повідомлення-рішення, які позивач вважає неправомірними та просить скасувати.

У судовому засіданні представники позивача уточнені позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити. Вказали на те, що відповідачем безпідставно донараховано витрат та зменшено бюджетне відшкодування з податку на додану вартість по операціям із утилізації лушпиння.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував з підстав зазначених у письмових запереченнях на уточнений адміністративний позов, зазначивши при цьому про те, що позивачем безпідставно включено до складу витрат та податкового кредиту вартість робіт по утилізації насіння соняшнику, оскільки до перевірки не надано акти на неякісність лушпиння соняшнику та документи, які б засвідчували, що утилізація (спалювання) лушпиння соняшника проведена.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Посадові особи відповідача у період з 31.08.2016 року по 16.11.2016 року провели документальну планову виїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.04.2010 року по 30.06.2016 року, про що склали акт від 30.11.2016 року №2035/28-10- 14-01/20010397 (далі - акт перевірки).

Перевіркою встановлено, зокрема порушення ТОВ «АТ Каргілл» вимог:

- підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 1.34, пункту 135.1, пункту 135.2 статті 135, пункту 137.1 статті 137 Податкового кодексу України (далі - ПК України), що призвело до заниження податку на прибуток за період з 01.04.2010 року по 30.06.2016 року на 34 098 209,00 грн.;

- пункту 185.1 статті 185, пункту 187.1 статті 187, пункту 198.1, пункту 198.3, пункту 198.6 статті 198 ПК України, у результат чого завищено суму бюджетного відшкодуванню (на рахунок у банку) на 18 459 520,00 грн.;

За результатами проведеної перевірки податковий орган прийняв податкові повідомлення-рішення від 20.12.2016 року №, яким визначив позивачу податкове зобовязання з податку на прибуток підприємств, створених за участю іноземних інвесторів у розмірі 47 603 495,00 грн., з яких 34 098 209,00 грн. за основним платежем та 13 505 286,00 грн. штрафних (фінансових) санкцій та №, яким зменшив суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість у розмірі 23 355 676,00 грн., з яких 18 459 520,00 грн. сума завищення бюджетного відшкодування та 9 229 760,00 грн. штрафні (фінансові) санкції.

Не погоджуючись з зазначеними податковими повідомленнями-рішеннями позивач оскаржив їх в адміністративному порядку.

За результатами розгляду скарги платника від 29.12.2016 року №4211, податковий орган прийняв податкові повідомлення-рішення від 09.03.2017 року №, яким визначив позивачу суму податкового зобов'язання з податку на прибуток підприємств, створених за участю іноземних інвесторів у розмірі 35 728 929,00 грн., з яких 24 414 755,00 грн. основного платежу та 11 314 174,00 грн. штрафних (фінансових) санкцій та №, яким зменшив суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість у розмірі 16 122 025 грн., з яких 12 080 154,00 грн. сума завищення бюджетного відшкодування та 6 040 083,00 грн. штрафні (фінансові) санкції.

Не погоджуючись з вказаними податковими повідомленнями-рішеннями від 09.03.2017 року № у частині визначення податкового зобов'язання з податку на прибуток підприємств, створених за участю іноземних інвесторів у розмірі 562 360,00 грн., з яких 374 907,00 грн. основного платежу та 187 453,00 грн. штрафних (фінансових) санкцій та № у частині зменшення суми бюджетного відшкодування з податку на додану вартість у розмірі 4 399 058,00 грн. та нарахування штрафних (фінансових) санкцій у розмірі 2 199 535,00 грн. позивач звернувся до суду з даним позовом.

Фактичною підставою для висновку податкового органу про завищення позивачем витрат та податкового кредиту у зазначеній частині слугувало включення позивачем до їх вартості вартість робіт по утилізації насіння соняшнику.

Так, за висновками відповідача, викладеними в акті перевірки, позивачем до перевірки не надані акти на неякісність лушпиння соняшнику та документи, які б засвідчували, що утилізація (спалювання) лушпиння соняшнику проведена.

Як вбачається з матеріалів справи, у перевірений період між позивачем та ТОВ «Оптімус Плюс», ПАТ «Запорізький оліяжиркомбінат» були укладені договори надання послуг з переробки та організації переробки насіння соняшника, згідно з умовами яких на ПАТ «Запорізький оліяжиркомбінат» насіння соняшнику перероблюється в готову продукцію, а саме:

- олію соняшникову нерафіновану не виморожену першого ґатунку (Д 4492:2005);

- шрот соняшниковий універсальний (або високо протеїновий) товстований негранульований (ДСТУ 4638:2006);

- лушпиння соняшнику (ДСТУ 7123:2009).

Крім того, за умовами договорів ТОВ «Оптімус Плюс» та ПАТ «Запорізький оліяжиркомбінат» зобов'язалися організувати комплекс робіт з утилізації лушпиння соняшнику шляхом спалювання па спеціалізованому обладнанні Заводу.

На підтвердження виконання умов зазначених договорів, зокрема щодо послуг з організації утилізації лушпиння соняшнику, позивачем до перевірки було надано рахунки на оплату та акти про організацію послуг утилізації лушпиння, суми по яких включено до складу витрат, які враховуються при визначенні об'єкта оподаткування податком на прибуток та податкові накладні, суми податку на додану вартість по яких були включені до складу податкового кредиту позивача за відповідні періоди. Реальність зазначених послуг не заперечувалась представником відповідача в судовому засіданні.

Крім того, матеріали справи свідчать, що позивач також отримував послуги з переробки насіння соняшника від ТОВ "ОЛІЯ" і ТОВ "Комбінат Каргілл" та переробляло сировину-насіння соняшника для власних потреб на Каховській філії позивача.

При цьому, за висновками відповідача, у періоді з 01.08.2014 року по 30.06.2016 року згідно договору від 01.08.2014 року №2-010804 ТОВ «ГРАДОЛІЯ» у позивача після переробки насіння соняшника купувало лушпиння соняшнику негранульоване. Відповідно до умов зазначеного договору ціна лушпиння складає 451,41 грн. за 1 тону, у тому числі ПДВ - 75,235 грн.

Також, у період з 01.04.2010 року по 30.06.2014 року згідно угоди від 01.01.2007 року №3/2007 ТОВ "Комбінат Каргілл" купувало у позивача лушпиння соняшнику після його переробки.

Викладене, на думку відповідача, свідчить про те, що лушпиння соняшника, яке виникло після переробки насіння соняшника на ПАТ «Запорізький оліяжиркомбінат» є товаром.

Крім цього, в акті перевірки зазначено про те, що на світовому енергетичному ринку постійним попитом користується виробництво альтернативного палива з лушпиння, яке українські олійножирові компанії все більше і більше використовують для опалення власних приміщень, тим самим повністю забезпечуючи себе тепловою, а іноді і електричною енергією. Котли для спалювання твердого палива з лушпиння встановлені майже на кожному великому спеціалізованому підприємстві, завдяки чому вітчизняний олійножировий сектор щорічно економить майже 200 мільйонів м3 газу, Олійножирові підприємства не тільки стають енергетично незалежними, але й істотно знижують власні витрати на енергію. Лушпиння соняшника є для великих олієекстракційних підприємств серйозним джерелом одержання додаткового прибутку, а також способом знизити собівартість свого основного продукту.

Відтак, за висновками податкового органу, позивач у порушення вимог Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 15 "Дохід", затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 29.11.1999 року №290 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14.12.1999 року за №860/4153 (далі - ГІ(С)БО-15) та статей 134, 135 ПК України, що призвело до неотримання доходу, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування та доходів від будь-якої діяльності (за вирахуванням непрямих податків), визначених за правилами бухгалтерського обліку, у тому числі за 2014 рік у сумі 3 061 104,00 грн. за 2015 рік у сумі 16 204 781,00 грн., І квартал 2016 року у сумі 5 880 871,00 грн., півріччя 2016 року у сумі 12 630 947,00 грн.

Разом з тим суд не може погодитися з такими висновками податкового органу з огляду на наступне.

Відповідно до підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 ПК України (в редакції Закону від 28.12.2014 року № 71-VIII) об'єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього розділу.

Тобто, починаючи з 1 січня 2015 року податок на прибуток розраховується виходячи із бухгалтерського фінансового результату (як різниці між отриманими підприємством доходами та понесеними ним витратами протягом звітного періоду) за національними положеннями (стандартів) бухгалтерського обліку (далі по тексту - НП(С)БО) чи міжнародними стандартами фінансової звітності (далі по тексту - МСФЗ), відкоригованого на різниці, передбачені ПК України (як то амортизаційні різниці, різниці, які виникають при формуванні резервів (забезпечень), різниці, які виникають під час здійснення фінансових операцій).

Базою оподаткування визначено грошове вираження об'єкту оподаткування, визначеного згідно із статтею 134 цього Кодексу з урахуванням положень цього Кодексу (пункт 135.1 статті 135 ПК України), а звітним для цілей податку на прибуток періодом - календарний рік (пункту 137.4 статті 137 ПК України).

Нормами пунктів 44.1, 44.2 і 44.3 статті 44 ПК України (в редакції Закону від 28.12.2014 № 71-VIII) визначено, що для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Для обрахунку об'єкта оподаткування платник податку на прибуток використовує дані бухгалтерського обліку та фінансової звітності щодо доходів, витрат та фінансового результату до оподаткування. Платники податку, які відповідно до Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" застосовують міжнародні стандарти фінансової звітності, ведуть облік доходів і витрат та визначають об'єкт оподаткування з податку на прибуток за такими стандартами з урахуванням положень цього Кодексу. Такі платники податку при застосуванні положень цього Кодексу, в яких міститься посилання на положення (стандарти) бухгалтерського обліку, застосовують відповідні міжнародні стандарти фінансової звітності.

Платники податків зобов'язані забезпечити зберігання документів, визначених у пункті 44.1 цієї статті, а також документів, пов'язаних із виконанням вимог законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, не менш як 1095 днів з дня подання податкової звітності, для складення якої використовуються зазначені документи, а у разі її неподання - з передбаченого цим Кодексом граничного терміну подання такої звітності.

Так, правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначено Законом України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні".

Відповідно до статті 1 цього Закону бухгалтерський облік - це процес виявлення, вимірювання, реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про діяльність підприємства зовнішнім та внутрішнім користувачам для прийняття рішень.

Бухгалтерський облік на підприємстві ведеться безперервно з дня реєстрації підприємства до його ліквідації (частина перша статті 8 Закону "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні").

У бухгалтерському обліку відображаються окремі господарські операції, з яких складається господарська діяльність.

Господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства (стаття 1 Закону "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні").

За змістом частин першої та другої статті 9 наведеного Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Тобто для бухгалтерського обліку мають значення лише ті документи, які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій.

Відповідно до наведеного визначення "господарська операція" пов'язана з фактом руху активів платника податків та руху його капіталу.

У свою чергу відповідачем не наведено, а судом не встановлено, що первинні документи, складені у межах спірних правовідносин (видаткові накладні), не відповідають вимогам частини другої статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні"; не встановлено таких обставин і в акті перевірки.

Відповідно до норм підпунктів 14.1.27, 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 ПК України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) "витрати" - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником), а «господарська діяльність» - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Склад витрат і порядок їх визначення закріплений в статті 138 зазначеного Кодексу. Зокрема, згідно пункту 138.1 статті 138 цього Кодексу, витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

При цьому, за приписами абзацу першого пункту 138.2 статті 138, підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 ПК України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем на підтвердження отримання послуг з утилізації лушпиння соняшника надано акти про надання послуг з утилізації та переробки соняшника, рахунки, податкові накладні, банківські виписки.

Наявні у матеріалах справи акти надання послуг з переробки насіння соняшника вказують на кількість отриманих після переробки олії, шроту та лушпиння. Такий самий обсяг лушпиння зазначено і в актах про надання послуг з його утилізації.

Співставлення первинних, податкових та платіжних документів по спірній господарській операції із документами, які підтверджують реальність такої господарської операцій, вказує, що позивач утилізовував лушпиння соняшника, а відтак воно не може бути "товаром" у розумінні Податкового кодексу України, як вважає відповідач, а відтак спірні господарські операції відповідають дійсному економічному змісту, підтверджуються необхідними документами та правильно відображені позивачем у бухгалтерському обліку, що є свідченням добросовісності позивача при здійсненні вказаної операції. Доказів на підтвердження зворотного відповідачем до суду не надано.

Крім того, безпідставними є доводи відповідача, про протиправність формування позивачем витрат та податкового кредиту по спірним операціям з утилізації лушпиння соняшника, з огляду на відсутність актів про неякісність лушпиння.

Так, наказом Держстандарту України від 29.02.1996 року №89 "Про затвердження класифікатора відходів" лушпиння соняшника віднесено до категорії відходів 1541.2.9.02.

У відповідності до статті 1 Закону України "Про відходи" відходи - будь-які речовини, матеріали і предмети, що утворилися у процесі виробництва чи споживання, а також товари (продукція), що повністю або частково втратили свої споживчі властивості і не мають подальшого використання за місцем їх утворення чи виявлення і від яких їх власник позбувається, має намір або повинен позбутися шляхом утилізації чи видалення.

Відповідно до підпункту 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Згідно з пунктом 198.3 статті 198 цього Кодексу податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу. У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу (пункт 198.6 статті 198 ПК України).

Відповідно до пунктів 201.1, 201.10 статті 201 Податкового кодексу України платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну; податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Аналіз вищевикладених норм Кодексу свідчить про те, що податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість має бути фактично здійснений та підтверджений належним чином складеними податковими накладними.

З матеріалів справи вбачається, що податкові накладні виписані належним чином зареєстрованими платниками податку на додану вартість - контрагентами позивача, є належним чином складеними та зареєстрованими, протилежне відповідачем під час розгляду справи не доведено.

Згідно з пунктом 200.1 статті 200 Податкового кодексу України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Якщо в наступному податковому періоді сума, розрахована згідно з пунктом 200.1 цієї статті, має від'ємне значення, то бюджетному відшкодуванню підлягає частина такого від'ємного значення, яка дорівнює сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, а в разі отримання від нерезидента послуг на митній території України - сумі податкового зобов'язання, включеного до податкової декларації за попередній період за отримані від нерезидента послуги отримувачем послуг (абзац а) пункту 200.4 статті 200 ПК України).

Таким чином, визначальним фактом права платника на бюджетне відшкодування податку на додану вартість в даному випадку є фактична оплата ним сум такого податку контрагентам у попередніх податкових періодах, яка позивачем здійснена, що підтверджується дослідженими судами доказами. При цьому будь-які порушення контрагентами платника податку вимог податкового законодавства стосовно податку на додану вартість не впливають на право платника податку - покупця отримати бюджетне відшкодування, за умови дотримання останнім цих вимог.

Відповідно до пункту 200.7 статті 200 ПК України платник податку, який має право на отримання бюджетного відшкодування та прийняв рішення про повернення суми бюджетного відшкодування, подає відповідному органу державної податкової служби податкову декларацію та заяву про повернення суми бюджетного відшкодування, яка відображається у податковій декларації.

Згідно з підпунктами 200.10-200.11 статті 200 ПК України протягом 30 календарних днів, що настають за граничним терміном отримання податкової декларації, податковий орган проводить камеральну перевірку заявлених у ній даних. За наявності достатніх підстав, які свідчать, що розрахунок суми бюджетного відшкодування було зроблено з порушенням норм податкового законодавства, податковий орган має право провести документальну позапланову виїзну перевірку платника для визначення достовірності нарахування такого бюджетного відшкодування протягом 30 календарних днів, що настають за граничним терміном проведення камеральної перевірки.

Аналізуючи вказані норми та дослідивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку про те, що позивач, включивши сплачений переробним підприємствам податок на додану вартість до складу податкового кредиту 2014-2016 років, діяв у відповідності до зазначених норм податкового законодавства, а відтак податковим органом безпідставно позбавлено позивача права на бюджетне відшкодування податку на додану вартість перевіреного періоду.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На думку суду, відповідачем не доведено правомірність та обґрунтованість оскаржуваних податкових повідомлень-рішень з урахуванням вимог встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов підлягає задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 94, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд-

ПОСТАНОВИВ:

Позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю «АТ Каргілл» задовольнити.

Скасувати податкові повідомлення-рішення від 09.03.2017 року № у частині визначення податкового зобов'язання з податку на прибуток підприємств, створених за участю іноземних інвесторів у розмірі 562 360,00 грн., з яких 374 907,00 грн. основного платежу та 187 453,00 грн. штрафних (фінансових) санкцій та № у частині зменшення суми бюджетного відшкодування з податку на додану вартість у розмірі 4 399 058,00 грн. та визначених штрафних (фінансових) санкцій у розмірі 2 199 535,00 грн.

Стягнути на користь товариства з обмеженою відповідальністю «АТ Каргілл» сплачений судовий збір у розмірі 107 414,29 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Офісу великих платників податків ДФС.

Постанова, відповідно до частини першої статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня отримання копії постанови за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя Є.В. Аблов