Справа № 415/5186/17
Суддя: Чернобривко Л. Б.
Дата ухвалення: 2017-11-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 415/5186/17
Провадження № 2-а/415/195/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.11.17 року Лисичанський міський суд Луганської області

в складі головуючої судді Чернобривко Л.Б.,

при секретарі Павлові О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до УПФУ в Лисичанську Луганської області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії, посилаючись на те, що він є пенсіонером і перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в м. Лисичанську з 2015 року, як особа переміщена з району проведення антитерористичної операції. До лютого 2016 року отримував пенсію. На даний час пенсія для нього є єдиним джерелом існування, однак відповідач з березня 2016 року до теперішнього часу припинив виплату йому пенсії. Вважає таку діяльність протиправною і такою, що порушує його конституційні права.

Рішення УПФУ в м. Лисичанську або рішення суду з приводу зупинення йому пенсії не було. Ні Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування № 1058-IV від 09.07.2003 року, ні Законом України від 02.09.2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції, ні будь-яким іншим Законом не встановлено обмежень права на отримання пенсійних виплат осіб, які проживають на території, яка не контролюється органами державної влади.

Просить визнати протиправною бездіяльність Управління Пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області щодо невиплати позивачу пенсії з березня 2016 року. Зобов'язати відповідача поновити нарахування та виплату пенсії позивачу з березня 2016 року.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 не був присутній, просив розглядати справу без його участі.

Представник відповідача у судовому засіданні не була присутня, подала письмові заперечення та заяву про розгляд справи без її участі.

В письмових запереченнях на позов представник відповідача посилається на наступне.

Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики України. Відповідно до ст.103 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» державний нагляд у порядку, передбаченому законодавством, здійснюють: за дотриманням законодавства щодо призначення та перерахунку і виплати пенсій-Міністерства праці та соціальної політики України і його територіальні органи, щодо цільового використання коштів Пенсійного фонду-центральний орган виконавчої влади в сфері фінансів і його територіальні органи та Рахункова палата. Відповідач є суб'єктом владних повноважень - органом виконавчої влади, який здійснює свої повноваження відповідно до Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також про об'єднані управління, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15.01.2015 р. за № 41/26486. Відповідно до вказаного Положення відповідач підпорядковується Пенсійному фонду України та безпосередньо головному управлінню Пенсійного фонду України Луганської області. Відповідно до вказаного Положення у своїй діяльності керується Конституцією України та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України. актами Кабінету Міністрів України, іншими нормативно-правовими актами, а також постанова ними Правління Фонду України, у тому числі Положенням, наказами ПФУ і головного управління ПФУ в Луганській області. Відповідно до ч.1 ст. 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи реалізації прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України.

08.06.2016 року КМУ прийнято Постанову «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» № 365, якою внесено зміни до Постанови КМУ від 05.11.2014 року № 637 та затверджено «Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам; Порядок здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного перебування. Територіальний орган Фонду призначає (відновлює) пенсію на підставі рішення комісії з питань призначення(відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам. Вони утворюються районними, районними у м. Києві, Севастополі держадміністраціями, виконавчими органами міських, районних у містах( у разі утворення ) рад. Орган Пенсійного фонду України призначає ( відновлює) пенсію на підставі рішення комісії. Відповідно до ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 15.04.2016 року пенсія виплачується за фактичним місцем проживання пенсіонера в межах України.

Позивач відповідно довідки від 10.07.2015 року за № 924014317, виданої УПСЗН Лисичанської міської ради Луганської області має статус особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції. На підставі особистої заяви позивача від 22.09.2016 р. та за даними пенсійної справи, позивача було взято на облік до УПФУ в м. Лисичанську. Відповідно до ч.2 ст.9 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщена особа зобов'язана дотримуватися Конституції та законів України, інших актів законодавства. Згідно пунктів 4 і 5 пункту 12 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання, затвердженого Постановою КМУ від 06.08.2016 р. №365, соціальні виплати припиняються у разі скасування довідки внутрішньо переміщеної особи з підстав, визначених ст.12 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» та у разі отримання інформації від Держприкордонслужби, МВС, СБУ, Мінфіну, Національної поліції, ДМС, Держфінінспекції, Держаутдитслужби та інших органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування. З урахуванням зазначеного, з березня 2016 р. виплати пенсії по пенсійній справі ОСОБА_1 призупинена згідно списків тривало відсутніх за місцем проживання одержувачів пенсій з числа внутрішньо переміщених осіб до з'ясування.

В останнє позивач отримував пенсію в лютому 2016 року у розмірі 1657,71 грн.

Вищеперераховані положення законодавства України є чинними, неконституційними не визнавалися. Тому просить відмовити йому у задоволені позовних вимог в повному обсязі.

Дослідивши наявні в матеріалах письмові докази, встановивши на їх підставі фактичні обставини та характер спірних правовідносин між сторонами спору, визначивши правові норми, що підлягають застосуванню, суд приходить до наступного.

Матеріалами справи встановлено.

За статтею 8 Конституції України саме Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Частиною першою ст.49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» встановлено підстави припинення виплати пенсії та визначено, що виплата пенсії припиняється або за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду, або за рішенням суду.

Рішення УПФУ в м. Лисичанську про зупинення з березня 2016 р. виплати пенсії позивачу ОСОБА_1 відповідачем суду не надано.

Відповідно до витягу з протоколу №29 від 23.01.2017р., ОСОБА_1 відмовлено у виплаті пенсії у зв'язку з відсутністю за фактичним місцем проживання (а.с.26).

Згідно статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.

Ні воєнний, ні надзвичайний стан ні в Україні не запроваджено.

Згідно з частиною 2 ст. 14 Закону України від 20 березня 2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом» у районі проведення антитерористичної операції можуть вводитися тимчасово обмеження прав і свобод громадян.

Статтею 1 Закону України від 02 вересня 2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» встановлено, що територія проведення антитерористичної операції - територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014.

Розпорядженням КМУ від 02.12.2015р. №1275-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, у який у розділі Луганська область у п.1 Міста обласного значення включено м.Стаханов Луганської області.

Відповідно до статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема: права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов'язки громадянина; основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім'ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров'я; екологічної безпеки (пункти 1, 6).

Ні Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003р., ні Законом України від 02.09.2014р. №1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», ні будь-яким іншим Законом України не встановлено обмежень права на отримання пенсійних виплат осіб, які проживають на території, яка не контролюється органами державної влади.

Таким чином, у судовому засіданні було достовірно встановлено, що позивач ОСОБА_1 має статус особи переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції - з м. Стаханова, фактичне місце проживання АДРЕСА_1 довідки від 10.07.2015 року за № 924014317 ( а.с.9). На підставі особистої заяви та за даними пенсійної справи його було взято на облік до УПФУ в м. Лисичанську з 28.11.2014 року. З березня 2016 р. виплата пенсії позивачу була призупинена. Вказані обставини були визнані сторонами, у зв'язку з чим суд на підставі ч.3 ст.72 КАС України вважає ці обставини доведеними.

Також було встановлено, що відповідач УПФУ в м. Лисичанську Луганської області, не приймаючи рішення відповідно до ч.1 ст.49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», з березня 2016 р. зупинив виплату пенсії позивачу ОСОБА_1, доказів наявності судового рішення про зупинення виплати пенсії позивачу сторонами суду не надано, жодним Законом України не встановлено обмежень права на отримання пенсійних виплат осіб, які проживають на території, яка не контролюється органами державної влади.

У зв'язку з чим позовні вимоги позивача до УПФУ в м. Лисичанську Луганської області про визнання протиправними бездіяльністю відповідача щодо невиплати пенсії позивачу зобов'язання УПФУ в м. Лисичанську Луганської області поновити нарахування та виплату йому пенсії, сплативши заборгованість за період з березня 2016 року підлягають задоволенню.

Подані суду заперечення на позов суд вважає безпідставними, оскільки у судовому засіданні було достовірно встановлено, що відповідачем УПФУ в м.Лисичанську Луганської області на порушення вимог ст.19 Конституції України, ч.1 ст.49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» було з березня 2016 р. призупинено виплату пенсії позивачу без прийняття рішення про таке зупинення.

У зв'язку з чим, на підставі ч.3 ст.72 КАС України, суд вважає встановлену ту обставину, що виплата пенсії позивачу була припинена у зв'язку з тим, що позивач є особою, переміщеною з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції.

Відповідно до ч. 1 ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, а також у старості та інших випадках, передбачених законом.

Передбачене Конституцією України право громадян на соціальний захист конкретизоване у Законі України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 р. та Законі України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 р., якими встановлено порядок призначення, нарахування та виплати пенсії.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» право на отримання пенсії та соціальних послуг із солідарної системи мають громадянин України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсій страховий стаж.

Стаття 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачає, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», місце проживання -житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає постійно або тимчасово.

Відповідно до статті 29 ЦК України місце проживання фізичної особи - житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Частина шоста статті 29 ЦК України дозволяє фізичній особі мати кілька місць проживання.

Отже, виходячи із зазначених норм законодавства, правової та соціальної природи пенсії право громадянина на призначення йому пенсії не може пов'язувати з такою умовою, як постійне місце проживання (реєстрація місця проживання), а держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія.

Відповідно до статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та рівні перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Згідно статті 8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Як свідчить аналіз практики Європейського суду, у контексті Європейської конвенції до майна належать, крім рухомих і нерухомих речей, також і право на пенсію (справа Мюллер проти Австрії).

У рішенні в справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07.02.2014р., ЄСПЛ зазначив, що право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51). У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні від 8 липня 2004 року «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» ЄСПЛ, задовольняючи позов щодо Молдови, визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем «Молдавської Республіки Придністров'я» (МРП). Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов'язання за статтею 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суд при розгляді цієї справи враховує практику ЄСПЛ, у тому числі й рішення в справах «Пічкур проти України», «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» як джерело права відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Відповідно до абз.10 ч.2 ст.162 КАС України суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Встановлений ст.99 КАС України строк для звернення до адміністративного суду позивачем не пропущено, оскільки у судовому засіданні було достовірно встановлено, що відповідачем УПФУ в м. Лисичанську Луганської області не приймалось рішення про зупинення виплати пенсії позивачу, прийняття якого передбачено ч.1 ст.49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», у зв'язку з чим позивач і не міг дізнатись про порушення його прав і про підставу такого порушення раніше, ніж звернувся до суду.

Щодо позовної вимоги про стягнення компенсації втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати з 01 березня 2016 р. по день стягнення компенсації суд зазначає наступне.

Статтею 46 Закону України Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування передбачено, що нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії.

Нараховані сум пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Компенсація втрати частини пенсії у зв'язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюєтся згідно із законом.

Згідно ст.2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам. Під доходами розуміються грошові доходи, які не мають разового характеру, в тому числі і пенсії.

Статтею 4 вказаного Закону передбачено, що виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

У відповідності до ст.7 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», відмова власника або уповноваженого ним органу (особи) від виплати компенсації може бути оскаржена у судовому порядку.Питання, пов'язані зі здійсненням компенсації громадянам врегульовані Порядком, затвердженим Постановою КМУ № 159 від 21.02.2001 року.

Несвоєчасність виплати пенсії позивачеві з вини відповідача з березня 2016 року підтверджується наданими доказами.

Таким чином, суд приходить до висновку про обгрунтованість вимог позивача, в частині стягнення компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати за період з березня 2016 року по день винесення рішення.

Викладене підтверджується правовою позицією, висловленою у Постанові Верховного суду України від 18.11.2014 року по справі №21-518а14, згідно якої, основною умовою для виплати громадянину компенсації за ст.46 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», ст.2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням термінів їх виплати, є порушенням встановлених строків виплати нарахованих доходів. При цьому компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією в даному випадку (УПФУ) добровільно чи на виконання рішення суду.

Частиною 1 ст.244-2 КАС України передбачено, що рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 07.11.2012 року по справі №6-131цс12.

УПФУ в м.Лисичанську Луганської області не є суб'єктом, який звільняється від обов'язку виконувати норми ч.1 ст.244-2 КАС України.

Отже, таке тривале не нарахування пенсії за минулі періоди сталося через вину відповідача, і тому позивач має право на компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з несвоєчасним отриманням щомісячних пенсійних виплат.

Відповідно ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є законними і обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Таким чином позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню у повному обсязі.

Оскільки позовні вимоги задоволено у повному обсязі, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 640 грн.

Керуючись Конституцією України, Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», ст.ст.8-12, 17,122 ч.4, 159-163 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити у повному обсязі.

Визнати протиправною бездіяльність Управління Пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області щодо невиплати позивачу ОСОБА_1 пенсії з березня 2016 року.

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області поновити нарахування та виплату пенсії позивачу ОСОБА_1, сплатити заборгованість за період з березня 2016 року на рахунок в уповноваженому банку, обраному раніше ОСОБА_1 АТ «Ощадбанк», із нарахуванням компенсації втрати частини доходів з березня 2016 року у відповідності до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів, у зв'язку з порушенням строків їх виплати».

Стягнути з Управління Пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 640 (шістсот сорок) грн.

Постанова може бути оскаржена до Донецького апеляційного адміністративного суду через Лисичанський міський суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня отримання її копії апеляційної скарги з одночасним надсиланням копії скарги до Донецького апеляційного адміністративного суду.

Суддя Л.Б.Чернобривко