Справа № 747/559/17
Суддя: Губська О.А.
Дата ухвалення: 2017-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 747/559/17 Головуючий у 1-й інстанції: Косенко Ю.Л. Суддя-доповідач: Губська О.А.
У Х В А Л А

Іменем України

30 листопада 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Губської О.А.

суддів: Парінова А.Б., Беспалова О.О.

за участю: секретаря судового засідання Сергієнко Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Талалаївського районного суду Чернігівської області від 05 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Бахмацького об'єднаного управління Пенсійного фонду України про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В

Позивач звернувся до суду з позовом до Бахмацького об'єднаного управління Пенсійного фонду України про визнання неправомірними дій відповідача з приводу відмови в призначенні пенсії за вислугу років, що оформлено протоколом № 119 від 21 квітня 2017 року, та зобов'язання відповідача призначити йому пенсію згідно зі статтею 50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 № 1789-ХІІ в розмірі 90% суми щомісячного заробітку без обмеження її максимального розміру, із 01.04.2017.

Постановою Талалаївського районного суду Чернігівської області від 05 жовтня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

На вказане судове рішення позивачем подано апеляційну скаргу, у якій скаржник, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, ставить питання про скасування названої постанови та прийняття нового рішення - про задоволення позову.

Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання не з'явилися. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не обов'язкова, колегія суддів у відповідності до ч. 4 ст. 196 Кодексу адміністративного судочинства України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності представників сторін у відкритому судовому засіданні без здійснення фіксування технічними засобами у відповідності до ч. 1 ст. 41 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів апеляційної інстанції виходить із таких фактичних обставин.

Судом установлено, що 30 березня 2017 року ОСОБА_2 звернувся до Бахмацького об'єднаного управління Пенсійного фонду України із заявою про призначення йому пенсії за вислугу років.

Згідно з протоколом від 21.04.2017 № 119 Бахмацьким об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України відмовлено у призначенні позивачеві пенсії відповідно до Закону України 14.10.2014 № 1697-VII «Про прокуратуру», з огляду на відсутність для цього правових підстав. Зокрема вказано на недостатність наявного у позивача стажу.

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду.

Місцевий суд у задоволенні позову відмовив, при цьому виходив з того, що орган ПФУ, відмовляючи ОСОБА_2 в призначенні йому пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру», діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Перевіривши правову оцінку обставин справи, повноту їх встановлення та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права, з урахуванням доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про таке.

За правилами частин 1 та 2 статті 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

У розглядуваному випадку позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що стаж його роботи, який дає право на пенсію, складає 20 років 6 місяців і 6 днів. На його думку, пенсія йому повинна бути призначена згідно з статтею 50-1 Закону України від 05.11.1991 № 1789-ХІІ "Про прокуратуру" (у редакції від 26.07.2001) в розмірі 90% суми щомісячного заробітку без обмеження її максимального розміру, починаючи з 01.04.2017. Подальші зміни у законодавстві, на думку позивача, не підлягають застосуванню, оскільки звужують зміст та обсяг набутого ним права на пенсію.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Починаючи з 15 липня 2015 року набрав чинність Закон України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII, пунктом 3 Розділу ХІІ "Прикінцеві положення" якого визнано таким, що втратив чинність Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 № 1789-XII, крім пункту 8 частини 1 статті 15, частини 4 статті 16, абзацу 1 частини 2 статті 46-2, статті 47, частини 1 статті 49, частини 5 статті 50, частин 3, 4, 6 та 11 статті 50-1, частини 3 статті 51-2, статті 53 щодо класних чинів (їх дія поширюється на осіб, яким присвоєно класні чини до набрання чинності цим Законом), статті 55 щодо посвідчення працівника прокуратури, статті 2 у частині підстав звільнення з посади Генерального прокурора України, а також статті 13 щодо функціонування в системі органів прокуратури міських, районних, міжрайонних, районних у містах прокуратур, яка втрачає чинність з 15 грудня 2015 року.

Отже, із набуттям чинності Законом №1697-VII, положення статті 50-1 Закону № 1789-XII, окрім частин 3, 4, 6 та 11 цієї статті - втратили чинність і не діяли на момент звернення позивача із заявою про призначення йому пенсії.

Як зазначив Конституційний Суд України в своєму рішенні від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів), за загально визначеним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у ч. 1 ст. 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 9 жовтня 1979 року у справі "Ейрі проти Ірландії" констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі "Кйартан Асмундсон проти Ісландії" від 12 жовтня 2004 року. Отже, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

Судовою колегією також враховується і правова позиція Європейського суду з прав людини, викладена в рішенні "Великода проти України" від 03.06.2014 р., в якому Суд зазначив, що законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Судом обґрунтовано відхилено посилання позивача на те, що він набув необхідний стаж для призначення йому пенсії за статтею 50-1 Закону № 1789-ХІІ, оскільки станом на час звернення позивача із заявою про призначення пенсії, положення закону, на які він посилається, втратили чинність.

Суд не може підміняти собою законодавчий орган, встановлюючи підстави та порядок призначення пенсії там, де їх не визначив законодавчий орган.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що підстави для задоволення позовних вимог, які позивач ставив перед судом у поданій ним позовній заяві - про визнання неправомірними дій пенсійного органу щодо відмови у призначенні пенсії за вислугою років згідно зі ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 № 1789-ХІІ та зобов'язання відповідача призначити йому пенсію згідно зі статтею 50-1 вказаного Закону в розмірі 90% суми щомісячного заробітку без обмеження її максимального розміру, із 01.04.2017 - відсутні.

Оцінюючи правомірність оскаржуваних дій відповідача, апеляційний суд враховує, що положеннями частини 2 статті 19 Конституції України на органи державної влади покладено обов'язок діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

На час звернення позивача до управління ПФУ із заявою про призначення пенсії чинними положеннями ч.1 ст. 86 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII передбачено, що прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року - 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років.

З урахуванням даних трудової книжки позивача, копія якої міститься у матеріалах справи, судом першої інстанції встановлено, що на час звернення позивача до відповідача, його вислуга років становить менше 23 років, як того вимагають положення статті 86 Закону.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції про те, що орган ПФУ, відмовляючи ОСОБА_2 в призначенні йому пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру», діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, є правильним.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для скасування оскаржуваного судового рішення колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст. 200 КАС України - суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, Київський апеляційний адміністративний суд

У Х В А Л И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Талалаївського районного суду Чернігівської області від 05 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Бахмацького об'єднаного управління Пенсійного фонду України про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити дії - залишити без задоволення, а постанову Талалаївського районного суду Чернігівської області від 05 жовтня 2017 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання ухвали в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддяО.А. Губська

СуддяА.Б. Парінов

СуддяО.О. Беспалов

Повний текст ухвали виготовлено 30 листопада 2017 року