Справа № 807/797/17
Суддя: Судова-Хомюк Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2017-11-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2017 рокуЛьвів№ 876/8341/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Судової-Хомюк Н.М.,

суддів Гуляка В.В., Гудима Л.Я.

за участі секретаря судового засідання Дідик Н.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 06 липня 2017 року про залишення позовної заяви без розгляду у справі № 807/797/17 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Чопського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України про визнання протиправним та скасування наказу, -

В С Т А Н О В И В:

04 липня 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся з позовом в суд до відповідача Чопського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України та просив визнати протиправним та скасувати наказ т.в.о. начальника УПЗ № 65-к від 10 березня 2017 року про застосування до ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у виді догани.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 06 липня 2017 року у справі № 807/797/17 адміністративний позов залишено без розгляду, відповідно до ст. 99, 100 КАС України.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає оскаржувану ухвалу незаконною та такою, що прийнята з порушенням норм процесуального права.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог позивач зазначає, що оскаржувана ухвала є незаконною та необґрунтованою, з неповним з'ясування обставин справи та такою, що прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Звертає увагу суду на те, що лише 07 червня 2017 року йому стало відомо, що оскаржуваний наказ УПЗ № 65-к від 10 березня 2017 року про застосування до нього дисциплінарного стягнення у виді догани стане підставою складання негативної характеристики та однією з підстав застосування дисциплінарного стягнення у виді звільнення позивача з військової служби.

Відтак, просить ухвалу скасувати та справу направити на продовження розгляду до суду першої інстанції.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з'явились, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому, апеляційний суд, відповідно до ч.1 ст.41 Кодексу адміністративного судочинства України, вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає. При цьому колегія суддів виходить з наступних міркувань.

Згідно з ч.1 ст.6 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Правовідносини з приводу строків звернення до адміністративного суду врегульовані ст. 99 КАС України.

Колегія суддів зауважує, що право звернення до суду є невід'ємним особистим правом, яке реалізовується особою в порядку, встановленому КАС України. Способом реалізації цього права є звернення зацікавленої особи з позовом до суду. У свою чергу, звернення до суду з позовом є підставою для виникнення процесуальних відносин, пов'язаних з вирішенням спору по суті.

Відповідно до статті 87-1 «Дисциплінарного статуту Збройних сил України», рішення про звільнення або притягнення до дисциплінарної відповідальності військовослужбовця оскаржується в установленому законом порядку.

Згідно статті 88 «Дисциплінарного статуту Збройних сил України», військовослужбовець, який вважає, що не вчинив правопорушення, має право протягом місяця з часу накладення дисциплінарного стягнення подати скаргу старшому командирові або звернутися до суду у визначений законом строк.

Аналіз матеріального та процесуального законодавства, а також судової практики показує, що право на позов це єдине матеріальне і цивільно-процесуальне поняття, яке має матеріальний зміст і процесуальну форму. В процесуальному праві не може бути самостійного права на звернення до суду, відірваного від права на позов в матеріальному розумінні. Матеріальне суб'єктивне право не може існувати без притаманної йому можливості бути реалізованим у примусовому порядку.

Єдність матеріально-правового змісту права на судовий захист і його процесуальної форми заключається в тому, що право на судовий захист - це право на поновлення порушеного права чи встановлення фактів або обставин, які мають значення для реалізації суб'єктивних прав в певній, встановленій законом процесуальній формі, в певному процесуальному порядку, який забезпечує об'єктивність та реальність захисту.

Таким чином, право на судовий захист є єдиним поняттям, яке складається з двох правомочностей: права на звернення до суду і право на задоволення матеріально-правової вимоги зацікавленої особи.

Відповідно до ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до ч.1 ст.99 КАС України, адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно з ч.2 ст.99 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частиною 3 ст. 99 КАС України встановлено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Дана норма закону означає, що за загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Тобто, початок місячного строку визначено альтернативно - це день, коли особа: дізналася або повинна була дізнатися про порушення. При цьому, йдеться не про те, коли особа з'ясувала для себе, що певні рішення, дії чи бездіяльність стосовно неї є порушенням, а про те, коли вона дізналася про ці рішення, дії чи бездіяльність.

Разом з тим, процесуальний закон обмежує право звернення до адміністративного суду певними часовими рамками, що сприяє юридичній визначеності у публічно-правових відносинах та дисциплінуванню учасників судового процесу. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

Зазначена позиція також узгоджується із практикою Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права, та, свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, у тому числі і встановленням строків для звернення до суду за захистом порушених прав (наприклад, рішення «Девеер проти Бельгії», «Голдер проти Сполученого Королівства»).

Таким чином, для вирішення питання про застосування строку звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів особи необхідно встановити початок його перебігу.

Як вбачається з позовної заяви та доданих до неї матеріалів, наказом т.в.о. начальника УПЗ № 65-к від 10 березня 2017 року до позивача було застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді догани за порушення вимог ст.ст. 11, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, а також за невиконання розпорядження начальника УПЗ від 03 березня 2017 року, що виразилось в розміщенні в соц. мережі «ВК» фотокарток, що розкривають приналежність військовослужбовця до ДПС України.

При цьому, згідно вхідного штампу Закарпатського окружного адміністративного суду, адміністративний позов поданий до суду 4 липня 2017 року (вх. № 5432), позовну заяву подано безпосередньо до суду та днем звернення до суду є саме 4 липня 2017 року, тобто, позов поданий більш ніж через три місяці після видання оскарженого наказу та виникнення права на звернення до суду (при встановленому нормами процесуального законодавства місячному строку такого звернення).

Вирішуючи питання про наявність або відсутність підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними суд констатує, що поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об'єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.

Як на єдину підставу для звернення до суду з пропуском встановленого законодавством строку для звернення позивач вказує на те, що одразу не бажав оскаржувати вищевказаний наказ, оскільки й на далі залишався працювати в ДПС України і не знав, що в подальшому вказана догана потягне наслідок у виді звільнення з військової служби через службову невідповідність 12 квітня 2017 року на підставі наказу начальника прикордонного загону (І категорії) № 75-ос. Крім того, зазначає, що тільки 07 червня 2017 року, ознайомившись в Закарпатському окружному адміністративному суді з матеріалами справи № 807/608/17 за позовом ОСОБА_1 до Чопського прикордонного загону про поновлення на роботі, дізнався про те, що оскаржений наказ про застосування дисциплінарного стягнення у вигляді догани стане в основу складання начальником відділу прикордонної служби «Ужгород» 03 квітня 2017 року негативної характеристики та однією з підстав застосування 12.04.2017 року саме дисциплінарного стягнення у виді звільнення з військової служби.

Відповідно до ч.3 ст. 86 КАС України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Одними із принципів здійснення правосуддя в адміністративних судах є: верховенство права; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішень адміністративного суду, крім випадків, установлених цим Кодексом; обов'язковість судових рішень (пункти 1, 6-7 ч.1 ст.7 КАС).

Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч.1 ст.8 цього ж Кодексу).

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

У рішенні в справі «Девеер проти Бельгії» від 27 лютого 1980 року та рішенні в справі «Стаббігс та інші проти Великобританії» від 22 жовтня 1996 року Європейським Судом з прав людини вказано на те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду за захистом порушених прав.

Судова колегія звертає увагу, що згідно із висновками, викладеними у п.п.23, 25 Рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України», суд зобов'язаний надавати відповідь на кожен з специфічних, доречних та важливих доводів заявника, а також давати обґрунтування своїх рішень.

У рішенні по справі «Іліан проти Туреччини» ЄСПЛ зазначив, що правило встановлення обмежень доступу до суду, у зв'язку з пропуском строку звернення, повинно застосовуватись з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру, перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 1992 року № 94 «Про практику розгляду судами трудових спорів» визначено, що строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

Місячний строк поширюється на всі випадки для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби незалежно від підстав.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивачем не наведено обставин, які були об'єктивно непереборними, які не залежали від волевиявлення позивача та пов'язані з істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій. Зазначені позивачем підстави не підтверджують відсутність фізичної можливості позивача звернутись до суду з вище зазначеним позовом.

Доказування поважності причин пропуску строку звернення до суду є обов'язком позивача, а суд, у відповідності до положень ч. 3 ст. 86 КАС України, має оцінити належність, допустимість та достовірність поданого ним доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Колегія суддів вважає, що позивач мав усі правові підстави для вчасного звернення до суду з відповідним позовом у строки, встановлені ст.99 КАС України, будь-яких об'єктивних перешкод для реалізації такого права в період з 10 березня 2017 року по 10 квітня 2017 року матеріали справи не містять, як і підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними.

Відповідно до ст.100 КАС, адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Відтак, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та постановив ухвалу з додержанням норм матеріального і процесуального права, відтак, вона не може бути скасована з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

З наведеного вбачається, що доводи апеляційної скарги являються безпідставними та необґрунтованими та не спростовують висновків суду першої інстанції, правова оцінка доказів дана вірно, а відтак у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити.

Керуючись, ч. 3 ст. 160, ст.ст. 41, 195, 196, п.1 ч.1 ст.199, ст. 200, 205, 206, 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 06 липня 2017 року про залишення позовної заяви без розгляду у справі № 807/797/17 - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Н. М. Судова-Хомюк
судді В. В. Гуляк
Л. Я. Гудим
Повний текст судового рішення

виготовлено 24.11.2017 року