Справа № 428/10093/17
Суддя: Арабей Тетяна Георгіївна
Дата ухвалення: 2017-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Баронін Д.Б.
Суддя-доповідач - ОСОБА_1
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2017 року справа №428/10093/17

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Арабей Т.Г., Компанієць І.Д., Ястребової Л.В. розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги управління Пенсійного фонду України в м.Сєвєродонецьку Луганської області та ОСОБА_2 на постанову Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 28 вересня 2017 року по справі № 428/10093/17 за позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в м.Сєвєродонецьку Луганської області про визнання бездіяльності протиправною та зобовязання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

19 вересня 2017 року ОСОБА_2 (далі позивач, ОСОБА_2М.) звернулась до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з адміністративним позовом до управління Пенсійного фонду України в м.Сєвєродонецьку Луганської області з вимогами про поновлення строку звернення до суду, визнання протиправними та дискримінаційними дії відповідача щодо невиплати пенсії та зобовязання останнього відновити нарахування та виплату пенсії позивачу з березня 2016 року, допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення пенсії за один місяць, зобовязати відповідача подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення та винести окрему ухвалу на адресу відповідача про недопущення ним подібних порушень у майбутньому (арк. справи 1-2).

В обґрунтування зазначила, що перебуває на обліку у відповідача як отримувач пенсії, проте з 01 березня 2016 року відповідач перестав виплачувати їй пенсію за відсутністю за місцем проживання, вказаним нею у довідці внутрішньо переміщеної особи, з огляду на що вважає дії відповідача щодо не відновлення виплати пенсії з березня 2016 року такими, що порушують її конституційні та законодавчо врегульовані права на отримання пенсії.

Постановою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 28 вересня 2017 року відмовлено позивачу у задоволенні клопотання про поновлення строку звернення до суду, залишені без розгляду позовні вимоги до відповідача про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії за період до 01 березня 2017 року. Адміністративний позов задоволений частково за період з 01 березня 2017 року, визнані протиправними дії відповідача щодо невиплати позивачу пенсії за віком з 01 березня 2017 року, та зобовязано відповідача поновити з 01 березня 2017 року нарахування і виплату пенсії за віком. У задоволенні іншої частини позову за період з 01 березня 2017 року відмовлено (арк. справи 25-32).

Не погодившись з судовим рішенням в частині задоволених позовних вимог, відповідач подав апеляційну скаргу (далі апелянт 1), в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати постанову, прийняти нову, якою відмовити в задоволенні позову у повному обсязі, обґрунтовуючи це тим, що пенсійним органом правомірно припинена виплата пенсії за віком на підставі інформації, що надійшла від СБУ про можливу безпідставну виплату пенсії внутрішньо переміщеним особам, щодо яких потребується перевірка обґрунтованості продовження виплати пенсії на підконтрольній Україні території, у тому числі і позивачу. Крім цього звернув увагу, що виплата проводиться згідно з Постановою КМУ № 509 виключно на рахунок, відкритий у ПАТ «Ощадбанку». Також апелянт зазначив, що суд неправомірно в постанові не зазначив кінцеву дату виплати пенсії, оскільки вчинені дії повинні мати чітко визначений період (арк. справи 41-43).

Також, не погодившись з постановою суду першої інстанції в частині залишення без розгляду позовних вимог до відповідача про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії за період до 01 березня 2017 року позивач (далі - апелянт) звернулась до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в доводах якої вказала, що фактично про порушення своїх прав дізналась з листа управління, який було надано на запит позивача від 08 серпня 2017 року, від чого й рахується шестимісячний строк звернення до суду, встановлений ч. 2 статті 99 КАС України. З урахуванням викладеного просила суд задовольнити апеляційну скаргу, а у задоволенні апеляційної скарги відповідача відмовити, постанову суду першої інстанції скасувати, поновити строк звернення до суду, та прийняти нове судове рішення, яким повністю задовольнити позовні вимоги.

Частиною 8 ст. 183-2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що апеляційні скарги у справах, передбачених пунктами 1, 2 частини першої цієї статті, розглядаються апеляційними судами в порядку письмового провадження.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, розглядаючи апеляційну скаргу в межах викладених доводів, встановила наступне.

ОСОБА_2 з 01.08.2014 року перебуває на обліку відповідача та отримує пенсію за віком. 20 січня 2015 року позивач звернулась до відповідача з заявою, в якій просила перерахувати належні їй суми пенсії на її поточний рахунок, який відкрито у ПАТ КБ «Правекс-Банк».

Відповідно до письмових пояснень представника УПФУ в м. Сєвєродонецьку Луганської області, які викладені у запереченнях проти позову та стали доводами його апеляційної скарги, пенсія позивачу припинена виплата пенсії з 01 березня 2016 року з метою перевірки обґрунтованості продовження виплати пенсії. При цьому такі дії він обґрунтовує інформацією, що надійшла від СБУ про можливу безпідставну виплату пенсії внутрішньо переміщеним особам, щодо яких потребується перевірка обґрунтованості продовження виплати пенсії на підконтрольній Україні території, серед яких є і позивач.

Згідно із листом УПтаСЗН Сєвєродонецької міської ради від 27.09.2017 року, який надісланий до суду першої інстанції на виконання ухвали суду першої інстанції, позивач перебуває на обліку в УПСЗН як внутрішньо переміщена особа, про що свідчить довідка № 40374 від 28.04.2015 року. Відомості про скасування довідки у вказаному листі відсутні (арк. справи 24).

З огляду на що спірним питанням даної справи з урахуванням доводів апеляційних скарг є правомірність припинення відповідачем виплати пенсії позивачу з березня 2016 року, та наявність підстав для поновлення виплати пенсії з цього періоду, а також спірні питання по виплаті на рахунок банку та дотримання позивачем строку звернення до суду з даним позовом з урахуванням норм чинного законодавства.

З приводу викладеного суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики України. Пенсійний фонд України у своїй діяльності керується Конституцією України та законами України, актами Президента України та Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства соціальної політики України, іншими актами законодавства України, а також дорученнями Президента України та Міністра.

Отже, відповідач має діяти в межах та у спосіб, встановлених законодавчих норм.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Статтею 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058) передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Статтею 4 Закону № 1058 встановлено, що законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, цього Закону, закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відмінні від загальнообов'язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

У відповідності до частини 3 статті 4 Закону № 1058, яка визначає складові законодавства про пенсійне забезпечення в Україні, виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 вказаного Закону передбачено, що він регулює відносини, які виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Відповідно до статті 47 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

У статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» зазначені підстави припинення та поновлення виплати пенсії. У частині 1 цієї статті визначено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до частини 2 ст. 49 зазначеного Закону України поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.

При цьому, як встановлено судом апеляційної інстанції відповідач під час припинення виплати пенсії позивачу користувався вимогами постанов КМУ № 637 та № 509 на виконання інформації, що надійшла від СБУ для зясування фактичного місця проживання, вказаного пенсіонером у довідці внутрішньо переміщеної особи, що ніяким чином не відповідає вимогам Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», оскільки наведений Закон або інший закон з питань пенсійного забезпечення не передбачає будь-яких підстав призупинення виплати пенсій, а є тільки підстави припинення виплати відповідно до статті 49 цього Закону, але жоден з таких випадків управлінням не застосований та не доведений.

Крім того, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Статтею 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» визначено, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення.

Для отримання довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи така особа звертається із заявою до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад за місцем проживання у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Форма заяви затверджується центральним органом виконавчої влади з формування та забезпечення реалізації державної політики у сферах зайнятості населення та трудової міграції, трудових відносин, соціального захисту, соціального обслуговування населення, волонтерської діяльності, з питань сімї та дітей, оздоровлення та відпочинку дітей, а також захисту прав депортованих за національною ознакою осіб, які повернулися в Україну.

Пунктом 2 Порядку надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. № 505, визначено, що грошова допомога надається внутрішньо переміщеним особам, які стоять на обліку в структурних підрозділах з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органах з питань соціального захисту населення міських, районних у містах (у разі утворення) рад (далі - уповноважені органи), з дня звернення за її призначенням і виплачується по місяць зняття з такого обліку включно, але не більше ніж шість місяців.

Відповідно до ч. 1 Розділу 1 Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо посилення гарантій дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» В абзаці девятому статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» слова "довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи" виключено.

Пунктом 4 частини 2 розділу І Закону України від 24.12.2015 року «Про внесення змін до деяких законів України щодо посилення гарантій дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» доповнена частина 1 статті 4 Закону України від 20.10.2014 року «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», яка наголошує, що довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Статтею 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» визначено, що підставою для скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та внесення відомостей про це в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб є обставини, за яких внутрішньо переміщена особа: 1) подала заяву про відмову від довідки; 2) скоїла злочин: дії, спрямовані на насильницьку зміну чи повалення конституційного ладу або на захоплення державної влади; посягання на територіальну цілісність і недоторканність України; терористичний акт; втягнення у вчинення терористичного акту; публічні заклики до вчинення терористичного акту; створення терористичної групи чи терористичної організації; сприяння вчиненню терористичного акту; фінансування тероризму; здійснення геноциду, злочину проти людяності або військового злочину; 3) повернулася до покинутого місця постійного проживання; 4) виїхала на постійне місце проживання за кордон; 5) подала завідомо недостовірні відомості.

З наведеного вбачається, що з часу набрання чинності вказаним Законом, а саме з 13 січня 2016 року, проставляння територіальними підрозділами Державної міграційної служби України відмітки про реєстрацію місця проживання осіб, зазначених у довідці, не передбачено законом, оскільки саме Міністерство соціальної політики визначено відповідальним за забезпечення формування та ведення Єдиної інформаційної бази даних внутрішньо переміщених осіб. На структурні підрозділи з питань соціального захисту населення покладено завдання щодо вирішення питання стосовно видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, реєстрації та постановки її на облік в Єдиній інформаційній базі.

Крім того, закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Верховна Рада України може змінити закон виключно законом, а не шляхом прийняття підзаконного правового акта. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України відносяться до категорії підзаконних.

З огляду на викладене, підзаконні нормативно-правові акти не можуть змінювати в бік звуження права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили.

В якості джерела міжнародного права національні суди України повинні посилатися на рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ілашку та інші проти Молдови та Росії», де поважний суд встановив обов'язок держави, навіть за відсутності належного ефективного контролю над частиною власної території (в даному випадку - Придністров'я), вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи (ч. 2 ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України).

Тобто, до вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи застосовується той закон, під час чинності якого вони здійснюються.

Відповідно до ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Системний аналіз наведених нормативно-правових актів дає підстави зробити висновок про те, що припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення і лише з підстав визначених ст. 49 Закону № 1058, проте відповідне рішення щодо припинення виплати пенсії відповідачем не приймалось, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що з березня 2016 року по теперішній відповідач безпідставно не виплачує позивачу пенсію, у звязку з чим суд першої інстанції неправомірно обмежив встановлене законом право на отримання пенсії.

З огляду на викладене, колегія суддів вбачає в діях відповідача ознаки дискримінації по відношенню до позивача, як внутрішньо переміщеної особи, та відсутність єдиного підходу до виплати пенсій громадянам України згідно діючого законодавства.

Також колегія суддів не приймає і посилання апелянта-1 в апеляційній скарзі на необхідність відкриття нею рахунку в ПАТ «Ощадбанк», оскільки позивач під час звернення з адміністративним позовом до суду першої інстанції не заявляла вимоги про стягнення невиплачених сум пенсії на розрахунковий рахунок, відкритий в ПАТ «Ощадбанк», до того ж як вірно вказав суд першої інстанції, позивач до чи після вступу постанови в законну силу може відкрити рахунок для отримання пенсії в ПАТ «Державний ощадний банк України».

Крім цього, відповідно до частини 1 статті 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Постановою КМУ № 637 від 05.11.2014 року із змінами та доповненнями передбачено, що виплата (продовження виплати) пенсій, що призначені внутрішньо переміщеним особам, здійснюється виключно через рахунки та мережу установ і пристроїв Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України». Такі виплати можуть здійснюватися за бажанням особи з доставкою додому, з компенсацією витрат за надання таких послуг, передбачених укладеним відповідно до пункту 3 цієї постанови тристороннім договором.

Крім цього суд апеляційної інстанції не погоджується з постановою суду першої інстанції в частині залишення без розгляду позовних вимог до відповідача про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання виплатити пенсію за період до 01 березня 2017 року, оскільки як зазначила позивач, фактично про порушення своїх прав дізналась з листа управління, який було надано на її запит від 08 серпня 2017 року, тобто в серпні 2017 року, а з огляду на те, що ч. 2 статті 99 КАС України встановлений шестимісячний строк звернення до суду за захистом порушених прав та свобод з дня, коли особа дізналась про їх порушення, то у даному випадку позивачем при звернення до суду 19 вересня 2017 року (направлений поштою конверт з адміністративним позовом 15.08.2017 року) нею дотриманий строк звернення до суду, встановлений статтею 99 КАС України, з огляду на що відсутні підстави для залишення позову у відповідності до статті 100 КАС України в частині обмеження виплати пенсії до 01 березня 2017 року без розгляду.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції не приймає доводи апелянта-1 про визначення строку виплати пенсії, оскільки чинним законодавством не передбачено будь-яке обмеження виплати пенсії кінцевим строком.

У звязку з неприйняттям вищевикладених обставин, судом першої інстанції порушені норми матеріального права, що відповідно до вимог статті 202 КАС України є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового про часткове задоволення позовних вимог без обмеження терміну виплати пенсії.

Оскільки позивач під час звернення до суду не сплачувала судовий збір, то судові витрати у відповідності до статті 94 КАС не підлягають розподілу між сторонами.

З урахуванням викладеного, керуючись статтями 195, 183-2, 202, 205, 207 Кодексу адміністративного судочинства України,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 28 вересня 2017 року по справі № 428/10093/17 задовольнити.

У задоволенні апеляційної скарги управління Пенсійного фонду України в м.Сєвєродонецьку Луганської області - відмовити.

Постанову Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 28 вересня 2017 року по справі № 428/10093/17 скасувати

Прийняти нову постанову.

Адміністративний позов ОСОБА_2 до управління Пенсійного фонду України в м.Сєвєродонецьку Луганської області про визнання бездіяльності протиправною та зобовязання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії управління Пенсійного фонду України в м.Сєвєродонецьку Луганської області щодо невиплати пенсії позивачу з березня 2016 року та зобовязати відновити нарахування та виплату пенсії з березня 2016 року.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції прийнята за результатами перегляду адміністративної справи, розглянутої судом першої інстанції в порядку скороченого провадження, за частиною 10 статті 183-2 Кодексу адміністративного судочинства України, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді Арабей Т.Г.

ОСОБА_3

ОСОБА_4