Справа № 808/783/17
Суддя: Швець В.В.
Дата ухвалення: 2017-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

29 листопада 2017 року м. Київ К/800/34652/17

Суддя Вищого адміністративного суду України Швець В.В., перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 11 липня 2017 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 25 вересня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Господарського суду Запорізької області про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити певні дії, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, в якому просила визнати протиправною бездіяльність Господарського суду Запорізької області щодо не нарахування та невиплати їй вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою при виході у відставку, зобов'язати відповідача нарахувати та виплатити їй вихідну допомогу у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою при виході у відставку.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилалася на те, що при звільненні з посади судді у зв'язку з виходом у відставку їй не виплачено вихідну допомогу у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, що є обмеженням її соціальних гарантій, оскільки зміст та обсяг досягнутого суддями рівня матеріального забезпечення не може бути змінено чи скасовано у зв'язку із внесенням змін до чинного законодавства.

Вважаючи, що не нарахування та невиплата вихідної допомоги у зв'язку з відставкою суперечить чинному законодавству, позивач звернулася із даним позовом до суду.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 11 липня 2017 року, яка залишена без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 25 вересня 2017 року, в задоволенні позову відмовлено.

Так, судами встановлено, що ОСОБА_1 з 31 серпня 1992 року до 28 вересня 2016 року працювала на посаді судді Господарського суду Запорізької області. Стаж роботи на посаді судді складає 24 роки.

Наказом Господарського суду Запорізької області від 27 вересня 2016 року на підставі постанови Верховної Ради України від 8 вересня 2016 року ОСОБА_1 відраховано зі штату суду в зв'язку із звільненням з посади судді. При цьому, ОСОБА_1 не було виплачено вихідну допомогу у розмірі 10 місячних заробітних плат у зв'язку з виходом у відставку.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що положеннями Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року №2453-VI, що діяв на момент звільнення ОСОБА_1 з посади судді не передбачалось, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога.

Крім того, суди виходили з того, що на момент звільнення позивача з посади судді положення частини першої статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус судців» від 7 липня 2010 року №2453-VI втратили чинність на підставі Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року №1166-VІІ, а тому не можуть бути застосовані до вказаних правовідносин.

ОСОБА_1 подала касаційну скаргу, в якій просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов.

Відповідно до пункту 5 частини п'ятої статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

За змістом цієї норми касаційна скарга повинна містити не лише посилання на помилкове застосування норм матеріального права при вирішенні справи та порушення судами норм процесуального права, а і пояснення, яким чином такі порушення вплинули на правильність вирішення справи.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що зміни до статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року №2453-VІ, внесені Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року №1166-VІІ, набрали чинності з 1 квітня 2014 року, в той час коли право на одержання вихідної допомоги в розмірі 10-ти місячних заробітних плат за останньою посадою позивач набув задовго до вищевказаних змін.

Крім того, позивач посилається на рішення Конституційного Суду України та Конституцію України, відповідно до якої при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності судді.

Також позивач посилається на те, що особливість вихідної допомоги судді є те, що така допомога є складовою гарантією його правового статусу і особливою формою його соціального забезпечення при наявності відповідного стажу роботи на посаді судді не менше 20 років. Парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір, а саме збільшувати або зменшувати розмір вихідної допомоги. Однак парламент не повноважний скасовувати встановлену вихідну допомогу.

Проте із вказаними доводами ОСОБА_1 погодитись не можна з огляду на те, що на момент виходу позивача у відставку (прийняття Верховною Радою України відповідної постанови) Законом України «Про судоустрій і статус суддів» виплату такої допомоги не передбачено, а відтак, відповідачем не вчинено будь-яких протиправних дій щодо звуження змісту та обсягу прав позивача.

Рішення щодо неконституційності Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» в частині виключення статті 136 із Закону України «Про судоустрій та статус суддів», Конституційним Судом України не приймалося.

У рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року №1-рп/99 зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Виходячи з приписів частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи викладене, висновок судів першої та апеляційної інстанцій про те, що в даному випадку до спірних правовідносин необхідно застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача є правильним.

Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень, дана касаційна скарга є необґрунтованою, а викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи, оскільки особа, яка її подала, не наводить підстав, які б дозволили вважати, що суди неправильно застосували норми матеріального та процесуального права.

Керуючись статтями 211, 213, пунктом 5 частини п'ятої статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України,

у х в а л и в :

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 11 липня 2017 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 25 вересня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Господарського суду Запорізької області про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити певні дії, а додані до касаційної скарги матеріали повернути.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя В.В. Швець