Справа № 826/544/17
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2017-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

29 листопада 2017 року № 826/544/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Келеберди В.І. розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Комунального закладу «Театрально-видовищний заклад культури «Київський муніципальний академічний театр опери та балету для дітей та юнацтва» до Головного управління Держпраці у Київській області про визнання протиправною та скасування постанови № 214 від 01 грудня 2016 року.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Комунальний заклад «Театрально-видовищний заклад культури «Київський муніципальний академічний театр опери та балету для дітей та юнацтва» звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Держпраці у Київській області та просить суд визнати протиправною та скасувати постанову № 214 від 01 грудня 2016 року про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначає, що після проведення позапланової перевірки дотримання вимог законодавства про працю відповідачем прийнято оскаржувану постанову, відповідно до якої накладено штраф у розмірі 1 450, 00 грн на підставі абзацу 6 частини другої статті 265 КЗпП України.

Підставою для прийняття спірної постанови та накладення штрафу стало виявлення таких порушень:

- вимог пункту 2.5 глави 2 Інструкції № 58 «Про порядок ведення трудових книжок працівників», а саме: із кожним записом, що заноситься до трудової книжки на підставі наказу (розпорядження) про призначення на роботу, переведення і звільнення, працівник не ознайомлений під розписку у особовій картці;

- вимог частини другої статті 84 КЗпП України та статті 26 Закону України «Про відпустки» - перевищені передбачені вказаними нормами законів граничні терміни надання працівникам відпусток без збереження заробітної плати, а саме: 15 днів на рік.

Зазначені висновки відповідача та підстави для накладення штрафу позивач вважає протиправними, такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства та підлягають скасуванню, про що й просить суд.

Представник відповідача - Головного управління Держпраці у Київській області в судове засідання не прибув, письмових заперечень стосовно позовних вимог до суду не надано, разом з тим на запит суду відповідач надіслав копії матеріалів, що слугували підставою для прийняття оскаржуваної постанови від 01 грудня 2016 року № 214.

Ухвалою від 14 березня 2017 року (протокольною) відповідно до частини 6 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України суд перейшов у письмове провадження.

Розглянувши подані позивачем документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до направлення на проведення перевірки № 1838 від 10 листопада 2016 року та наказу Головного управління Держпраці у Київській області № 2278 від 10 листопада 2016 року проведено позапланову перевірку дотримання вимог законодавства про працю Комунального закладу «Театрально-видовищного закладу культури «Київського муніципального академічного театру опери і балету для дітей та юнацтва».

За результатами перевірки прийнято постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами № 214 від 01 грудня 2016 року у розмірі 1 450, 00 грн. на підставі абзацу 6 частини другої статті 265 КЗпП України.

Постанова відповідача від 01 грудня 2016 року мотивована тим, що позивачем допущено порушення вимог пункту 2.5 глави 2 Інструкції № 58 «Про порядок ведення трудових книжок працівників», а саме: із кожним записом, що заноситься до трудової книжки на підставі наказу (розпорядження) про призначення на роботу, переведення і звільнення, працівник не ознайомлений під розписку у особовій картці, а також вимог частини другої статті 84 КЗпП України та статті 26 Закону України «Про відпустки», тобто перевищені передбачені вказаними нормами Кодексу та Закону граничні терміни надання працівникам відпусток без збереження заробітної плати, а саме: 15 днів на рік.

Позивач вважає, що з 2008 року виникла правова колізія, оскільки втратив чинність Наказ Міністерства статистики України № 277 від 27 жовтня 1995 року в частині затвердження типової форми первинного обліку № П-2 «Особова картка», відповідно до якого вимагалося ведення та заповнення особових карток працівників, а нова форма, передбачена та затверджена наказом Державного комітету статистики України № 489 від 05 грудня 2008 року «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці», на думку позивача, не пройшла реєстрації в Міністерстві юстиції України відповідно до Указу Президента України від 03 жовтня 1992 року № 493 «Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади» (із змінами та доповненнями), а тому не набрала чинності та не може застосовуватися.

Крім того, позивач посилається на наявність Колективного договору, укладеного між дирекцією та трудовим колективом Комунального закладу культури «Київський муніципальний академічний театр опери і балету для дітей та юнацтва» на 2014-2017 роки, зареєстрованого Управлінням праці та соціального захисту населення Подільської районної в м. Києві державної адміністрації за № 3081 від 13 лютого 2014 року, у пункті 5.1.24 зазначено, що творчим працівникам театру надаються відпустки без збереження заробітної плати за їх заявами для участі в конкурсах, фестивалях, гастролях, тощо на термін, що перевищує встановлений статтею 84 КЗпП України.

Посилаючись на такі обставини, позивач звернувся до суду з даним позовом та просить визнати спірну постанову протиправною та скасувати її.

Оцінивши наявні в матеріалах справи документи, вислухавши пояснення представника позивача, суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на безпосередньому та об'єктивному досліджені доказів, дійшов до наступних висновків.

За змістом статті 265 Кодексу законів про працю України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством.

Юридичні та фізичні особи-підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу у визначених зазначеною статтею випадках.

Штрафи, зазначені у частині другій цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Як вбачається з наявних у справі матеріалів, 10 листопада 2016 року головний державний інспектор відділу з питань додержання законодавства застрахованих осіб, працевлаштування інвалідів, з питань дитячої праці та інших нормативно-правових актів управління з питань праці Головного управління Держпраці у Київській області Заплесвічко С.В. отримав направлення на проведення позапланової перевірки у Комунальному закладі «Театрально-видовищного закладу культури «Київському муніципальному академічному театрі опери і балету для дітей та юнацтва», призначеної на підставі листа Київської місцевої прокуратури № 7 від 27 жовтня 2016 року № 214 вх./2-16 та доручення Державної служби України з питань праці від 01 листопада 2016 року № 10874/4.1/4.1-ДП-16.

Перевірка проводилася з 15 по 17 листопада 2016 року, за її результатами складено Акт перевірки додержання суб'єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування № 26-99/1327 (далі - Акт перевірки), у якому зазначені порушення вимог законодавства, виявлені під час перевірки, зокрема:

- у порушення вимог пункту 2.5 глави 2 Інструкції № 58 «Про порядок ведення трудових книжок працівників» із кожним записом, що заноситься до трудової книжки на підставі наказу (розпорядження) про призначення на роботу, переведення і звільнення, працівники ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 не ознайомлені під розписку у особовій картці;

Не погоджуючись із зазначеним висновком перевіряючого органу, позивач вважає, що нова форма Особової картки працівника, яка затверджена наказом Державного комітету статистики України, Міністерством оборони України № 489/656 від 25 грудня 2009 року «Про затвердження типової форми первинного обліку № П-2 «Особова картка працівника» не пройшла реєстрації в Міністерстві юстиції України відповідно до Указу Президента України від 03 жовтня 1992 року № 493 «Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади» (із змінами та доповненнями), а тому не набрала чинності та не може застосовуватися.

Оцінюючи такі доводи, суд зазначає, що додані до Акту перевірки особові картки працівників ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_6 заведені позивачем за формою П-2, затвердженою наказом Держкомстату та Міністерства оборони України від 25 грудня 2009 року за № 495/656, містять заповнені відповідні графи.

Тобто, облік працівників позивач веде за формою, яку вважає такою, що не набрала законної сили. При цьому, розділ «Призначення і переведення» особових карток вищезазначених працівників або не заповнений повністю, або заповнений частково та не містить підписів працівників про ознайомлення із записами у трудовій книжці.

Суд зазначає також, що позивачем не надано під час розгляду справи інших підтверджень ознайомлення працівників із записами у трудовій книжці, вчинених відмінним способом ніж проставлення підписів у відповідному розділі особової картки працівника, а крім того, не надано підтвердженої інформації про порушення питання щодо визнання не чинним спільного наказу Державного комітету статистики України та Міністерства оборони України № 489/656 від 25 грудня 2009 року «Про затвердження типової форми первинного обліку № П-2 «Особова картка працівника» з підстав не дотримання вимог Указу Президента України від 03 жовтня 1992 року № 493 «Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади» (із змінами та доповненнями).

За таких обставин доводи позивача в цій частині свого підтвердження не знайшли, тому не приймаються судом.

- у порушення вимог частини другої статті 84 Кодексу законів про працю України та статті 26 Закону України «Про відпустки» тривалість відпусток без збереження заробітної плати працівників: ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_5, ОСОБА_10 становила більше 15 днів на рік.

Оцінюючи доводи позивача, наведені у протилежне такому висновку перевіряючого органу, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 84 Кодексу законів про працю України та статті 26 Закону України «Про відпустки» за сімейними обставинами та з інших причин працівнику може надаватися відпустка без збереження заробітної плати на термін, обумовлений угодою між працівником та власником або уповноваженим ним органом, але не більше 15 календарних днів на рік.

Водночас, статтею 91 КЗпП України передбачено, що підприємства, установи, організації в межах своїх повноважень і за рахунок власних коштів можуть встановлювати додаткові порівняно з законодавством трудові і соціально-побутові пільги для працівників.

Згідно з частиною другою статті 13 Закону України «Про театри і театральну справу» державний та комунальний театри здійснюють свою діяльність відповідно до колективного договору, Галузевих правил внутрішнього трудового розпорядку, Типового положення про преміювання працівників театру, Положення про порядок тарифікації артистичного та художнього персоналу, інших нормативно-правових актів, що затверджуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах культури та мистецтв, а також трудових договорів між суб'єктами театральної діяльності.

Статтею 10 КЗпП України передбачено укладення Колективного договору, який укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов'язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів.

Як вбачається з наданих до матеріалів справи документів, між дирекцією та трудовим колективом комунального закладу культури «Київський муніципальний академічний театр опери і балету для дітей та юнацтва» укладено Колективний договір на 2014-2017 роки, зареєстрований в управлінні праці та соціального захисту населення Подільської районної в м. Києві державної адміністрації за № 3081 від 13 лютого 2014 року.

Пунктом 5.1.24 Колективного договору передбачено, що творчим працівникам театру надаються відпустки без збереження заробітної плати за їх заявами для участі в конкурсах, фестивалях, гастролях, тощо на термін, що перевищує встановлений статтею 84 КЗпП України.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов'язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали.

Отже, враховуючи викладені положення законодавства, висновок відповідача щодо порушення вимог частини другої статті 84 Кодексу законів про працю України та статті 26 Закону України «Про відпустки» є передчасним та не враховує наявності та чинності Колективного договору, укладеного між дирекцією та трудовим колективом комунального закладу культури «Київський муніципальний академічний театр опери і балету для дітей та юнацтва» з метою сприяння регулюванню трудових відносин та соціально-економічних інтересів працівників і роботодавців.

Підсумовуючи викладене, суд зазначає, що доводи позивача в частині неправомірного висновку відповідача про наявність порушень вимог частини другої статті 84 Кодексу законів про працю України та статті 26 Закону України «Про відпустки» знайшли своє правове підкріплення під час розгляду справи.

Разом з тим, за результатами перевірки відповідно до постанови № 214 від 01 грудня 2016 року, встановивши порушення позивачем законодавства про працю за двома підставами, (одна з яких в ході судового розгляду не знайшла свого правового обґрунтування), відповідачем застосовану єдину санкцію, передбачену абзацом 6 частини другої статті 265 КЗпП України, та накладено на позивача штраф у розмірі мінімальної заробітної плати.

Такий самий порядок накладення штрафу підлягав би застосуванню у разі виявлення порушення лише за однією підставою - порушення вимог пункту 2.5 глави 2 Інструкції № 58 «Про порядок ведення трудових книжок працівників».

Отже, встановлення судом неправомірності висновку відповідача щодо наявності порушень вимог частини другої статті 84 Кодексу законів про працю України та статті 26 Закону України «Про відпустки» не впливає на застосовану до нього санкцію, передбачену абзацом 6 частини другої статті 265 КЗпП України.

Згідно частин першої та третьої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження було надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. Завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні адміністративного позову.

Керуючись ст. ст. 17, 69-71, 94, 160-165, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя В.І. Келеберда