Справа № 425/2680/17
Суддя: Коваленко Д. С.
Дата ухвалення: 2017-11-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.11.2017 Провадження №2-а/425/163/17

Справа №425/2680/17

місто Рубіжне Луганської області

Рубіжанський міський суд Луганської області, у складі: головуючого судді Коваленка Д.С., секретар Гайворонська І.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні, у приміщенні залу судових засідань Рубіжанського міського суду Луганської області, адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до інспектора 3 роти батальйону Управління патрульної поліції в містах Сєвєродонецьк, Лисичанськ та Рубіжне дорожньої патрульної поліції рядового поліції ОСОБА_2 про визнання дій незаконними, визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення, закриття провадження по справі,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області з адміністративним позовом до інспектора 3 роти батальйону Управління патрульної поліції в містах Сєвєродонецьк, Лисичанськ та Рубіжне дорожньої патрульної поліції рядового поліції ОСОБА_2, в якому просив визнати дії інспектора незаконними, визнати постанову про адміністративне правопорушення серії БР № 853139 протиправною та скасувати її, а провадження по справі закрити.

У призначений день та час судового засідання, для розгляду справи по суті, зявився позивач. Відповідач не зявився, але подав заперечення якими, серед іншого, просив розглянути справу без його участі.

Позиція позивача, з урахуванням наданих ним пояснень, полягала у тому, що 08 жовтня 2017 року відносно нього відповідач неправомірно склав постанову у справі про адміністративне правопорушення за порушення ним правил зупинки, як водія транспортного засобу у вигляді автомобіля, який зупинився ближче 10 м від виїзду з прилеглої території, що заборонено підпунктом и) пункту 15.9. Правил дорожнього руху. Будь-яких знаків чи дорожньої розмітки, яка б вказувала на те, що місце в якому він зупинився є виїздом з «прилеглої території» у місці його зупинки не було і відповідачем не встановлено. Крім того, постанова має ряд істотних недоліків, зокрема при накладені конкретного розміру штрафу не враховано матеріальний стан особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, постанова містить виправлення, що вказує на те, що постанова була складена на зіпсованому бланку, а сама справа протиправно була розглянута на місці вчинення правопорушення. Як наслідок, вважав, що постанову слід скасувати, а провадження у справі закрити.

Позиція ж відповідача, з огляду на зміст поданих ним заперечень, полягала у тому, що 08 жовтня 2017 року, приблизно о 11 годині 45 хвилин, він, під час несення служби з нагляду за дорожнім рухом та охорони громадського порядку, при патрулюванні свого квадрату в місті Сєвєродонецьк по проспекту Хіміків 27 виявив автомобіль НОМЕР_1, який був припаркований у місці виїзду з міського ринку, чим порушив пункт 15.9 (и) ПДР України, оскільки зупинився безпосередньо у місці виїзду з прилеглої території. У звязку із чим, відповідач повідомив позивача про те, що такі дії являють собою склад адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення, про те, що відносно нього буде складена постанова за вчинення адміністративного правопорушення та розяснив позивачу його права та обовязки. Під час розгляду справи жодних клопотань про надання можливості скористатись допомогою адвоката не надходило. Від написання пояснень на окремому аркушу відмовився, але копію постанови позивач отримав. Вимоги статті 278 КУпАП України дотримані, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

А суд, на основі всебічного, повного, обєктивного та безпосереднього дослідження кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності (письмові та речові докази), встановив наступні обставини:

ОСОБА_1, 08 жовтня 2017 року, приблизно о 12 годині керуючи транспортним засобом у вигляді автомобіля НОМЕР_2, у місті Сєвєродонецьку біля профспілкової організації ДП «Центральний ринок м. Сєвєродонецька» та торгівельних майданчиків, в місці для стоянки, позначеної дорожнім знаком 5.38 «Місце для стоянки», в 4-5 метрах безпосередньо від цього дорожнього знаку, здійснив зупинку (а.с.3-5,10-11,22-24,25).

ОСОБА_2, під час несення служби з нагляду за дотриманням учасниками дорожнього руху однойменних правил, перебуваючи в статусі інспектора патрульної поліції Управління патрульної поліції в містах Сєвєродонецьку, Лисичанську та Рубіжному, тобто під час безпосереднього виконання своїх службових обовязків, о 11 годині 45 хвилин, при патрулюванні свого квадрату в місті Сєвєродонецьку по проспекту Хіміків 27, виявив автомобіль НОМЕР_2, який був припаркований на вїзді у ринок, підійшовши до ОСОБА_1, повідомив його про те, що він порушує правила дорожнього руху, а саме пункт 15.9 (и) (Зупинка забороняється ближче 10 метрів від виїздів з прилеглих територій і безпосередньо в місці виїзду) (а.с. 22-24,25).

Після цього, інспектор повідомив ОСОБА_3 про ті права, якими він має право користуватись під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, зокрема положення статті 63 Конституції України та статтею 268 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а також про те, що ним буде розглянута справа про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_3 (а.с.22-24,25).

Вважаючи, що ОСОБА_3 порушив правила дорожнього руху, передбачені підпунктом и) пункту 15.9, тобто правила зупинки, що полягає у зупинці безпосередньо у місці виїзду з прилеглої території, ОСОБА_4 склав постанову (серія БР №853139), якою визнав ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення та наклав на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 255 гривень (а.с.12,22-24,25).

Але не погодившись із тим, що в його діях має місце склад адміністративного правопорушення, ОСОБА_3 оскаржив вказану постанову до Рубіжанського міського суду Луганської області (а.с.3-5).

Отже, із встановлених обставин вбачається, що між позивачем та відповідачем виникли публічні правовідносини, в межах яких виник спір, у якому позивач як учасник дорожнього руху не погодився із рішенням субєкта владних повноважень в особі інспектора патрульної поліції, відповідача, про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху.

Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору, суд застосував наступні норми матеріального права, виходячи при цьому з наступних мотивів:

В силу положень частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України.

У справах щодо оскарження рішень суб'єкта владних повноважень адміністративні суди перевіряють, серед іншого, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (пункт перший частина третя статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України).

Перевіряючи чи прийнята постанова в справі про адміністративне правопорушення (серія БР №853139) від 08 жовтня 2017 року про застосування до ОСОБА_1 такого адміністративного стягнення як штраф, у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, суд виходить з такого:

Згідно з частинами другою і третьою статті 7 Кодексу України про адміністративні правопорушення (надалі за текстом - КУпАП), провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності із законом.

При цьому, в силу положень частини 1 статті 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадській порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і, що головне, за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Тобто, серед іншого, адміністративним правопорушенням являється тільки така дія (чи бездіяльність) особи, за яку законом передбачена адміністративна відповідальність.

Наведені положення, як і висновок суду, повністю узгоджуються з положеннями пункту 22 частини 1 статті 92 Конституції України, відповідно до яких, виключно законами України визначаються діяння, які є адміністративними правопорушеннями, та відповідальність за них.

Отже, якщо громадянин вчинив будь-яке діяння, то він підлягає адміністративній відповідальності, виключно якщо вчинене ним діяння визначено законом як адміністративне правопорушення, і адміністративне стягнення за нього теж передбачено законом.

В силу положень пункту 5 частини 1 статті 213 та статті 222 КУпАП від імені органів Національної поліції, розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення, дійсно мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень, але виключно щодо тих адміністративних правопорушень, вичерпний перелік яких, передбачений частиною 1 статті 222 КУпАП та, як вже вказувалось вище, на основі суворого додержання законності під час розгляду таких справ.

Зокрема, під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, положення частини 1 статті 280 КУпАП зобовязують будь-яких осіб, які розглядають справу про адміністративне правопорушення зясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення.

Що, у взаємозвязку із положеннями частин перших статей 23,27 та 9 КУпАП, зобовязує осіб, які розглядають справу про адміністративне правопорушення, спочатку встановити яке саме діяння мало місце, а потім здійснити правову кваліфікацію вчиненого громадянином діяння.

Тобто, закон зобовязує осіб, які розглядають вказані справи, спочатку встановити обставини вчиненого діяння (у чому конкретно воно полягало), і тільки потім встановити чи визначено законом вчинене громадянином діяння, як адміністративне правопорушення, і тільки тоді, якому адміністративному стягненню у такому разі підлягає порушник, якщо він не звільняється від адміністративної відповідальності.

Судом зясовано, що відповідач, як особа, яка розглядала справу про адміністративне правопорушення вважав встановленим, що позивач вчинив дію у вигляді зупинки безпосередньо у місці виїзду з прилеглої території, як дію, яка визначена законом як адміністративне правопорушення, про що власне і повідомив позивача на початку розгляду справи і вказав у оскаржуваній постанові (а.с.22-24,25).

Виходячи з цього, відповідач вважав встановленим те, що позивач вчинив адміністративне правопорушення, передбачене частиною 1 статті 122 КУпАП.

З огляду на зміст вказаної норми права, порушення правил зупинки дійсно являється адміністративним правопорушенням за яке передбачено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 25 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

І, в силу положень підпункту и) пункту 15.9. Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306, одним з видів порушення правил зупинки являється зупинка безпосередньо у місці виїзду з прилеглої території.

Тож перше, що повинен був встановити інспектор поліції, перш ніж складати постанову за порушення правил зупинки згідно підпункту и) пункту 15.9 Правил дорожнього руху це те, чи мала місце у діях позивача зупинка, у її розумінні Правилами дорожнього руху, оскільки визначення такої дефініції Кодекс України про адміністративні правопорушення, не містить.

Суд відзначає, що в силу положень пункту 1.10. Правил дорожнього руху прилегла територія це територія, що прилягає до краю проїзної частини та не призначена для наскрізного проїзду, а лише для вїзду до дворів, на стоянки, автозаправні станції, будівельні майданчики тощо або виїзду з них.

Отже, для кваліфікації дії особи, як зупинка безпосередньо у місці виїзду з прилеглої території, інспектор повинен встановити факт зупинки саме у такому місці.

Згідно з положеннями частини 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків встановлених статтею 72 цього кодексу.

Проте в силу положень частини 2 статті 72 цього кодексу, як виключення із загального правила, застосовується спеціальне правило відповідно до якого, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Тож оскільки позивач оскаржує рішення відповідача про притягнення його до адміністративної відповідальності, саме останній зобовязаний довести належними, достовірними та допустимими доказами правомірність свого рішення, а отже і наявність у діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 122 КУпАП, при цьому не будь-якого, з передбачених диспозицією цієї частини, а тільки у вигляді порушення правил зупинки, яке полягає у зупинці безпосередньо у місці виїзду з прилеглої території, оскільки саме за вчинення такого діяння відповідач склав постанову, яка оскаржується позивачем.

В силу положень частини 1 статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

А в силу положень частини 1 статті 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Проаналізувавши усі надані відповідачем докази (а.с.25 речовий доказ) суд констатує, що йому не надано належних, достовірних та допустимих доказів того, що діяння позивача 08 жовтня 2017 року представляло собою саме зупинку транспортного засобу саме у місці виїзду з прилеглої території.

Суд врахував, що у запереченнях відповідача на позов, він вказував на те, що при патрулюванні він виявив автомобіль позивача який здійснив зупинку на виїзді з прилеглої території, після чого він підійшовши до позивача, вказав що він порушує правила дорожнього руху, і після перевірки документів відповідач прийняв рішення винести постанову (а.с.12).

Однак аудіовідеозапис вказує на те, що припинення позивачем руху транспортного засобу мало місце біля встановленого дорожнього знаку 5.38 «Місце для стоянки» (а.с.25), що в силу положень пункту 15.6 Правила дорожнього руху, давало позивачу право зупинки.

Що стосується недоліків постанови, на які вказував позивач (а.с.3-5), то тут суд погоджується, що деякі з них мають місце, зокрема те, що у постанові були внесенні виправлення, але з огляду на зміст постанови виправлення мали місце під час її складання, а не після, що допускається.

Разом з цим, суд не може погодитись з твердженнями позивача про те, що відповідач не розяснив йому права, які повинен був розяснити, аудіовідеозапис підтверджує що відповідач розяснив позивачу усі ті, права які повинен був розяснити (а.с.25).

Аргументи позивача, які стосуються порушення відповідачем процедури розгляду справи про адміністративне правопорушення, суд вважає серйозними і такими, що заслуговують на окрему увагу суду, оцінивши які, суд виходить з такого.

Рішенням від 26 травня 2015 року №5-рп/2015, Конституційний Суд України вирішив, що положення частини першої статті 276 Кодексу України про адміністративні правопорушення, яке передбачає, що "справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення", в аспекті порушеного у конституційному поданні питання необхідно розуміти так, що використане в ньому словосполучення "за місцем його вчинення" визначає адміністративно-територіальну одиницю, на яку поширюється юрисдикція відповідного органу, уповноваженого законом розглядати справу про адміністративне правопорушення.

Проте визначальним у цьому рішенні, про що зазначено у ньому самому є те, що офіційне тлумачення частини 1 статті 276 КУпАП надано в аспекті порушеного у конституційному поданні питання.

А воно, згідно змісту конституційного подання Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, яке наведено у пункті 1 цього ж рішення, полягало у тому чи дозволяє частина 1 статті 276 КУпАП здійснювати розгляд справи про адміністративне правопорушення на місці його вчинення одразу після складення протоколу про таке правопорушення.

Варто додати, що на той час стаття 258 КУпАП не передбачала, що протокол про адміністративне правопорушення, у разі вчинення особою адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 122 КУпАП або ж іншими словами адміністративного правопорушення, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції, міг не складатись.

І тому, про що зазначив Конституційний Суд України у пункті 2.2. свого рішення, складання протоколу про адміністративне правопорушення та розгляд уповноваженим органом (посадовою особою) справи про таке правопорушення належало до різних стадій адміністративного провадження.

Але при цьому, у пункті 2.3. того ж рішення, Конституційний Суд України аналізуючи положення статті 258 КУпАП вказав на існування так званого „скороченого провадження у справах про адміністративні правопорушення, тобто провадження за адміністративними правопорушеннями, накладання стягнення за якими відбувається саме на місці вчинення адміністративного правопорушення. І перелік таких випадків прямо передбачений статтею 258 КУпАП, тобто коли протокол про вчинення адміністративного правопорушення не складається, а адміністративне стягнення накладається і стягується на місці вчинення правопорушення.

З часу прийняття цього рішення Конституційним Судом України, стаття 258 КУпАП була змінена законодавцем, і на момент вчинення ОСОБА_3 адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 122 КУпАП, тобто станом на 08 жовтня 2017 року, вона прямо передбачає у частині 2, що протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції.

А згідно з положеннями частини 1 статті 222 КУпАП, саме до компетенції Національної поліції віднесено розгляд справ про адміністративні правопорушення, передбачені частиною 1 статті 122 КУпАП.

Отже, законодавець змінив статтю 258 КУпАП таким чином, що розгляд справ про адміністративне правопорушення, передбачене частиною 1 статті 122 КУпАП, тепер відбувається у так званому „скороченому провадженні, тобто на місці вчинення правопорушення, без складання протоколу.

І хоча частина 5 статті 258 КУпАП передбачає, що якщо під час складання постанови у справі про адміністративне правопорушення особа оспорить допущене порушення і адміністративне стягнення, що на неї накладається, уповноважена посадова особа зобовязана скласти протокол, на випадки притягнення особи до адміністративної відповідальності за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху це правило не поширюється.

Таким чином, положення частини 1 статті 276 КУпАП, з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 26 травня 2015 року №5-рп/2015, але у звязку із зміною законодавства, відповідачем були застосовані правильно, а підстави погодитись із тим, що відповідач не міг розглянути справу позивача на місці вчинення ним адміністративних правопорушень, у тому числі і вирішити там на місці питання, передбачені статтями 245, 268, 278, 279 та 283 КУпАП не має.

Незважаючи на все вище викладене, суд знову констатує, що йому не залишається нічого іншого, окрім як констатувати, що відповідач не зміг довести належними, достовірними та допустимими доказами факт вчинення позивачем діяння у вигляді порушення правил зупинки у виді зупинки безпосередньо у місці виїзду з прилеглої території.

Оскільки доведення факту припинення позивачем руху транспортного засобу, самого по собі, недостатньо для складу адміністративного правопорушення у вигляді зупинки у місці виїзду з прилеглої території, а тому і правомірності рішення про притягнення особи до адміністративної відповідальності за це, оскільки обовязковою ознакою діяння, яке вважається адміністративно караним за частиною 1 статті 122 КУпАП у її взаємозвязку із положеннями пункту 1.10 Правил дорожнього руху є не просто факт зупинки транспортного засобу, а зупинка саме безпосередньо у місці виїзду з прилеглої території.

А цього відповідачем не доведено, і судом, хоча суд з власної ініціативи витребовував письмові докази, такого встановити не вдалось.

Отже, як дії відповідача по складанню постанови так і сама постанова є неправомірними.

Тому ці позовні вимоги, підлягають.

Що стосується вимог позивача про закриття провадження у справі, то тут суд виходить з такого.

Державна влада, в силу приписів частини 1 статті 6 Конституції України, здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову.

При цьому, з огляду на положення частини 1 статті 124 Основного закону, суди здійснюють виключно одну функцію правосуддя. І розгляд справ про адміністративні правопорушення щодо частини 1 статті 122 КУпАП, згідно з положеннями статті 222 КУпАП, як вже вказувалось, віднесено до компетенції органів виконавчої влади, зокрема працівників органів і підрозділів Національної поліції України, які мають спеціальні звання, а не до компетенції суду.

А тому вирішити судом питання щодо закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, означало б втручання суду у компетенцію іншого органу державної влади.

Тож у закритті провадження у справі про адміністративне правопорушення слід відмовити. А значить позов підлягає задоволенню частково.

Підстави для розподілу судових витрат судом не встановлені.

Отже, керуючись положеннями статей 1,2,7,9,12,14-1,23,33,122,217,222,245-252,254-256,268,276-280,283,284,287-289 Кодексу України про адміністративні правопорушення, положеннями статей 1,2,5-7,17-20,23,69-72,122-154,158-163,167,171-2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до інспектора 3 роти батальйону Управління патрульної поліції в містах Сєвєродонецьк, Лисичанськ та Рубіжне дорожньої патрульної поліції рядового поліції ОСОБА_2 про визнання дій незаконними, визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення, закриття провадження по справі задовольнити частково.

Визнати незаконними дії інспектора 3 роти батальйону Управління патрульної поліції в містах Сєвєродонецьк, Лисичанськ та Рубіжне дорожньої патрульної поліції рядового поліції ОСОБА_2, щодо складання постанови серії БР № 853139 від 08 жовтня 2017 року про адміністративне правопорушення, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 255 гривень.

Визнати протиправною та скасувати постанову серії БР № 853139 від 08 жовтня 2017 року про адміністративне правопорушення, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 255 гривень.

У задоволенні вимог щодо закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення - відмовити.

Розподіл судових витрат - не проводити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Донецького апеляційного адміністративного суду через Рубіжанський міський суд Луганської області протягом десяти днів з дня отримання копії повного тексту постанови.

Суддя - Д.С. Коваленко