Справа № 806/2938/17
Суддя: Капинос Оксана Валентинівна
Дата ухвалення: 2017-11-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2017 року м.Житомир справа № 806/2938/17

категорія 12.3

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Капинос О.В.,

секретар судового засідання Недашківська Н.В. ,

за участю: позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2,

представників відповідача Козловець Т.М., Зарицької Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Відділу фінансів Олевської районної державної адміністрації Житомирської області про визнання протиправним та скасування наказу №17-к від 04.10.2017р. в частині дати звільнення, зобов"язання вчинити певні дії,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить:

-Визнати протиправним та скасувати наказ Відділу фінансів Олевської районної державної адміністрації Житомирської області від 04.10.2017 № 17-к в частині дати його звільнення з 04.10.2017.

-Зобов"язати Відділ фінансів Олевської районної державної адміністрації Житомирської області надати йому невикористану відпустку з 04 жовтня 2017 року, звільнивши в останній день відпустки.

-Зобов"язати Відділ фінансів Олевської районної державної адміністрації Житомирської області внести зміни до наказу № 17-к від 04.10.2017 про звільнення ОСОБА_1, зазначивши днем звільнення останній день відпустки та провести перерахунок виплачених коштів з урахуванням дати звільнення.

- Стягнути з Відділу фінансів Олевської державної адміністрації Житомирської області середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з дати звільнення з 04 жовтня 2017 року по дату набрання законної сили ухваленого рішення.

В обґрунтування позову зазначає, що відповідно до наказу відповідача від 22.05.2017, він був переведений на посаду головного спеціаліста Відділу фінансів Олевської РДА на період відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку із збереженням невикористаних щорічних та додаткових відпусток, звільнивши з посади начальника відділу доходів управління фінансів Олевської РДА. 01.09.2017, звернувшись до відповідача із заявою про надання відпустки, тривалістю 45 календарних днів, отримав відмову. Надано було лише 3 календарних дні. 03.10.2017, коли йому стало відомо, що особа, на місці якої він працює, достроково виходить з декретної відпустки, він звернувся до начальника Відділу фінансів із заявою про надання невикористаної щорічної відпустки з 04.10.2017 тривалістю 27 та 15 календарних днів. Проте, позивачу було відмовлено у наданні відпустки та наказом від 04.10.2017 звільнено із займаної посади з 04.10.2017. Позивач вважає, що така відмова порушує його право на відпочинок. Тому звернувся до суду.

Позивач та представник позивача в судовому засіданні позов підтримали, просили задовольнити його у повному обсязі.

Представники відповідача в судовому засіданні позов не визнали, з підстав, викладених у письмових запереченнях. В обґрунтування заперечень зазначили, що 21.09.2017 особа, на посаді якої тимчасово працював позивач, повідомила про вихід на службу з 05.10.2017. Про даний факт позивача було повідомлено. Однак, своє право на відпустку у разі звільнення, він не реалізував. Заяву про надання відпустки завчасно не подав (мав би подати не пізніше 14 днів до дня звільнення). А подав її після закінчення робочого дня що передував дню звільненню. Отже, право на відпустку, передбачене ч.2 ст.3 Закону України "Про відпустку" не порушено. Оскільки термін укладеного з позивачем строкового договору закінчився, тому відповідач обґрунтовано звільнив ОСОБА_1 з посади та виплатив компенсацію за невикористану відпустку.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити частково.

Встановлено, що наказом Відділу фінансів Олевської районної державної адміністрації Житомирської області від 22.05.2017 №10-к ОСОБА_1 переведено з 22.05.2017 на посаду головного спеціаліста відділу фінансів Олевської районної державної адміністрації на період відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку основного працівника ОСОБА_5 із збереженням невикористаних щорічних та додаткової відпусток, звільнивши з посади начальника відділу доходів управління фінансів Олевської районної державної адміністрації Житомирської області. (а.с.8)

Позивач 01.09.2017 звернувся до відповідача із заявою про надання йому з 11.09.2017 45 календарних днів відпустки (30 календарних днів основної та 15 календарних днів додаткової), в якому йому було відмовлено. (а.с.11)

15.09.2017 позивач, на ім"я начальника Відділу фінансів знову подав заяву про надання йому щорічної відпустки з 18.09.2017 на три календарних дні . (а.с.12)

Наказом Відділу фінансів Олевської РДА від 15.09.2017 №8 ОСОБА_1 надано частину щорічної відпустки тривалістю 3 календарних дні з 18.09.2017 по 20.09.2017 за фактично відпрацьований період роботи з 09.04.2016 по 08.04.2017 з виплатою грошової допомоги в розмірі середньомісячної заробітної плати. (а.с. 13)

З матеріалів справи вбачається, що 21.09.2017 ОСОБА_6 подала на ім"я начальника Відділу фінансів Олевської РДА заяву, у якій просила приступити до виконання своїх посадових обов"язків з 05.10.2017. (а.с.32)

03.10.2017 позивач, на ім"я начальника Відділу фінансів Олевської РДА подав заяву, у якій просив надати йому щорічну відпустку з 04.10.2017, що складає 27 календарних днів щорічної відпустки та 15 календарних днів додаткової відпустки. Вказана заява зареєстрована 04.10.2017 за вх.№235. (а.с.14)

За результатами розгляду заяви, позивачу було надано письмову відповідь від 04.10.2017, якою відмовлено у наданні відпустки на вказано, що 04.10.2017 є його останнім робочим днем, оскільки основний працівник на посаду якого він переведений на період відпустки по догляду за дитиною, заявою від 21.09.2017 повідомила про достроковий вихід з відпустки. При цьому зазначено, що за 72 невикористаної відпустки йому надано компенсацію. (а.с.50)

На підставі заяви ОСОБА_6, наказом Відділу освіти Олевської РДА від 04.10.2017 №18-к дозволено ОСОБА_6 приступити до виконання обов"язків на посаді головного спеціаліста відділу фінансів райдержадміністрації з 05.10.2017. (а.с.31)

Водночас, наказом Відділу освіти Олевської РДА від 04.10.2017 № 17-к ОСОБА_1 звільнено з посади головного спеціаліста Відділу фінансів Олевської РДА у зв"язку з виходом основного працівника ОСОБА_5 з відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Головному спеціалісту-бухгалтеру відділу фінансів наказано провести остаточний розрахунок та виплатити грошову компенсацію за 72 календарних дні невикористаної відпустки. (а.с.17)

Позивач вважає, що йому неправомірно відмовили у наданні відпустки перед звільнення, з огляду на що наказ в частині дати звільнення є також незаконним, тому звернувся до суду та просить у цій частині його скасувати, надати невикористану відпустку та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Спеціальним законодавчим актом у сфері проходження публічної служби є Закон України "Про державну службу", який регулює суспільні відносини, які охоплюють діяльність держави щодо створення правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу та визначає загальні засади діяльності, а також статус державних службовців, які працюють в державних органах та їх апараті.

За змістом ч.1 ст.83 Закону України "Про державну службу", крім загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю України, державна служба припиняється у разі: 1) у разі втрати права на державну службу або його обмеження (стаття 84 цього Закону); 2) у разі закінчення строку призначення на посаду державної служби (стаття 85 цього Закону); 3) за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону); 4) за ініціативою суб'єкта призначення (стаття 87 цього Закону); 5) у разі настання обставин, що склалися незалежно від волі сторін (стаття 88 цього Закону); 6) у разі незгоди державного службовця на проходження державної служби у зв'язку із зміною її істотних умов (стаття 43 цього Закону); 7) у разі досягнення державним службовцем 65-річного віку, якщо інше не передбачено законом; 8) у разі застосування заборони, передбаченої Законом України "Про очищення влади".

Отже, при звільненні особи з публічної служби за загальними підставами, передбаченими Кодексом законів про працю України, на цю особу поширюються гарантії, передбачені цим Кодексом, якщо інше прямо не визначено спеціальним законом.

Згідно ст.23 КЗпПУ трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.36 Кодексу законів про працю України підставою для припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Як вже зазначалося наказом Відділу фінансів Олевської районної державної адміністрації Житомирської області від 22.05.2017 №10-к ОСОБА_1 переведено з 22.05.2017 на посаду головного спеціаліста відділу фінансів Олевської районної державної адміністрації на період відпустки по догляду за дитиною основного працівника та наказом від 04.10.2017 №17-к його звільнено із займаної посади у зв"язку з виходом основного працівника.

Тобто, між позивачем та відповідачем було укладено строковий трудовий договір, у розумінні ст.23 КЗпПУ із збереженням невикористаних щорічних та додаткової відпусток.

Позивач, посилаючись на протиправність наказу в частині дати його звільнення стверджує, що відповідач перед звільненням протиправно відмовив у наданні йому невикористаної відпустки, що є порушенням ст.3 Закону України "Про відпустки".

Водночас, представники відповідача посилаючись на правомірність звільнення позивача з 04.10.2017 вказують на те, що заяву про надання відпустки позивач мав подати за 14 днів до дня звільнення, однак подав її у кінці робочого дня, що передує звільненню.

Суд погоджується з доводами позивача та вважає доводи відповідача необґрунтованими, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про відпустки" право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи. Право на відпустки забезпечується: гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом; забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених ст. 24 цього Закону.

Частиною 1 ст. 3 Закону України "Про відпустки" встановлено, що за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки.

Варто також враховувати, що ч. 2 цієї статті передбачено, що у разі звільнення працівника у зв'язку із закінченням строку трудового договору невикористана відпустка може за його бажанням надаватися й тоді, коли час відпустки повністю або частково перевищує строк трудового договору. У цьому випадку чинність трудового договору продовжується до закінчення відпустки, а датою звільнення є останній день відпустки.

З аналізу вищезазначених норм слідує, що при звільненні з роботи, в тому числі з державної служби, роботодавець зобов'язаний за бажанням працівника надати йому невикористану відпустку з наступним звільненням. При цьому, у разі звільнення працівника у зв'язку із закінченням строку трудового договору невикористана відпустка може за його бажанням надаватися й тоді, коли час відпустки повністю або частково перевищує строк трудового договору.

З огляду на зазначені норми, відповідач за бажанням позивача зобов"язаний був надати йому невикористану щорічну основну та додаткову відпустки згідно поданої заяви та звільнити його в останній день відпустки.

Таким чином, відповідач позбавив позивача права, закріпленого в ст. 3 Закону України "Про відпустки" а саме: не надав можливості скористатись правом вибору відбути перед звільненням у невикористану відпустку з наступним звільненням.

При цьому, суд відмічає, що згоди на отримання грошової компенсації за невикористані дні відпустки позивач не надавав.

Отже зважаючи на ту обставину, що ОСОБА_1 перед звільненням з роботи мав законне право на відпочинок у вигляді відпустки, яке гарантоване йому КЗпП України та Законом України "Про відпустки", а також намагався реалізувати це право, однак в зв'язку протиправними діями відповідача був позбавлена такої можливості.

Таким чином, враховуючи, що згідно поданої 03.10.2017 заяви позивач просив надати невикористану відпустку тривалістю 42 календарних дні, та враховуючи встановлену судом протиправність дій відповідача щодо відмови у наданні такої відпустки перед звільненням, суд вважає, що наказ Відділу фінансів Олевської районної державної адміністрації Житомирської області від 04.10.2017 № 17-к в частині дати звільнення ОСОБА_7 з 04.10.2017 не відповідає вимогам трудового законодавства, тому є протиправним та підлягає скасуванню в цій частині.

При цьому, доводи представників відповідача щодо того, що заяву про надання відпустки позивач мав подати за 14 днів є безпідставними, оскільки законодавством такого строку не встановлено.

Крім того, безпідставними також є доводи представників відповідача про неможливість надання позивачу відпуски поза межами строку трудового договору, оскільки, як вже зазначалося, в силу приписів ч.2 ст.3 Закону України "Про відпустки" така відпустка надається і тоді, коли час відпустки повністю або частково перевищує строк трудового договору.

Таким чином, оскільки, при звільнені за невикористану відпустку позивачу було виплачено грошову компенсацію та беручи до уваги встановлену судом незаконність визначення дати звільнення позивача, суд вважає за необхідне зобов"язати Відділ фінансів Олевської районної державної адміністрації Житомирської області внести зміни до наказу №17-к від 04.10.2017 про звільнення ОСОБА_1, зазначивши дату звільнення з 15.11.2017 (враховуючи, що 14.10.2017 був вихідним днем), та провести перерахунок виплачених ОСОБА_1 коштів з урахуванням дати звільнення, з огляду на що, позов у цій частині задовольняє.

Разом з тим, що стосується позовний вимог про зобов"язання Відділ фінансів Олевської районної державної адміністрації Житомирської області надати позивачу невикористану відпустку з 04.10.2017 у, звільнивши в останній день відпустки, суд зазначає, що оскільки на даний час позивач є звільнений, тобто не перебуває у трудових відносинах з відповідачем, у суду відсутні законні підстави зобов"язувати Відділ фінансів надати таку відпустку. Тому, ці вимоги задоволенню не підлягають.

Що стосується позовних вимог про стягнення з Відділу фінансів Олевської державної адміністрації Житомирської області середнього заробітку за час вимушеного прогулу починаючи з дати звільнення з 04.10.2017 по дату набрання законної сили ухваленого рішення, суд зазначає наступне.

Так, перелік випадків, коли здійснюється виплата заробітку працівнику за вимушений прогул, передбачений ст. 235 Кодексу законів про працю України.

Зокрема, передбачено, що виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу здійснюється у випадках: звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу (частина перша); у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству (частина третя); у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу (частина четверта).

У частині другій зазначеної статті визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", в п. 32 вказано, оскільки згідно зі ст.235 КЗпП оплаті підлягає вимушений прогул, вимоги працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають задоволенню в тому разі і за той період, коли з вини власника або уповноваженого ним органу була затримана видача трудової книжки або неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника.

Враховуючи норми Кодексу законів про працю України та позицію Верховного Суду України, суд констатує, що під вимушеним прогулом розуміють час, протягом якого працівник з вини роботодавця був позбавлений можливості працювати.

Разом з тим, оскільки позивач працював за строковим трудовим договором, термін якого був фактично закінчений, позивач не був позбавлений можливості працювати, звільнення відбулося законно, а тому у даному випадку вимушений прогул відсутній, з огляду на що відсутні підстави для стягнення середнього заробітку за цей час.

Отже, суд дійшов висновку, що вимоги з даного приводу є безпідставні, тому у цій частині відмовляє у їх задоволенні.

Що стосується стягнення понесених позивачем судових витрат та витрат на правову допомогу.

Згідно ч.1 ст. 87 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч.1 ст. 97 КАС України суд за клопотанням однієї зі сторін визначає грошовий розмір судових витрат, які повинні бути їй компенсовані.

Згідно ч.1 ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

З аналізу наведеної правової норми вбачається, що належним підтвердженням витрат пов'язаних з оплатою правової допомоги є договір про надання правової допомоги та документ, який свідчить про оплату послуг, оформленого у встановленому законом порядку (квитанція, платіжні доручення тощо).

З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження понесення витрат на правову допомогу позивачем до матеріалів справи долучено договір про надання правової допомоги від 13.10.2017, який укладений з адвокатом ОСОБА_8, та на підтвердження сплати судового збору в сумі 640, 00 грн. надано квитанцію № 27036666 від 20.10.2017. (а.с.3,18)

Згідно умов цього договору, ОСОБА_8 зобов'язується надати консультативні послуги, та послуги щодо підготовки та подачі позовної заяви до суду, а позивач зобов'язується оплатити ці послуги.

Згідно розрахунку суми гонорару за надану правову допомогу, витрачений час виконавця на надання юридичних послуг становить 7 год. Гонорар за надані послуги сплачено у розмірі 1750,00 грн. (квитанція до прибуткового касового ордера та розрахунок а.с.20-21)

Таким чином, 1 година роботи = 250 грн.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Такий розмір на даний час становить 640 грн. (1600*40%/100).

Отже, розмір гонорару за одну годину не перевищує встановлений ст. 1 Закону "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" граничний розмір такої компенсації.

За таких обставин, суд вважає, що на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Відділу фінансів Олевської районної державної адміністрації Житомирської області підлягає до відшкодування 1750,00 грн. понесених витрат на правову допомогу та 640,00 грн. сплаченого судового збору.

З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 86,94,158-162,186,254 Кодексу адміністративного судочинства України,

постановив:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Відділу фінансів Олевської районної державної адміністрації Житомирської області від 04.10.2017 № 17-к в частині дати звільнення ОСОБА_7 з 04.10.2017.

Зобов"язати Відділ фінансів Олевської районної державної адміністрації Житомирської області внести зміни до наказу № 17-к від 04.10.2017 про звільнення ОСОБА_1, зазначивши дату звільнення з 15.11.2017, та провести перерахунок виплачених ОСОБА_1 коштів з урахуванням дати звільнення.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_7 понесені судові витрати в сумі 640,00 грн. судового збору та 1750 грн. витрат на правову допомогу за рахунок бюджетних асигнувань Відділу фінансів Олевської районної державної адміністрації Житомирської області.

Постанова набирає законної сили у строк та у порядку, що визначені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України, і може бути оскаржена до Житомирського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції у порядку, визначеному статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя О.В. Капинос

Повний текст постанови виготовлено: 29 листопада 2017 р.