Справа № 333/4654/17(2-а/333/259/17)
Суддя: Іванов С.М.
Дата ухвалення: 2017-11-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

16 листопада 2017 року справа № 333/4654/17(2-а/333/259/17)

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Іванова С.М.

суддів: Панченко О.М. Чередниченка В.Є.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Шевченківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя на постанову Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 27 вересня 2017 року по справі № 333/4654/17 (2-а/333/259/17) за позовом ОСОБА_1 до Шевченківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернулася до суду з позовом до Шевченківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя (далі відповідач), в якому просила:

- визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у виплаті грошової допомоги, що не підлягає оподаткуванню, в розмірі десяти місячних пенсій;

- зобовязати відповідача виплатити грошову допомогу, що не підлягає оподаткуванню, в розмірі десяти місячних пенсій, з урахуванням показника середньої заробітної плати в Україні, з якої сплачено страхові внески за три календарні роки, що передують 2015 року.

Постановою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 27 вересня 2017 року позов ОСОБА_1 до Шевченківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії задоволено.

Визнано протиправними дії Шевченківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя щодо відмови у виплаті ОСОБА_1 грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення відповідно до ст. 7-1 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Зобов'язано Шевченківське об'єднане управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу, що не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій, з урахуванням показника середньої заробітної плати в Україні, з якої сплачено страхові внески за три календарні роки, що передували 2015 р., відповідно до ст. 7-1 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Стягнуто з Шевченківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя на користь ОСОБА_1 витрати на сплату судового збору у розмірі 640 грн.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Шевченківське об'єднане управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя звернулося з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що у відповідача відсутні правові підстави для виплати позивачу грошової допомоги відповідно до п. 7-1 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» у звязку з тим, що їй було призначено пенсію по інвалідності в 2010 році. Крім того, позивачем подано заяву не за формою, встановленою Порядком від 25.11.2005 року № 22-1.

Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження у відповідності до приписів ст. 197 КАС України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 з 15 серпня 1979 р. працювала в установах Міністерства освіти України; 14 грудня 2006 р. звільнена з посади заступника директора школи за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію за вислугою років (а.с. 9-10, 35).

18 грудня 2006 р. ОСОБА_1 звернулась у відповідне управління Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за вислугу років. Розпорядженням Управління Пенсійного фонду України від 11 січня 2007 р. ОСОБА_1 призначено пенсію за вислугу років як працівнику освіти відповідно до ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (а.с. 32).

Згідно копії трудової книжки ОСОБА_1 з 19 грудня 2006 р. працювала заступником директора школи; 30 серпня 2008 р. звільнена з посади за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію за вислугою років; з 1 вересня 2008 р. працювала вихователем за строковою угодою; 31 грудня 2008 р. звільнена з посади за власним бажанням (а.с 35); 15 серпня 2011 р. призначена на посаду вихователя навчально-реабілітаційного центру, де працює по цей час (а.с. 9-10).

Розпорядженням Шевченківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя від 10 липня 2015 р. ОСОБА_1 призначено пенсію за віком відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (а.с. 33).

12 липня 2017 р. ОСОБА_1 звернулась до відповідача із заявою про виплату грошової допомоги, передбаченої ст. 7-1 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (а.с. 11).

Листом від 25 липня 2017 р. відповідач відмовив позивачеві у виплаті допомоги, посилаючись на те, що позивач отримувала пенсію за вислугою років (а.с. 12).

Визнання протиправною відмови у виплаті грошової допомоги, що не підлягає оподаткуванню, в розмірі десяти місячних пенсій, та зобовязання вчинити такі дії і було предметом судового розгляду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач, на час звернення із заявою про призначення пенсії досягла пенсійного віку, передбаченого ст. 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»; на день досягнення пенсійного віку працювала на посаді, робота на якій дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів е ж статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення»; має страховий стаж понад 30 років; тому має право на отримання грошової допомоги, передбаченої ст. 7-1 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 7-1 розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» особам, які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е» - «ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію, при призначенні пенсії за віком виплачується грошова допомога, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі їх десяти місячних пенсій станом на день її призначення.

Не заперечуючи факт досягнення позивачем, на час звернення з заявою про призначення пенсії за віком, пенсійного віку, передбаченого ст. 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», того, що позивач на день досягнення пенсійного віку працювала на посаді, робота на якій дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е» - «ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», та наявності у ОСОБА_1 страхового стажу - 30 років, пенсійний орган вказує на те, що право на грошову допомогу мають особи, за умови, якщо до часу призначення пенсії за віком вони не отримували будь-яку іншу пенсію.

Тобто, позиція відповідача полягає у тому, що оскільки позивачу раніше призначалася та виплачувалась пенсія за вислугу років на підставі Закону України «Про пенсійне забезпечення», то під час призначення пенсії за віком у неї відсутнє право на отримання грошової допомоги, яка передбачена п.7-1 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Таку позицію органу Пенсійного фонду України, колегія суддів вважає необґрунтованою з наступних підстав.

З аналізу наведеної норми права можливо зробити висновок, що право особи на отримання грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій пов'язується з досягненням нею пенсійного віку, наявністю у неї необхідного страхового стажу, вихід на пенсію саме з посад в закладах та установах державної та комунальної форми власності, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е» - «ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», а також неотримання такою особою до моменту виходу на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» будь-якого іншого виду пенсії.

Тобто, конструкція зазначеної норми права свідчить про те, що право особи на отримання грошової допомоги виникає за умови неотримання такою особою будь-якого іншого виду пенсії саме на момент виникнення у неї права на призначення пенсії за віком на підставі Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Отже, згідно п. 7-1 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» підставою для відмови у виплаті грошової допомоги у розмірі десяти пенсій за віком є отримання особою будь-якої пенсії на момент виникнення у неї права на призначення пенсії за віком на загальних підставах, а не призначення та виплата пенсії в минулому.

Оскільки, встановлені обставини справи свідчать про те, що станом на час звернення з заявою про призначення пенсії за віком позивач не отримувала будь-якого виду пенсії, то відповідач необґрунтовано відмовив останній у нарахуванні та виплаті грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності у позивача права на отримання грошової допомоги у відповідності до п.7-1 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Посилання відповідача, що відповідна заява позивачем була подана не за встановленим зразком, колегія суддів апеляційного суду вважає безпідставними та необґрунтованими, адже відповідно до п. 4.1 Порядку № 22-1 від 25.11.2005 року орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою. Тобто закон містить вичерпний перелік випадків, в яких дійсно особа має звертатися до пенсійного органу із заявою встановленого зразка, в той час, як в даному випадку у пенсійного органу існує обовязок щодо виплати грошової допомоги при призначенні пенсії за віком, який пенсійним органом всупереч приписам чинного законодавства виконано не було.

В той же час, суд першої інстанції, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, не врахував того, що Довідкою про результати вивчення та узагальнення практики застосування адміністративними судами положень Закону України "Про судовий збір", доданої до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 23.01.2015 року № 2 "Про практику застосування адміністративними судами положень Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VІ "Про судовий збір", визначено якщо відповідач звільнений від сплати судового збору, то і відповідно судовий збір з нього не стягується. Тобто в разі задоволення адміністративного позову повністю судовий збір з відповідача, звільненого від сплати судового збору, не стягується, а у разі часткового задоволення позову у справі, в якій відповідач звільнений від сплати судового збору, судовий збір стягується лише з позивача пропорційно до відхиленої частини вимоги.

Водночас, якщо відповідач звільнений від сплати судового збору, а позивач його сплатив, то у разі задоволення позову на користь позивача стягується сплачений розмір судового збору з Державного бюджету України або відповідного місцевого бюджету.

Відповідно до п. 3, 4 ч. 1 ст. 202 КАС України, підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

З урахуванням викладеного, колегія суддів апеляційного суду вважає, що постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині питання щодо розподілу судових витрат з прийняттям нової постанови в цій частині, в решті постанову суду першої інстанції слід залишити без змін.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 198, 202, 205, 207, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Шевченківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя задовольнити частково.

Постанову Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 27 вересня 2017 року по справі № 333/4654/17 (2-а/333/259/17) в частині стягнення з Шевченківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя на користь ОСОБА_1 витрати на сплату судового збору у розмірі 640 грн. скасувати та прийняти нову в цій частині.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 640 грн. (шістсот сорок гривень).

В решті постанову Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 27 вересня 2017 року по справі № 333/4654/17 (2-а/333/259/17) залишити без змін.

Постанова Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду набирає законної сили у відповідності до ст. 254 КАС України та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом 20 днів відповідно до ст. 212 та ч. 5 ст. 254 КАС України.

Головуючий: С.М. Іванов

Суддя: О.М. Панченко

Суддя: В.Є. Чередниченко