Справа № 2-а-135/11
Суддя: Сорока О. В.
Дата ухвалення: 2011-06-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 2-а-135/11
№ б/н
П О С Т А Н О В А

іменем України

21 червня 2011 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області, у складі:

головуючої судді Сороки О.В.

секретаря Черкасової М.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління праці та соціального захисту населення Дніпропетровської області, Головного Управління державного казначейства України в Дніпропетровській області, співвідповідачів - Центру по нарахуванню і виплаті допомог та здійсненню контролю за правильністю призначення та виплати пенсій і цільових грошових допомог, Управління праці та соціального захисту населення м.Новомосковська, про визнання дій та бездіяльності незаконними, стягнення недоплаченої одноразової щорічної допомоги учаснику бойових дій,-

в с т а н о в и в:

03.03.2010 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління праці та соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації, Головного управління державного казначейства України в Дніпропетровській області в якому просить визнати незаконними дії і бездіяльність відповідачів в частині недоплати йому щорічної разової допомоги учасникам бойових дій до 5 травня, а також зобов'язати відповідачів зробити перерахунок та виплатити недоплачену щорічну разову грошову допомогу, як учаснику бойових дій, відповідно до вимог ч. 5 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 1999-2009 роки у розмірі п'яти мінімальних пенсій за віком, а саме: за 1999 рік в розмірі пяти величин межі малозабезпеченості, за 2000-2005 роки у розмірі п'яти величин прожиткового мінімуму за кожен рік для осіб, які втратили працездатність, встановленого відповідно Законами України «Про затвердження прожиткового мінімуму» за 2000-2005 року, що дорівнює 7923,60 гривень; за 2006-2009 роки у розмірі пяти величин прожиткового мінімуму за кожний рік для осіб, які втратили працездатність, встановленого відповідно до Законів України «Про державний бюджет України» за 2006-2009 роки, що дорівнює 7540 гривень, а всього нарахувати та виплатити 15463,60 гривень.

Судом до участі у справі в якості співвідповідачів залучено Центр по нарахуванню і виплаті допомог та здійсненню контролю за правильністю призначення та виплати пенсій і цільових грошових допомог Дніпропетровської обласної державної адміністрації та Управління праці та соціального захисту населення Новомосковської районної державної адміністрації.

В обґрунтування свого позову позивач зазначає, що він має статус учасника бойових дій, і відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», починаючи з 01.01.1999 року має право на отримання щорічно до 5-го травня одноразової грошової допомоги у розмірі п'яти мінімальних пенсій за віком.

Між тим, ОСОБА_1 зазначає, що в 1999 році він взагалі не отримав зазначеної допомоги, а в період з 2000 по 2009 рік отримував допомогу в значно меншому розмірі, ніж це передбачено Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», а саме в 2000 році - 40 гривень, в 2001 році - 40 гривень, в 2002 році - 80 гривень, в 2003 році - 90 гривень, в 2004 році - 120 гривень, в 2005 році - 250 гривень, в 2006 році - 250 гривень, в 2007 році - 280 гривень, в 2008 році - 310 гривень, в 2009 році - 340 гривень.

Зазначений розмір виплат був проведений у відповідні роки, в звязку з тим, що Верховною Радою України приймались Закони «Про державний бюджет України», які фактично зупиняли або змінювали ч. 5 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», і вказані положення законів, якими обмежувалися права громадянина позивач просить визнати недійсними, з наступних підстав.

ОСОБА_1 вважає, що при прийнятті Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» держава фактично вчинила односторонній правочин, взявши на себе майнові зобовязання.

Частинами 2, 3 ст. 2 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та п. 3 ст. 22 Конституції України передбачено, що права та пільги для ветеранів війни і членів їх сімей, встановлені раніше законодавством України і законодавством колишнього Союзу РСР, не можуть бути скасовані без їх рівноцінної заміни. Нормативні акти органів державної влади і органів місцевого самоврядування, які обмежують права і пільги ветеранів війни, передбачені цим Законом, є недійсними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Аналогічні положення закріпленні в Рішеннях Конституційного Суду України № 10-рп/2008 від 22.05.2008 р. та 26-рп/2008 від 27.11.2008 р, тому позивач зазначає, що Кабінет Міністрів України, ігноруючи вимоги Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та Конституції України щорічно подавав на розгляд Верховної Ради України проекти Законів «Про державний бюджет» на 1999-2009 року з нормами, які фактично зупиняли або змінювали норми вимоги Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», а відповідачі, як підконтрольні органи, виконували не вимоги Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», а Закони України Про державні бюджети на відповідні роки, діючи всупереч Конституції України.

Крім того, Рішеннями Конституційного Суду України № 20-рп/2004 він 01.12.2004 р., № 6-рп/2007 від 09.07.2007 р., № 10-рп/2008 від 22.05.2008 р. положення Законів України Про державний бюджет на 2004, 2007 та 2008 роки, які зупиняли та змінювали положення ч. 5 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» визнавали неконституційними, однак відповідачами проігноровані ці Рішення Суду та не виплачено позивачеві вищевказану допомогу.

На підставі вищенаведеного позивач вважає дії відповідачів, які виразились у недоплаті щорічної разової допомоги учасникам бойових дій до 5 травня, незаконними.

За розрахунками позивача, йому недоплаченно 15463,60 грн., оскільки ст. 19 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 року надає єдине визначення мінімального розміру пенсії за віком, який встановлюється у розмірі мінімального споживчого бюджету, а в умовах кризового стану економіки та спаду виробництва мінімальний розмір пенсії за віком встановлюється у розмірі не нижче межі малозабезпеченості. Посилаючись на зміст статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року позивач зазначає, що мінімальний розмір пенсії за віком встановлюється у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом.

На перше півріччя 1999 року, Законом України «Про встановлення величин вартості межі малозабезпеченості та розміру мінімальної заробітної плати на 1999 рік» від 25 грудня 1998 року було встановлено величину вартості межі малозабезпеченості у розмірі 90,7 грн., тому позивач зазначає, що їй повинна була виплачена допомога у розмірі 453,50 грн., однак така допомога не була нарахована та не була виплачена.

У 2000 - 2005 роках прожитковий мінімум за кожний рік для осіб, які втратили працездатність, встановлювався відповідними Законами України «Про затвердження прожиткового мінімуму...» на 2000-2005 роки , а у 2006-2009 роках прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, за кожний рік, оновлювався відповідними Законами України «Про державний бюджет України» на 2006-2009 роки.

Однак, у 2000 - 2009 роках, згідно з Законами України «Про державний бюджет України» на відповідний рік та у відповідності до Постанов Кабінету Міністрів України «Про розміри разової грошової допомоги, що виплачується в 2008 році відповідно до Законів України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та «Про жертви нацистських переслідувань», «Про розміри разової грошової допомоги, що виплачується в 2009 році відповідно Законів України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та «Про жертви нацистських переслідувань» відповідачами допомога нараховувалась і виплачувалася не в повному обсязі, і її розміри, у відповідні роки, не відповідали частині 5 статі 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Вказані недоотримані кошти позивач, вважає спричиненою шкодою, яка підлягає відшкодуванню в порядку ст. 1173 ЦК України, і цю норму він просить застосувати як норму матеріального права.

Крім того, позивач зазначає, що ним не пропущено строк звернення до суду з адміністративним позовом, оскільки вона скористалася досудовим порядком вирішення спору, звернувшись до ГУПСЗН Дніпропетровської облдержадміністрації з заявою про проведення перерахунку. Крім того, позивач вважає, що на заявлені нею вимоги строк позовної давності не поширюється в силу ст.. 74 ЦК УРСР, ст.. ст.. 268, 1166, 1173, 1175 ЦК України. Також позивач зазначає, що одностороння відмова держави від виконання нею обов'язку є нікчемною в силу ст.. 27 ЦК України, а стосовно наслідків нікчемних правочинів застосовується десятирічний строк позовної давності.

В судове засідання сторони не зявилися, надали заяви про розгляд справи у їх відсутність.

Суд, дослідивши матеріали адміністративної справи, вважає, що позовні вимоги обґрунтовані, однак підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що позивач являється учасником бойових дій, про що свідчить надана ним копія посвідчення, що видане 17.06.1999 року (а.с. 5) .

Статтею 17-1 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" передбачено, що щорічну виплату разової грошової допомоги до 5 травня в розмірах, передбачених статтями 12 - 16 цього Закону, здійснюють органи праці та соціального захисту населення через відділення зв'язку або через установи банків (шляхом перерахування на особовий рахунок отримувача) пенсіонерам - за місцем отримання пенсії, а особам, які не є пенсіонерами, - за місцем їх проживання чи одержання грошового утримання, а тому суд приходить до висновку, що виключно ГУПСЗН Дніпропетровської облдержадміністрації являється особою, яка зобов'язана нараховувати та виплачувати позивачеві щорічну разову грошову допомогу до 5-го травня.

Законом України від 25.12.1998 року ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» була доповнена ч. 5 згідно якої «Щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі п'яти мінімальних пенсій за віком».

Відповідно до ч. 3 ст.19 Закону України «Про пенсійне забезпечення», яка діяла станом на 1999 рік мінімальний розмір пенсії за віком встановлюється у розмірі мінімального споживчого бюджету. В умовах кризового стану економіки та спаду виробництва мінімальний розмір пенсії за віком встановлюється у розмірі не нижче межі малозабезпеченості.

Пунктом 1 Постанови Верховної Ради України «Про порядок введення в дію статей 10, 33, 34 Закону України «Про оплату праці» та встановлення мінімального розміру пенсії за віком» від 20.02.1996 року встановлено, що з 01.03.1996 року мінімальна пенсія за віком складає 1500000 карбованців.

Відповідно до п 3 Указу Президента України «Про грошову реформу в Україні» розмір мінімальної пенсії з 02.09.1996 року склав 15 гривень і цей розмір діяв до 01.09.1999 року відповідно до Закону України «Про підвищення мінімального розміру пенсії» від 15.07.1999 року.

Таким чином позивач мав отримати в 1999 році до 5 травня разову грошову допомогу в розмірі 75 гривень (15 гривень х 5 мінімальних пенсій за віком), однак як зазначено позивачем та не спростовано відповідачем, ОСОБА_1 не було виплачено в 1999 році щорічну разову грошову допомогу, а тому суд вважає за необхідне визнати бездіяльність ГУПСЗН Дніпропетровської облдержадміністрації в цій частині неправомірними та зобовязати нарахувати та виплатити позивачеві невиплачену щорічну разову грошову допомогу за 1999 рік.

Посилання позивача на Закону України «Про встановлення величини вартості межі малозабезпеченості та розміру мінімальної заробітної плати на 1999 рік», суд не може прийняти до уваги, оскільки вказаний Закон застосовувався до визначення величини межі малозабезпеченості, а щодо визначення мінімального розміру пенсії за віком застосовувалась спеціальна норма - Постанова Верховної Ради України «Про порядок введення в дію статей 10, 33, 34 Закону України «Про оплату праці» та встановлення мінімального розміру пенсії за віком» від 20.02.1996 року.

Статтею 33 Закону України "Про Державний бюджет України на 2000 рік" встановлено, що у 2000 році виплата щорічної разової допомоги відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" учасникам бойових дій здійснюється у розмірі - 40 грн.

Статтею 20 Закону України "Про Державний бюджет України на 2001 рік" встановлено, що у 2001 році виплата щорічної разової допомоги відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" учасникам бойових дій здійснюється у розмірі - 40 грн.

Статтею 19 Закону України "Про Державний бюджет України на 2002 рік" встановлено, що у 2002 році виплата щорічної разової допомоги відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" учасникам бойових дій здійснюється у розмірі - 80 грн.

Статтею 28 Закону України "Про Державний бюджет України на 2003 рік" встановлено, що у 2003 році виплата щорічної разової допомоги відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" учасникам бойових дій здійснюється у розмірі - 90 грн.

Суд вважає, що оскільки норми Законів України "Про державний бюджет України" на 2000-2003 роки були прийняті пізніше у часі, ніж Закон України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", то вони мають пріоритет над нормами вказаного Закону і саме вони підлягають застосуванню при нарахуванні та виплаті щорічної разової допомоги до 5-го травня учасникам бойових дій.

Відповідачами не спростовано, що позивачеві виплачено в 2000 році - 40 грн., в 2001 році - 40 грн., в 2002 році - 80 грн., в 2003 році - 90 грн., а тому суд вважає вказані позивачем суми встановленими.

Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що при нарахуванні та виплаті щорічної разової допомоги до 5-го травня позивачеві як учаснику бойових дій, відповідач діяв відповідно до вимог Законів України "Про державний бюджет України" на відповідні роки, а отже його дії при нарахуванні та виплаті допомоги до 5 травня в 2000, 2001, 2002, 2003 роках, були правомірними, а тому в цій частині позову належить відмовити.

Статтею 44 Закону України "Про Державний бюджет України на 2004 рік" встановлено, що у 2004 році виплата щорічної разової допомоги відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" учасникам бойових дій здійснюється у розмірі - 120 гривень.

Рішенням Конституційного Суду України № 20-рп/2004 від 01.12.2004 р. положення ст.. 44 Закону України "Про Державний бюджет України на 2004 рік" визнано неконституційним.

Таким чином, з 1 січня 2004 року по 01 грудня 2004 року до спірних правовідносин підлягали застосуванню приписи статті 44 Закону України "Про Державний бюджет України на 2004 рік" як такі, що прийняті пізніше в часі, у зв'язку з чим мали пріоритет порівняно зі спеціальною нормою ч. 5 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", а з 01.12.2004 р. знову почали діяти положення ч. 5 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Як вбачається з виписки з особового рахунку ГУУПСЗН позивачу виплачено щорічну разову грошову допомогу до 5-го травня за 2004 рік в розмірі 120 грн. (а.с. 33).

Таким чином, відповідач при нарахуванні та виплаті вказаної допомоги в травні 2004 року діяв правомірно, керуючись вимогами ст. 44 Закону України "Про Державний бюджет України на 2004 рік", як такими, що мають пріоритет над нормами ч. 5 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", а отже в цій частині позовних вимог позивача належить відмовити.

Статтею 34 Закону України "Про Державний бюджет України на 2005 рік" встановлено, що у 2005 році виплата щорічної разової допомоги відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" учасникам бойових дій здійснюється у розмірі - 250 грн., а статтею 30 Закону України "Про Державний бюджет України на 2006 рік" встановлено, що у 2006 році виплата щорічної разової допомоги відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" учасникам бойових дій здійснюється у розмірі - 250 гривень.

Зазначеною випискою з особового рахунку (а.с. 33) стверджується, що позивачу в 2005 році було виплачено 250 грн., у 2006 році 250 грн.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач правомірно діяв при нарахуванні та виплаті вказаної допомоги в квітні 2005 року та в квітні 2006 року, керуючись вимогами ст.. 34 Закону України "Про Державний бюджет України на 2005 рік" та ст.. 30 Закону України «Про державний бюджет на 2006 рік», які мають пріоритет над нормами ч.5 ст.12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", а тому в цій частині позовних вимог також слід відмовити.

Статтею 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2007 рік" встановлено, що у 2007 році виплата щорічної разової допомоги відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" учасникам бойових дій здійснюється у розмірі - 280 грн.

Рішенням Конституційного Суду України № 6-рп/2007 від 09.07.2007 р. положення ст.. 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2007 рік" визнано неконституційним.

Таким чином, з 1 січня 2007 року по 09 липня 2007 року до спірних правовідносин підлягали застосуванню приписи статті 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2007 рік" як такі, що прийняті пізніше в часі, у зв'язку з чим мали пріоритет порівняно зі спеціальною нормою ч. 5 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", а з 09.07.2007 р. знову почали діяти положення ч. 5 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Між тим, в судовому засіданні встановлено, що виплата допомоги позивачу за 2007 рік була здійснена в квітні 2007 (а.с. 33), а тому при нарахуванні та виплаті вказаної допомоги відповідач діяв відповідно до вимог ст. 29 Закону України "Про державний бюджет України на 2007 рік", які на момент виплати допомоги не були визнані неконституційними, а отже його дії на той час були правомірними, тому в цій частині позову також слід відмовити.

Пунктом 20 розділу II Закону України "Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України" частину 5 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" викладено в наступній редакції: "Щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі, який визначається Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України".

Постановою КМУ № 183 від 12.03.2008 р. "Про розміри разової грошової допомоги, що виплачується в 2008 році відповідно до Законів України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" та "Про жертви нацистських переслідувань" встановлено, що у 2008 році виплата разової грошової допомоги, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" учасникам бойових дій здійснюється у розмірі 310 гривень.

Рішенням Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року N 10-рп/2008 ці зміни визнано такими, що не відповідають Конституції України, а отже вони втратили свою чинність з 22.05.2008 р. в силу ст. 152 Конституції України.

Оскільки позивачу виплата допомоги була здійснена в квітні 2008 року (а.с. 37), то на момент виплаті вказаної допомоги в квітні 2008 року відповідач діяв правомірно, керуючись вимогами ч. 5 ст.. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" в редакції Закону України "Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України", та з урахуванням вимог Постанови КМУ № 183 від 12.03.2008 р. "Про розміри разової грошової допомоги, що виплачується в 2008 році відповідно до Законів України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" та "Про жертви нацистських переслідувань", а отже в цій частині позовних вимог позивача належить відмовити.

В подальшому зміни у вказану норму Закону не вносились, а отже позивач, як учасник бойових дій, в 2009 році мав право на отримання разової грошової допомоги в розмірі п'яти мінімальних пенсій за віком, однак як вбачається з виписки з особового рахунку (а.с. 37) в квітні 2009 року позивач отримав 340 грн.

Станом на 5 травня 2009 року мінімальний розмір пенсії за віком, у відповідності до ст.28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» складав 498 грн., а отже суд приходить до висновку, що відповідачем недоплачено позивачеві разову грошову допомогу відповідно до вимог ч. 5 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", а тому такі дії відповідача підлягають визнанню неправомірними.

Між тим обов'язок по нарахуванню та виплаті вказаної допомоги в 2009 році було покладено на Управління праці та соціального захисту населення в областях, тому суд позбавлений можливості стягувати недоплачену суму, однак при цьому вважає за необхідне зобов'язати відповідача здійснити перерахунок та виплатити позивачеві щорічну разову грошову допомогу до 5 травня за 2009 рік відповідно до вимог ч. 5 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" з урахуванням рішення Конституційного суду України від 22.05.2008 р. № 10-рп та урахуванням фактично виплаченої суми.

Посилання позивача на те, що Закони України "Про державний бюджет України" на 2000-2008 роки в частині зупинення та зміни положень ч. 5 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" є недійсними, суд вважає необґрунтованим з наступних підстав.

Дійсно, ч. 2 ст. 2 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" передбачено, що нормативні акти органів державної влади і органів місцевого самоврядування, які обмежують права і пільги ветеранів війни, передбачені цим Законом, є недійсними, однак закон є нормативно-правовим актом і він не може бути визнаний недійсним на підставі ч. 2 ст. 2 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Крім того, суд вважає безпідставним посилання позивача та відповідачів на застосування строків звернення до суду, оскільки на момент звернення позивача з позовом до суду ст. 99 КАС України діяла в наступній редакції: "Адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів."

В той же час, ч. 1 ст.. 100 КАС України передбачала, що пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови в задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна зі сторін, однак на день розгляду даної адміністративної справи по суті, стаття 100 КАС України викладена в новій редакції - "адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд за заявою особи, яка його подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала"

Частина 2 ст. 5 КАС України передбачає, що провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

На сьогоднішній день діє норма ст.. 100 КАС України в новій редакції, підстав для застосування цієї норми в редакції чинній до 07.07.2010 р. у суду не має, а тому підстав для відмови в позові в зв'язку з пропуском строку звернення до суду та підстав для залишення позовної заяви без розгляду у суду на даний час не має, оскільки провадження в адміністративній справі вже відкрито.

На підставі викладеного, керуючись Конституцією України, Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", Законом України "Про Державний бюджет України на 2000 рік", Законом України "Про Державний бюджет України на 2001 рік", Законом України "Про Державний бюджет України на 2002 рік", Законом України "Про Державний бюджет України на 2003 рік", Законом України "Про Державний бюджет України на 2004 рік", Законом України "Про Державний бюджет України на 2005 рік", Законом України "Про Державний бюджет України на 2006 рік", Законом України "Про Державний бюджет України на 2007 рік", Законом України "Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України", Рішеннями Конституційного Суду України від 01.12.2004 р. № 20-рп/2004, від 09 липня 2007 року № 6-рп/2007, від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, ст.ст. 2, 11, 69, 71, 94, 99, 100, 104, 158-159, 162-163 КАС України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління праці та соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 щорічної разової грошової допомоги за 1999 рік на підставі ч. 5 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» з урахуванням вимог ч. 3 ст.19 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та п. 1 Постанови Верховної Ради України «Про порядок введення в дію статей 10, 33, 34 Закону України «Про оплату праці» та встановлення мінімального розміру пенсії за віком» від 20.02.1996 року

Зобовязати Головне управління праці та соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації здійснити нарахування та виплатити ОСОБА_1 щорічну разову грошову допомогу до 5 травня за 1999 рік відповідно до вимог ч. 5 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» з урахуванням вимог ч. 3 ст.19 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та п. 1 Постанови Верховної Ради України «Про порядок введення в дію статей 10, 33, 34 Закону України «Про оплату праці» та встановлення мінімального розміру пенсії за віком» від 20.02.1996 року.

Визнати протиправними дії головного управління праці та соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 в повному обсязі щорічної разової грошової допомоги до дня 5 травня в 2009 році, на підставі ч.5 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 22.05.2008 року № 10-рп.

Зобовязати Головне управління праці та соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 недоплачену щорічну разову грошову допомогу за 2009 рік, відповідно до вимог ч.5 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 22.05.2008 року № 10-рп та з урахуванням фактично виплаченої суми.

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення.

Суддя Сорока О.В.