Справа № 825/1685/17
Суддя: Д'яков В.І.
Дата ухвалення: 2017-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 листопада 2017 року Чернігів Справа № 825/1685/17

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Дякова В.І.,

за участю секретаря - Роговець М.О.,

представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Чернігові справу за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Головного управління ДФС у Чернігівській області про визнання протиправною відмову та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 (далі ОСОБА_3, позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом про визнання протиправною відмову Головного управління ДФС у Чернігівській області (далі ГУ ДФС у Чернігівській області, відповідач) у проведенні фактичної перевірки за заявою ОСОБА_3 та зобов'язання Головного управління ДФС у Чернігівській області провести фактичну перевірку субєкта господарювання, який займається веденням селянського господарства ОСОБА_3 без додержання реєстрації з використанням комплексу нежитлових будівель, щодо якого були прийняті повідомлення рішення від 19.10.2017 № 75392-25, № 75393-25.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що позивач відповідно до ст. 80 Податкового кодексу України, у встановленому законом порядку шляхом подання заяви, проінформовано ГУ ДФС у чернігівській області про здійснення ним, як фізичною особою, підприємницької діяльності без державної реєстрації, що в свою чергу являється підставою для проведення перевірки. Вважає, що відповідачем необґрунтовано надано відповідь про відмову в проведенні фактичної перевірки позивача, в результаті якої необхідно встановити фактичні дані, що відображають законність джерел та обсяги доходів і витрат платника податків з урахуванням поданих показників податкових декларацій, нарахування і сплати ним податків за використання земельних ділянок та податку на отриманий прибуток від реалізації сільськогосподарської продукції. Також, зазначає, що у будь-який інший спосіб крім проведення фактичної перевірки, не можливо встановити факт юридичної ідентифікація ведення ОСОБА_3 такого виду господарської діяльності як вирощування та переробка сільськогосподарської продукції, виручка від реалізації якої направлена на отримання доходу.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні у задоволенні позову просив відмовити, посилаючись на обставини викладені у письмових запереченнях (а.с. 29-30) та пояснив, що мета та підстави проведення фактичної перевірки, на які вказує позивач у своєму позові та у заяві про проведення фактичної перевірки поданій відповідачу, не відповідають меті здійснення та підставам проведення фактичної перевірки, встановленим законодавством, а тому здійснення такої фактичної перевірки не відноситься до повноважень відповідача. Таким чином, відповідач при відмові позивачу у проведенні фактичної перевірки діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законодавством України.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач 12.09.2017 звернувся до ГУ ДФС у Чернігівській області письмовою заявою, в якій просив відповідно до ст. 80 Податкового кодексу України, у звязку із здійснення ним, як фізичною особою, підприємницької діяльності без державної реєстрації, провести фактичну перевірку субєкта господарської діяльності ОСОБА_3 як особи, що займається веденням особистого селянського господарства з використанням у своїй діяльності цілісного майнового комплексу.

Листом від 06.10.2017 вих. № 974/С/25-01-13-02-15 ГУ ДФС у Чернігівській області повідомило позивача, що відповідно до абзацу другого п. 75.1 ст. 75 Податкового Кодексу України, фактичні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених Кодексом та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи, також, відповідно до порядку проведення фактичної перевірки, фактична перевірка може проводитеся за наявності підстав, зазначених у ст. 80 Податкового Кодексу України. Також зазначило, про відсутність підстави для проведення фактичної перевірки по заяві позивача (а.с. 21).

Вважаючи відмову у проведенні фактичної перевірки протиправною, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом для захисту свої прав та інтересів.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зважає на наступне.

За змістом підпункту 62.1.3 п. 62.1 ст. 62 Податкового кодексу України (далі - ПК України) проведення перевірок та звірок відповідно до вимог цього Кодексу, а також перевірок щодо дотримання законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, є одним із способів здійснення податкового контролю.

Пункт 61.1 ст. 61 ПК України визначає податковий контроль як систему заходів, що вживаються податковими органами з метою контролю правильності нарахування, повноти і своєчасності сплати податків і зборів, а також дотримання законодавства з питань регулювання обігу готівки, проведення розрахункових та касових операцій, патентування, ліцензування та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

Відповідно до п. 75.1.3 ПК України, фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об'єктів права власності такого платника Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).

Пункт 80.2 ПК України визначає підстави здійснення фактичної перевірки. Так, фактичні перевірки проводяться з наступних підстав:

- у разі коли за результатами перевірок інших платників податків виявлено факти які свідчать про можливі порушення платником податків законодавства щодо виробництва та обігу підакцизних товарів, здійснення платником податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності патентів, ліцензій та інших документів, контроль за наявністю яких покладено на контролюючі органи, та виникає необхідність перевірки таких фактів (п.п 80.2.1 п.80.2 ст.80 ПКУ);

- у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації від державних органів або органів місцевого самоврядування, яка свідчить про можливі порушення платником податків законодавства контроль за яким покладено на контролюючі органи, зокрема, щодо здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності патентів, ліцензій, та інших документів, контроль за наявністю яких покладено на контролюючі органи, виробництва та обігу підакцизних товарів ( п.п 80.2.2 п.80.2 ст.80 ПКУ);

- письмового звернення покупця (споживача), оформленого відповідно до закону про порушення платником податків установленого порядку проведення розрахункових операцій, касових операцій, патентування або ліцензування ( п.п 80.2.3 п.80.2 ст.80 ПКУ);

- неподання суб'єктом господарювання в установлений законом строк обов'язкової звітності про використання реєстраторів розрахункових операцій, розрахункових книжок та книг обліку розрахункових операцій, подання їх із нульовими показниками( п.п 80.2.4 п.І ст.80 ПК України);

- у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення вимог законодавства в частині виробництва, обліку, зберігання та транспортування спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів та цільового використання спирту платниками податків, а також здійснення функцій, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, пального ( п.п 80.2.5 п.80.2 ст.80 ПК України);

- у разі виявлення за результатами попередньої перевірки порушення законодавства з питань, визначених у пункті 75.1.3 ( п.п 80.2.6 п. 80.2 ст. 80 ПК України);

- у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про використання праці найманих осіб без належного оформлення трудових відносин та виплати роботодавцями доходів у вигляді заробітної плати без сплати податків до бюджету, а також здійснення фізичною особою підприємницької діяльності без державної реєстрації ( п.п 80.2.7 п.80.2 ст.80 ПК України).

Аналіз викладених правових норм дозволяє дійти висновку, що:

- фактичні перевірки здійснюються з метою податкового контролю за дотриманням податкового, митного законодавства, іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на податкові органи;

- в усіх передбачених законом випадках підставами здійснення фактичної перевірки є порушення або можливі порушення законодавства платниками податків.

В адміністративному позові вказується, що метою здійснення фактичної перевірки проведення з ініціативи позивача є встановлення фактичних даних, що відображаються законність джерел та обсяги доходів і витрат платника податків з урахуванням поданих показників податкових декларацій, нарахування і сплати ним податків за використання земельних ділянок та податку на прибуток від реалізації сільськогосподарської продукції; встановлення факту юридичної ідентифікації ведення ОСОБА_3 такого виду діяльності як вирощування та переробка сільськогосподарської продукції, виручка від реалізації якої направлена на отримання доходу.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем як громадянином подано податкову декларацію про майновий стан і доходи за 2016 рік, в якій в розділі «Інші доходи» зазначено від реалізації с/г продукції 300 грн (а.с. 22).

В якості підстав для проведення перевірки позивачем вказується здійснення ним, як фізичною особою, підприємницької діяльності без державної реєстрації.

У відповідності до стаття 42 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Згідно з частиною 2 статті 55 Господарського кодексу України суб'єктами господарювання, серед іншого, є громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці.

З матеріалів справи та пояснень представників сторін вбачається, що позивач лише займається веденням особистого селянського господарства на земельній ділянці розміром 0,4652 га, яка передана йому у власність рішенням сесії 5 скликання від 07.02.2008 та земельній ділянці розміром 1,34 га, згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 24.02.2014 (довідка виконавчого комітету Остерської міської ради Козелецького району Чернігівської області від 27.07.2017 № 160) (а.с. 25), а також на земельній ділянці розміром 0,4652 га, яка передана йому у власність рішенням 16 сесії 5 скликання від 07.02.2008 (довідка виконавчого комітету Біликівської сільської ради Козелецького району Чернігівської області від 27.09.2016 № 230) (а.с. 25) та не є підприємцем у розумінні Господарського кодексу України.

Так, відповідно до абз. 3 ст. 1 Закону України від 15.05.2003 № 742-ІV «Про особисте селянське господарство» діяльність, пов'язана з веденням особистого селянського господарства, не відноситься до підприємницької діяльності, а тому не підлягає державній реєстрації за приписами ст. 50 Цивільного кодексу України та ст. 58 Господарського кодексу України.

Здійснення позивачем діяльності з ведення особистого селянського господарства без державної реєстрації не є порушенням позивача податкового чи іншого законодавства.

З викладеного вбачається, що мета та підстави проведення фактичної перевірки, на які вказує позивач у позові не відповідають підставам проведення фактичних перевірок, встановленим законодавством, а тому здійснення такої фактичної перевірки не відноситься до повноважень відповідача.

При цьому, за приписами п. 75.1 ПК України фактичні перевірки проводяться

контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку,

встановлених Податковим кодексом України та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи.

Таким чином, суд дійшов висновку про правомірність відмови ГУ ДФС у Чернігівській області щодо проведенні фактичної перевірки за заявою ОСОБА_3 у звязку з відсутністю підстав для її проведення.

Разом з тим, як вбачається з позовної заяви, позивач також просить суд зобов'язати Головного управління ДФС у Чернігівській області провести фактичну перевірку субєкта господарювання, який займається веденням селянського господарства ОСОБА_3 без додержання реєстрації з використанням комплексу нежитлових будівель, щодо якого були прийняті повідомлення рішення від 19.10.2017 № 75392-25, № 75393-25.

Зі змісту Рекомендації Комітету ОСОБА_5 Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом ОСОБА_5 11.03.1980 р. на 316-й нараді вбачається, що під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Така позиція суду щодо неможливості суду підміняти собою органи владних повноважень, повністю узгоджується із позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові Пленуму від 24.10.2008 № 13, згідно з якою, суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймаючи замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб'єкта владних повноважень, та з позицією Європейського суду з прав людини, який неодноразово зазначав, що завдання суду при здійсненні його контрольної функції полягає не в тому, щоб підміняти органи влади держави, і суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - ключовим завданням якого є здійснення правосуддя.

Таким чином, позовна вимога про зобов'язання Головного управління ДФС у Чернігівській області провести фактичну перевірку розцінюється судом саме як втручання у дискреційні повноваження відповідача та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В той же час, згідно з частиною 2 статті 71 цього Кодексу в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що відповідач, як субєкт владних повноважень, довів правомірність своїх дій, а тому в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_3 слід відмовити повністю.

Керуючись статтями 122, 158 - 163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_3 відмовити повністю.

Постанова суду набирає законної сили в порядку статей 167,186 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня отримання її копії.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Суддя В.І. Д'яков