Справа № 806/2389/17
Суддя: Романченко Євген Юрійович
Дата ухвалення: 2017-10-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2017 року Житомир справа № 806/2389/17

категорія 6.2

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Романченка Є.Ю.,

розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області про визнання дій неправомірними, зобов`язання надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки,

встановив:

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, у якому просив визнати неправомірними дії Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області щодо відмови у наданні йому дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з правом передачі у власність площею 0,12 га для ведення садівництва на території Левкіської сільської ради Житомирського району Житомирської області; зобов`язати відповідача надати йому дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з правом передачі у власність площею 0,12 га для ведення садівництва на території Левкіської сільської ради Житомирського району Житомирської області.

В обґрунтування заявлених позовних вимог указував, що він є учасником бойових дій, після повернення з зони АТО йому була виділена земельна ділянка площею 0,12 га для індивідуального садівництва у с. Клітчин на території Левківської сільської ради. 01.02.17 ОСОБА_1 подав до відповідача заяву про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,12 га, що розташована на території Левківської сільської ради Житомирського району, у власність для ведення садівництва. Проте 01 серпня 2017 р. він отримав лист Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області від 27.06.2017 № С-1495/0-7314/6-17, яким йому фактично відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою. На думку позивача, причина відмови у листі від 27.06.17 надумана, оскільки викопіювання, про яке йдеться у листі, видано йому за підписом Державного кадастрового реєстратора та посвідчене печаткою Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області. За таких обставин, позивач вважає, що дії відповідача щодо відмовити у наданні йому дозволу на розробку проекту землеустрою є неправомірними.

Представники сторін прибули до суду. Представник позивача позов підтримала в повному обсязі та просила задовольнити позовні вимоги, з підстав викладених у позові. Представник відповідача позов не визнала, просила відмовити у задоволенні позовних вимог, на підставі доводів наведених у письмових запереченнях. Також представники подали заяви про розгляд справи в порядку письмового провадження, на основі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Зважаючи на відсутність перешкоди для розгляду справи у судовому засіданні та приймаючи до уваги відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, суд вважає за можливе розглянути справу у письмовому провадженні, на підставі наявних у ній доказів, без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до ст. 41 та ч. 6 ст. 128 КАС України.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з таких підстав.

Установлено, що ОСОБА_1 є учасником бойових дій, відповідно до посвідчення серії НОМЕР_1 виданого 30.01.2017 Житомирським обласним військовим комісаріатом.

Пунктом 14 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» визначено, що учасникам бойових дій надаються, серед інших, такі пільги: першочергове відведення земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва, садівництва і городництва.

Судом з`ясовано, що з метою реалізації наданої пільги, 01 лютого 2017 року ОСОБА_1 подав до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області заяву з проханням надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з правом передачі у власність площею 0,12 га для садівництва на території Левківської сільської ради Житомирського району.

До заяви додано: копії паспорта та ідентифікаційного коду, викопіювання, копія посвідчення УБД.

Заява зареєстрована у ГУ Держгеокадастру у Житомирській області 01.02.2017 за № С-1495/0/5-17.

Листом від 27.06.2017 за вих. № С-1495/0-7314/6-17 відповідач повідомив ОСОБА_1 про те, що його заява розглянута та запропоновано сформувати новий пакет документів та з заявою повторно звернутися до Головного управління. При цьому Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області, посилаючись на пп. 46-48 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.12 № 1051, вказувало, що додані до клопотання графічні матеріали не містять у собі інформації у достатньому обсязі, що робить неможливим визначити відповідність місця розташування витребуваної земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно - правових актів та іншій містобудівній і землевпорядній документації.

Вважаючи, що дії та відповідь Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області є неправомірними та порушують його право як учасника бойових дій на виділення земельної ділянки з передачею у власність, позивач звернувся до суду з даним позовом.

З`ясовуючи при вирішенні даної справи характер спірних правовідносин (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб, суд ураховує наступне.

У відповідності до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В силу приписів частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Пунктом "а" частини 3 статті 22 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі Земельний кодекс України) передбачено, що землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Згідно зі абз. 1 ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування (ч. 2 ст. 116 Земельного кодексу України).

Згідно зі пп. "в" ч. 3 ст. 116 Земельного кодексу України, безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

У відповідності до положень ч. 1 ст. 121 Земельного кодексу України, громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення садівництва в розмірі не більше 0,12 гектара.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами врегульовано статтею 118 Земельного кодексу України.

Так, частиною шостою вказаної статті Земельного кодексу України визначено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно зі абз. 1 частини 7 статті 118 Земельного кодексу України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Частиною 4 статті 122 Земельного кодексу України передбачено, що центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Аналіз наведених правових норм свідчить на користь висновку, що з метою реалізації права громадян на отримання у власність земельної ділянки останній звертається з відповідною заявою чи клопотанням до органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування разом із графічними матеріали, на яких зазначено її бажане місце розташування. Метою надання цих матеріалів є необхідність її ідентифікації уповноваженим органом для перевірки відповідності місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Від перевірки указаних підстав залежить рішення такого органу про надання чи відмову в надані дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

При цьому імперативність зазначених норм полягає в тому, що така заява чи клопотання має бути розглянута органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування в місячний термін та надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або мотивовану відмову у його наданні.

Відповідно до пункту 1 Положення про Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області (нова редакція), затвердженого наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 17.11.2016 № 308, Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області (далі - Головне управління) є територіальним органом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру та їй підпорядковане.

За змістом пункту 4 вказаного Положення, Головне управління відповідно до покладених на нього завдань, зокрема, розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в порядку, визначеному чинним законодавством, на території Житомирської області.

В контексті наведеного суд приходить до висновку, що заява позивача від 01.02.2017 повинна була бути розглянута Головним управлінням Держгеокадастру у Житомирській області у місячний строк з моменту її подання із прийняттям відповідного рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або мотивованої відмови у його наданні.

Матеріалами справи підтверджено, що, за результатами розгляду заяви позивача від 01.02.2017, відповідачем направлено ОСОБА_1 лист від 27 червня 2017 року № С-1495/0-7314/6-17 із пропозицією сформувати новий пакет документів та з заявою повторно звернутися до Головного управління.

Отже, відповідачем, за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 0,12 га, ні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, ні мотивованої відмови у його наданні, в строк, установлений Земельним кодексом України, позивачу надано не було.

Водночас щодо посилань відповідача в листі від 27.06.17 на те, що додані до клопотання графічні матеріали не містять у собі інформації у достатньому обсязі, що робить неможливим визначити відповідність місця розташування витребуваної земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно - правових актів та іншій містобудівній і землевпорядній документації, суд вважає за необхідне зазначити слідуюче.

Судом установлено, що позивачем разом із заявою до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області подавалося викопіювання з кадастрової карти (плану) Левківської сільської ради (с. Клітчин) Житомирського району, виготовлене компетентним органом - Управлінням Держгеокадастру у Житомирському районі Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області.

Викопіювання, надане позивачем, містить відмітку щодо місця розташування бажаної ним земельної ділянки та дозволяє ідентифікувати її розташування на місцевості.

Відтак, додане позивачем до зави викопіювання слід розцінювати, як графічні матеріали в розумінні ч. 6 ст.118 ЗК України.

Поряд з цим суд ураховує, що заява про надання викопіювання щодо місця розташування земельної ділянки площею 0, 12 га, для ведення садівництва, за адресою: с. Клітчин, Левківська сільська рада, та довідки щодо земельної ділянки, яку передбачено передати у власність, була подана позивачем до Управління Держгеокадастру у Житомирському районі Житомирської області.

Відповідно до п.п. 46, 47 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 р. № 1051 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), з метою надання фізичним та юридичним особам актуальної картографічної інформації про об`єкти Державного земельного кадастру згідно з пунктами 162-199 цього Порядку виготовляється викопіювання з картографічної основи Державного земельного кадастру, кадастрової карти (плану) за формою згідно з додатком 7. Вид картографічної основи та перелік відомостей Державного земельного кадастру, які відображаються на викопіюванні, визначаються фізичними та юридичними особами під час подання згідно з пунктами 162-199 цього Порядку заяви про отримання викопіювання. Викопіювання виготовляється в масштабі, який забезпечує чітке відображення усіх елементів картографічної основи Державного земельного кадастру та відображених на ній відомостей Державного земельного кадастру (зокрема обліковий номер об`єкта Державного земельного кадастру; кадастровий номер земельної ділянки; номер кадастрового кварталу; номер кадастрової зони; найменування адміністративно-територіальної одиниці).

Згідно зі п.п. 162, 183 вказаного Порядку, відомості Державного земельного кадастру надаються державними кадастровими реєстраторами у формі викопіювання з картографічної основи Державного земельного кадастру, кадастрової карти (плану). Викопіювання з картографічної основи Державного земельного кадастру, кадастрової карти (плану) формується за допомогою програмного забезпечення Державного земельного кадастру в одному примірнику, який надається заявникові після підписання Державним кадастровим реєстратором, адміністратором центру надання адміністративних послуг, уповноваженою посадовою особою виконавчого органу органу місцевого самоврядування та засвідчення його підпису власною печаткою, а у разі, коли викопіювання надається в електронній формі, - посвідчення його власним цифровим підписом.

Таким чином, викопіювання здійснюється державним кадастровим реєстратором за допомогою програмного забезпечення Державного земельного кадастру за процедурою, визначеною у згаданому вище Порядку.

За наведених обставин, тягар надання інформації у вигляді викопіювання із дотриманням вимог Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 р. № 1051, не може покладатись на заявника, оскільки останній є лише замовником такої інформації у компетентного державного органу, який і відповідає за її достовірність, точність, повноту.

Беручи до уваги досліджені графічні матеріали, нормативне закріплення обов`язку за суб`єктом владних повноважень надати заявнику належним чином сформоване викопіювання з кадастрової карти (плану) земельної ділянки, суд приходить до висновку, що посилання Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області в листі від 27.06.17 на те, що додані ОСОБА_1 до заяви графічні матеріали не містять у собі інформації, вказаної у пунктах 46-48 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 р. № 1051, є хибними.

Також суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази невідповідності земельної ділянки вказаної позивачем у викопіюванні, доданому до заяви, вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Зважаючи на викладене, суд вважає, що у відповідача відсутні законні підстави для встановлення будь-яких обмежень у надані дозволу на розробку проекту землеустрою позивачу, яким при зверненні до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області із заявою від 01.02.2017 дотримано вимог ст.118 Земельного кодексу України.

Відтак, суд визнає неправомірними дії відповідача щодо неналежного розгляду заяви ОСОБА_1 від 01 лютого 2017 року, а не щодо відмови у наданні йому дозволу на розробку проекту землеустрою, так як у листі від 27.06.17 про відмову не йдеться.

Стосовно зобов`язання відповідача надати позивачу дозвіл на розроблення проекту землеустрою, то суд зазначає наступне.

Статтею 13 "Право на ефективний засіб юридичного захисту" Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод установлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Завданням адміністративного судочинства, згідно зі ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Пунктом 2 частини 4 статті 105 КАС України передбачено, що адміністративний позов може містити вимоги про зобов`язання відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення або вчинити певні дії.

У відповідності до пунктів 1, 2 ч. 2 ст. 162 КАС України, у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання протиправними рішення суб`єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення; зобов`язання відповідача вчинити певні дії.

Водночас суд відмічає, що застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

У постанові Верховного Суду України від 24 листопада 2015 року в справі № 816/1229/14, поміж іншого, вказано, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Отож, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

З огляду на зазначене, а також ураховуючи встановлений у судовому порядку факт протиправності дій відповідача та, з метою повного захисту прав позивача, якому відповідно до приписів статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» надано, зокрема, таку пільгу як першочергове відведення земельних ділянок для садівництва, суд зобов`язує Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 01.02.2017 та надати йому дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з правом передачі у власність площею 0,12 га, для садівництва на території Левківської сільської ради Житомирського району.

На думку суду, в даному випадку втручання зумовлено досягненням правомірної цілі, оскільки зобов`язання відповідача лише повторно розглянути заяву позивача про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення садівництва, орієнтовною площею 0,12 га, не відновить порушених прав позивача та в подальшому, у разі невиконання відповідачем судового рішення, спричинить чергове звернення до суду.

Подібного висновку дійшов Вищий адміністративний суд України в ухвалі від 12 січня 2017 р. (справа № К/800/21531/16).

Також суд зазначає, що надання уповноваженим органом дозволу на розробку проекту землеустрою є лише першою стадією в процесі передачі земельної ділянки громадянам у власність відповідно до норм Земельного кодексу України та, відповідно, не означає позитивного рішення про надання її у власність.

Беручи до уваги все наведене, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 є частково обґрунтованими.

Керуючись статтями 86, 158 -163, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

постановив:

Позов задовольнити частково.

Визнати неправомірними дії Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області щодо неналежного розгляду заяви ОСОБА_1 від 01.02.2017.

Зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 01.02.2017 та надати йому дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з правом передачі у власність площею 0,12 га, для садівництва на території Левківської сільської ради Житомирського району Житомирської області.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова суду першої інстанції, якщо інше не встановлено Кодексом адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Житомирський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Є.Ю. Романченко