Справа № 813/6430/15
Суддя: Довгополов Олександр Михайлович
Дата ухвалення: 2017-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2017 року № 876/6530/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Довгополова О.М.,

суддів Гудима Л.Я., Пліша М.А.,

з участю секретаря судового засідання Дідик Н.С.,

представників позивача ОСОБА_1В, ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Львові Міжрегіонального головного управління Державної фіскальної служби на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2017 року у справі за позовом Державного підприємства «Львіввугілля» до Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Львові Міжрегіонального головного управління Державної фіскальної служби, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору Фізична особа-підприємець ОСОБА_4, Сокальське обєднане управління Пенсійного фонду України Львівської області, про скасування податкових повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

ДП «Львіввугілля» звернулось до суду з позовом до Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Львові Міжрегіонального головного управління Державної фіскальної служби, яким з врахуванням уточнення позовних вимог просило: скасувати частково податкове повідомлення-рішення відповідача від 20.07.2015 року № /342, яким йому збільшено суму грошового зобовязання з податку на прибуток (дохід) підприємств і організацій державного підпорядкування, в частині основного зобовязання на суму 29502662,00 грн. та штрафної санкції на суму 14751331,00 грн.; скасувати частково податкове повідомлення-рішення відповідача від 20.07.2015 року № /343, яким йому збільшено суму грошового зобовязання з податку на додану вартість, в частині основного зобовязання на суму 42494075,00 грн. та штрафної санкції на суму 21247038,00 грн.; скасувати частково податкове повідомлення-рішення відповідача від 20.07.2015 року № /340, яким йому зменшено суму відємного значення обєкта оподаткування податком на прибуток, в частині основного зобовязання на суму 48737327,00 грн.; скасувати повністю податкове повідомлення-рішення відповідача від 20.07.2015 року № 00005725/28-06-23/38, яким до нього застосовано штраф у розмірі в розмірі 7983377,30 грн. за відчуження майна, яке перебуває у податковій заставі.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2017 року позов задоволено частково: визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення від 20.07.2015 року № /342 в частині нарахування основного зобовязання в сумі 11114032,00 грн. та штрафних санкцій в сумі 5557015,00 грн.; визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення від 20.07.2015 року № /343 в частині нарахування основного зобовязання в сумі 42494075,00 грн. та штрафних санкцій в сумі 21247038,00 грн.; визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення від 20.07.2015 року № 00005725/28-06-23/38; у задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Постанову в частині задоволення позову в апеляційному порядку оскаржив відповідач, вважає її незаконною та необґрунтованою, оскільки суд неповно з'ясував обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, а також суд порушив норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Просить скасувати постанову у вказаній частині та прийняти нову, якою у задоволенні позову відмовити повністю.

На обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає наступне. ДП «Львіввугілля» в січні 2010 року передало ПАТ «Львівська вугільна компанія» 20628 т рядового вугілля, яке станом на момент проведення перевірки не перероблене та не повернуте позивачу і за цим зобовязанням строк позовної давності минув у січні 2013 року. На думку відповідача, така операція є безоплатним наданням товарів, а тому вартість вугілля в розмірі 13039800,00 грн. позивач був зобовязаний відповідно до п. 135.4 ст. 135 та пп. 14.1.202 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України включити до складу доходу за січень 2013 року. Також відокремлені підрозділи ДП «Львіввугілля» безоплатно надавали вугілля фізичним особам на побутові потреби у розмірі, визначеному Податковим кодексом, що в сумі 21931972,20 грн. повинно бути відображеним у складі доходів за період з 01.10.2011 року по 30.09.2014 року. Також заданими обліку відокремлених підрозділів ДП «Львіввугілля» у них наявна протермінована кредиторська заборгованість, яка повинна бути включеною до складу інших доходів, однак такої не включено, що спричинило заниження суми інших доходів. Крім того, ВП «Шахта «Лісова» завищив витрати за результатами одержаних послуг з перевезення працівників підрозділу, наданих ФОП ОСОБА_4, оскільки під час перевірки не підтверджено фактів реального одержання таких послуг і їх повязаність з господарською діяльністю вказаного підрозділу. Факти, встановлені під час перевірки, свідчать також і про відсутність у позивача належним чином оформлених підтверджуючих документів по взаємовідносинах з ТзОВ «Луганська вуглезабезпечувальна компанія», ФОП ОСОБА_4, ТзОВ «Вербена, ТзОВ «Рудліс-М», ФОП ОСОБА_5, ПП «Галич-Трейд», ПП «Роял Ісланд», ФОП ОСОБА_6, ТзОВ «Луганська вуглезбагачувальна компанія», ПП «РМУ 27», ТзОВ «Вербена», ТзОВ «Долі», ТзОВ «Укрторг-Трейдінг», ТзОВ «ІВК-Постач», ТзОВ «Рудліс», ТзОВ «СВС-Техбуд», ДП «Івано-Франківськ-Пропан» ПАТ «Івано-Франківськгаз». Такі висновки відповідач обґрунтовує відомостями баз даних ДПС, податкової звітності, Системи автоматизованого співставлення в розрізі контрагентів на рівні ДФС України щодо перелічених контрагентів та їх контрагентів, згідно з якими встановлено проведення транзитних фінансових потоків, спрямованих на здійснення операцій надання податкової вигоди переважно з контрагентами, які не виконують свої податкові зобовязання, в зв'язку з чим фінансово-господарська діяльність вказаних контрагентів здійснюється поза межами правового поля, а фінансово-господарські взаємовідносини за їх участю є такими, що вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювались цими правочинами. Також відповідач вважає, що позивачем не доведено реальність надання послуг ВП «Західвуглепостач» іншим відокремленим підрозділам підприємства. Крім того, ВП «Управління «Західвуглепостач» і ВП «Вуглезбут» при реалізації вугілля надають знижки до встановленої ціни вугілля, при цьому одержуючи з Державного бюджету України дотацію на часткове покриття витрат із собівартості готової товарної вугільної продукції. При цьому придбане зі знижками вугілля в подальшому реалізовувалось за цінами вище придбання. Також, на думку відповідача, позивач неправомірно здійснював реалізацію вугілля по занижених цінах ДП «Вугілля України». В порушення вимог п. п. 199.4, 199.5 ст. 199 Податкового кодексу України ДП «Львіввугілля» не здійснено перерахунок частки використання товарів/послуг в оподатковуваних операціях виходячи з фактичних обсягів проведених впродовж всього 2012 року оподатковуваних та неоподатковуваних операцій. Крім того, ДП «Львіввугілля» без згоди контролюючого органу реалізувало вугілля, яке перебувало у податковій заставі, а кошти, одержані від реалізації такого майна, спрямовано на оплату матеріалів, палива, електроенергії та послуг.

Постанова в частині відмови у задоволенні позову не оскаржена, тому не переглядається в апеляційному порядку відповідно до положень ст. 195 Кодексу адміністративного судочинства України та з врахуванням розяснень, що містяться в п. п. 13.1, 13.2 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013 року № 7 «Про судове рішення в адміністративній справі», в яких зазначено, що у разі часткового оскарження судового рішення суд апеляційної інстанції в описовій частині свого рішення повинен зазначити, в якій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, і при цьому не має права робити правові висновки щодо неоскарженої частини судового рішення, а також рішення суду першої інстанції в частині, що не оскаржена особою, яка подала апеляційну скаргу, не може бути скасовано або змінено апеляційним судом.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановив суд, працівники Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Львові Міжрегіонального головного управління Державної фіскальної служби провели планову виїзну документальну перевірку ДП «Львіввугілля» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.10.2011 року до 30.09.2014 року, за результатами якої складено акт від 23.06.2015 року № 174/28-06-41-01/32323256.

В акті перевірки зазначено про порушення позивачем вимог: пп. пп. 14.1.71, 14.1.181, 14.1.191 п. 14.1 ст. 14, п. 185.1 ст. 185, п. 187.1 ст. 187, п. 188.1 ст. 188, п. 193.1 ст. 193, п. 194.1 ст. 194, п. п. 198.2, 198.3, 198.6 ст. 198, п. п. 199.4, 199.5 ст. 199, п. п. 201.1, 201.8 ст. 201 Податкового кодексу України, внаслідок чого занижено суму грошового зобовязання з податку на додану вартість по вітчизняних товарах (роботах, послугах) на 42501381,00 грн.; пп. пп. 14.1 56, 14.1.202, 14.1.203, 14.1.228, 14.1.257 п. 14.1 ст. 14, п. п. 135.1, 135.2, 135.4, пп. 135.5.4 п. 135.5 ст. 135, п. п. 137.1, 137.4, 137.10 ст. 137, пп. 138.1.1 п. 138.1, п. п. 138.2, 138.4, 138.6, 138.8 ст. 138, пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України, внаслідок чого занижено суму грошового зобовязання податку на прибуток на 32384664,00 грн. та завищено суму відємного значення обєкта оподаткування податком на прибуток на 52419548,00 грн.; п. 3 ст. 92 Податкового кодексу України, а саме відчужено майно, яке перебуває у податковій заставі, що потребує обовязкової попередньої згоди органу державної податкової служби на таке відчуження, на суму 7983377,30 грн.

На підставі зазначеного акту перевірки Спеціалізована державна податкова інспекція з обслуговування великих платників у м. Львові Міжрегіонального головного управління Державної фіскальної служби прийняла податкові повідомлення-рішення від 20.07.2015 року: № /342, яким ДП «Львіввугілля» збільшено суму грошового зобовязання з податку на прибуток (дохід) підприємств і організацій державного підпорядкування на 48576996,00 грн., в тому числі 32384664,00 грн. за основним платежем і 16192332,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями; № /343, яким ДП «Львіввугілля» збільшено суму грошового зобовязання з податку на додану вартість на 63752071,50 грн., в тому числі 42501381,00 грн. за основним платежем і 21250690,50 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями; № /340, яким ДП «Львіввугілля» зменшено суму відємного значення обєкта оподаткування податком на прибуток на 52419548,00 грн.; № 00005725/28-06-23/38, яким до ДП «Львіввугілля» застосовано штраф у розмірі в розмірі 7983377,30 грн. за відчуження майна, яке перебуває у податковій заставі.

Враховуючи рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позову, оскарження постанови лише в частині задоволення позовних вимог та вимоги апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що в межах даного апеляційного провадження переглядається правомірність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень відповідача від 20.07.2015 року № /342 в частині нарахування основного зобовязання в сумі 11114032,00 грн. та штрафних санкцій в сумі 5557015,00 грн.; № /343 в частині нарахування основного зобовязання в сумі 42494075,00 грн. та штрафних санкцій в сумі 21247038,00 грн.; № 00005725/28-06-23/38 повністю.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень в частині, що переглядається апеляційним судом, виходячи з наступного.

Щодо господарських взаємовідносин позивача з ФОП ОСОБА_4, ТзОВ «Вербена, ТзОВ «Рудліс-М», ФОП ОСОБА_5, ПП «Галич-Трейд», ПП «Роял Ісланд», ФОП ОСОБА_6, ТзОВ «Луганська вуглезбагачувальна компанія», ПП «РМУ 27», ТзОВ «Вербена», ТзОВ «Долі», ТзОВ «Укрторг-Трейдінг», ТзОВ «ІВК-Постач», ТзОВ «Рудліс», ТзОВ «СВС-Техбуд», ДП «Івано-Франківськ-Пропан» ПАТ «Івано-Франківськгаз» колегія суддів зазначає наступне.

В розумінні пп. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України господарська діяльність це діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Відповідно до п. 138.2 ст. 138 цього Кодексу витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом ІІ цього Кодексу.

Згідно з пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 цього Кодексу не включаються до складу валових витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Відповідно до пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України податковий кредит це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до п. 185.1 ст. 185 даного Кодексу об'єктом оподаткування податком на додану вартість є операції платників податку з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу.

Згідно з п. 198.1 ст. 198 цього Кодексу право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій, зокрема з: придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України.

Відповідно до п. п. 198.2, 198.3 ст. 198 цього Кодексу датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду, в тому числі, у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно з п. 201.1 ст. 201 даного Кодексу податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

А відповідно до п. 198.6 ст. 198 цього Кодексу не дозволяється включення до податкового кредиту будь-яких витрат по сплаті податку, що не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями, а при імпорті робіт (послуг) актом прийняття робіт (послуг) чи банківським документом, який засвідчує перерахування коштів в оплату вартості таких робіт (послуг). У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим підпунктом документами, платник податку несе відповідальність у вигляді фінансових санкцій, установлених законодавством, нарахованих на суму податкового кредиту, не підтверджену зазначеними цим підпунктом документами.

На підставі аналізу зазначених норм колегія суддів дійшла висновку, що формування субєктом господарювання податкового кредиту та валових витрат не може ставитись у пряму залежність від додержання податкової дисципліни третіми особами, а повязане з призначенням придбаних товарів (робіт, послуг) для використання у господарській діяльності та наявності податкової накладної (накладних). При цьому, якщо контрагент не виконав свого зобов'язання щодо сплати податку до бюджету, це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи, однак дана обставина не є підставою для позбавлення платника податку права на формування валових витрат та податкового кредиту з податку на додану вартість у разі, якщо останній виконав усі передбачені законом умови щодо включення сум податку, сплачених ним в ціні придбаних товарів (робіт, послуг), до складу податкового кредиту та має всі документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту та валових витрат.

Також колегія суддів зазначає, що необхідно встановити факт реальності господарських операцій, тобто фактичне поставлення товарів (робіт, послуг). При цьому, аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту, а необхідною умовою для віднесення сплачених (нарахованих) у ціні товарів сум податку на додану вартість до податкового кредиту є факт реальності придбання товарів, вартість яких відноситься до податкового кредиту з податку на додану вартість. Для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість витрати платника щодо сплати (нарахування) відповідної суми податку у складі ціни товару (робіт, послуг) мають бути підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції та є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Необхідність підтвердження господарських операцій первинними документами визначена, зокрема, ст. ст. 2, 3, 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та п. 1.2 ст. 1, п. 2.1 ст. 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року № 88, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 року за № 168/704.

Відповідно до змісту вказаних норм для надання первинним документам юридичної сили і доказовості вони повинні бути складені відповідно до вимог чинного законодавства. Понесені витрати на придбання товарно-матеріальних цінностей повинні оформлятися відповідними документами, які б підтверджували фактичне отримання товарів (робіт, послуг).

Як встановив суд, за результатами відкритих торгів, що відбулись 12.01.2009 року, ДП «Львіввугілля» (замовник) 06.02.2009 року уклало з ФОП ОСОБА_7 (перевізник), договір про надання послуг з перевезення пасажирів наземним транспортом, відповідно до умов якого перевізник зобовязується згідно із заявками замовника або погодження відокремлених підрозділів перевозити працівників ДП «Львіввугілля». Відповідно до додаткової угоди до вказаного договору від 29.12.2009 року визначено, зокрема, що такий договір діє до завершення процедури відкритих торгів на 2010 рік, а в частині виконання зобовязань до повного і належного виконання цих зобовязань. Згідно з додаткового угодою до цього договору від 29.07.2010 року сторонами погоджено, що за послуги з надання пасажирських перевезень замовник перераховує на поточний рахунок перевізнику кошти, які розраховуються з розрахунку за 1 год. роботи автотранспорту (грн.) та 1 км. пробігу автотранспорту; Додатковою угодою від 31.12.2010 року дію вказаного договору пролонговано до завершення процедури відкритих торгів на 2011 рік; додатковими угодами від 01.03.2011 року та від 01.07.2011 року визначено нові ставки коштів за послуги пасажирських перевезень; 29.12.2011 року між сторонами укладено додаткову угоду, відповідно до якої визначено, що даний договір набирає чинності з моменту підписання і діє до завершення процедур відкритих торгів на 2012 рік, а в частині виконання зобовязань до повного і належного їх виконання; 29.12.2012 року продовжено дію договору від 06.02.2009 року до завершення процедури державних закупівель на 2013 рік.

Також 30.12.2013 року ДП «Львіввугілля» (замовник) уклало з ФОП ОСОБА_4 (перевізник) договір № 148 про надання послуг з перевезення пасажирів наземним транспортом, відповідно до умов якого перевізник зобовязується у 2014 році надати замовнику послуги, а саме пасажирські перевезення працівників підприємства. Перевізник зобовязується згідно заявки замовника, або з його погодження відокремлених підрозділів, перевозити працівників ДП «Львіввугілля».

Фактичне виконання сторонами своїх зобовязань за вказаними договорами, а саме реальне надання послуг перевізником і оплата замовником їх вартості, підтверджується наданими позивачем копіями: рахунків-фактур; актів здачі-прийняття робіт з додатками до них; талонів замовника; виписаних перевізником податкових накладних; журналу реєстрації транспортних перевезень на ВП «Шахта «Лісова»; трудових договорів від 21.12.2011 року та від 12.11.2014 року, укладених між ФОП ОСОБА_4 і найманим працівником водієм ОСОБА_8: письмових пояснень ФОП ОСОБА_4 від 16.04.2015 року, в яких останній пояснив, що ФОП ОСОБА_4 займається перевезенням працівників ДП «Львіввугілля» з 2005 року і виконує свої зобовязання відповідно до укладених договорів; поданих ФОП ОСОБА_4 податкових розрахунків сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку і сум отриманого з них податку за ІІІ квартал 2013 року, І-ІV квартали 2014 року, звітів про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування до органів доходів і зборів за ці періоди та податкових декларацій з податку на додану вартість за період листопад-грудень 2013 року, січень-грудень 2014 року з додатками до них, в яких відображено також господарські операції з ДП «Львіввугілля».

Також залучений до участі у справі в якості третьої особи ФОП ОСОБА_4 надав суду першої інстанції пояснення про те, що у нього працює достатня кількість водіїв, які здійснювали перевезення працівників відокремлених підрозділів ДП «Львіввугілля». ОСОБА_4 зазначив, що водії допускали порушення ведення журналу реєстрації перевезень, однак, це не є виною ВП «Шахта «Лісова». Зауважив, що вказані господарські операції щодо перевезення працівників були реальними, а перевезення здійснювалось декількома водіями.

Твердження відповідача про недоцільність понесених позивачем витрат на зазначені транспортні перевезення та їх повязаність з господарською діяльністю підприємства, на думку колегії суддів, є безпідставними і спростовуються, зокрема, поясненнями та довідкою ДП «Львіввугілля» від 30.11.2016 року № 1/1732, згідно з якими що ВП «Шахта «Лісова» знаходиться за 15 км від м. Червонограда, 5 км з них в глиб лісового масиву, з яким відсутнє автомобільне сполучення. Шахта працює цілодобово у 4 зміни, включаючи вихідні і святкові дні, в які ведеться видобуток вугілля, а також планові та непередбачувані ремонтні роботи. Шахта надкатегорійна за метаном вибухонебезпечна за вибуховістю вугільного пилу. Першочерговим завданням чергового автобуса при виникненні надзвичайного стану або включення стану або включенні плану ліквідації аварії є забезпечення доставки на шахту і з шахти спеціалістів всіх рангів, матеріалів харчування на період дії ПЛА. В роботу чергового автобуса входить: доставка на шахту ІТР, начальників дільниць перед змінами, для формування виробничих завдань (нарядів) до приїзду на роботу працівників шахти; доставка спеціалістів шахти в ДП «Львівугілля» в м. Сокаль та Головне управління Держпраці у Львівській області для оформлення необхідної документації; доставка спеціалістів та малогабаритних частин в будь-який час доби при потребі в разі виникнення на дільницях аварій, поломок; доставка в медичні заклади м. Червонограда легко травмованих, яким надано меддопомога на шахті, для подальшого лікування; доставка в літній період робітників шахти для проведення ремонтних робіт, ліквідації аварій на базу відпочинку, що знаходиться в Шацькому районі та виконання інших робіт, які неможливо передбачити.

04.01.2011 року, 09.02.2011 року, 04.01.2012 року і 23.05.2012 року ДП «Львіввугілля» (покупець) уклало з ТзОВ «Рудліс-М» (продавець) договори купівлі-продажу товару, відповідно до умов яких продавець зобовязується передати у встановлені строки та на умовах визначених цим договором лісоматеріали, вироби з них, інші подібні матеріали, продукцію виробничо-технічного призначення (товар), а покупець зобовязується в порядку та на умовах визначених у цьому договорі прийняти та оплатити відповідний товар.

Фактичне виконання сторонами своїх зобовязань за цими договорами підтверджується наданими позивачем копіями специфікацій, видаткових накладних, товарно-транспортних накладних, прибуткових ордерів, лімітних карт, податкових накладних.

04.01.2011 року і 03.02.2012 року ДП «Львіввугілля» (покупець) уклало з ФОП ОСОБА_6 (продавець) договори купівлі-продажу № 30 і № 22СП, відповідно до умов яких постачальник поставляє продукцію (запчастини до насосного обладнання) і передає у власність покупця, а покупець приймає та оплачує її на умовах цього договору.

Фактичне виконання сторонами своїх зобовязань за цими договорами підтверджується наданими позивачем копіями видаткових накладних, лімітно-заробітних карт, вимог, прибуткових ордерів, податкових накладних.

18.04.2014 року ДП «Львіввугілля» (покупець) уклало з ТзОВ «Долі» (постачальник) договір поставки № 90, відповідно до умов якого постачальник зобовязується передати у власність покупцю продукцію у строк, кількості, асортименті та за цінами згідно специфікацій, які складають невідємну частину договору.

Фактичне виконання сторонами своїх зобовязань за цими договорами підтверджується наданими позивачем копіями специфікацій, прибуткових ордерів, видаткових накладних, податкових накладних, товарно-транспортних накладних, декларації про прийняття вантажу.

18.04.2014 року ДП «Львіввугілля» (покупець) уклало з ТзОВ «СВС-Техбуд» (постачальник) договір поставки № 85, відповідно до умов якого постачальник зобовязується передати у власність покупцю продукцію у строк, кількості, асортименті та за цінами згідно специфікації, які складають невідємну частину договору

Фактичне виконання сторонами своїх зобовязань за цими договорами підтверджується наданими позивачем копіями специфікацій, прибуткових ордерів, видаткових накладних, товарно-транспортних накладних, податкових накладних.

12.09.2013 року і 25.02.2014 року ДП «Львіввугілля» (покупець) уклало з ТзОВ «ІВК-Постач» (постачальник) договори поставки, відповідно до умов якого постачальник зобовязується передати у власність покупцю продукцію у строк, асортименті та за цінами, згідно специфікацій, які складають невідємну частину договору.

Фактичне виконання сторонами своїх зобовязань за цими договорами підтверджується наданими позивачем копіями специфікацій, прибуткових ордерів, видаткових накладних, товарно-транспортних накладних, податкових накладних.

10.02.2012 року, 29.02.2012 року, 15.03.2012 року, 24.04.2012 року, 17.05.2012 року, 18.06.2012 року і 29.08.2012 року ДП «Львіввугілля» (покупець) уклало з ТзОВ «Вербена» (постачальник) договори поставки, відповідно до умов яких постачальник обовязується передати у власність покупцю продукцію у строк, кількості та за цінами згідно специфікацій, які є невідємними частинами договорів.

Фактичне виконання сторонами своїх зобовязань за цими договорами підтверджується наданими позивачем копіями специфікацій, прибуткових ордерів, видаткових накладних, товарно-транспортних накладних, податкових накладних.

27.05.2014 року, 02.06.2014 року, 03.06.2014 року і 04.06.2014 року ДП «Львіввугілля» (покупець) уклало з ТзОВ «Укрторг-Трейдинг» (постачальник) договори поставки товару № № 69-72, відповідно до умов яких постачальник зобовязується передати у власність покупцю продукцію у строк, кількості та за цінами згідно специфікацій, які є невідємними частинами договорів.

Фактичне виконання сторонами своїх зобовязань за цими договорами підтверджується наданими позивачем копіями специфікацій, прибуткових ордерів, видаткових накладних, товарно-транспортних накладних, податкових накладних.

16.10.2012 року ДП «Львіввугілля» (покупець) уклало з ТзОВ «Луганська вуглезбагачувальна компанія» (постачальник) договір поставки № 54/10, відповідно до умов якого постачальник зобовязується поставити покупцю вугілля марки ГЖСШ орієнтовно у кількості 20000 тонн, а покупець прийняти і оплатити товар у порядку визначеному згідно з умовами договору.

Фактичне виконання сторонами своїх зобовязань за цими договорами підтверджується наданими позивачем копіями актів приймання-передачі вугільної продукції, розрахунків ціни та вартості вугілля, акту звіряння кількості та якості вугільної продукції, посвідчень про якість вугілля, накладних на відправку залізничним транспортом, податкових накладних. Також факт одержання позивачем вугілля від зазначеного контрагента підтверджується фактом його подальшої реалізації Добротвірській тепловій електростанції, про що зазначає сам відповідач в акту перевірки. При цьому, на думку колегії суддів, суд першої інстанції обґрунтовано відхилив доводи контролюючого органу про неможливість встановлення виробника зазначеного вугілля, оскільки, як правильно зазначив суд, дослідження цього питання можливе лише за наслідками проведення перевірки ТзОВ «Львівська вуглезбагачувальна компанія», а не зі змісту зазначеного вище договору.

Також в періоді, який перевірявся, ДП «Львіввугілля» (покупець) здійснювало господарські операції з придбання товарів (лісоматеріалів) у ФОП ОСОБА_5

Фактичне здійснення цих операцій підтверджується наданими позивачем копіями видаткових накладних, товарно-транспортних накладних, податкових накладних, актів приймання-передачі товарів, реєстром виданих накладних.

Крім зазначених вище документів отримання відокремленими підрозділами ДП «Львіввугілля» товарів від вказаних контрагентів підтверджуються наданими позивачем копіями довіреностей на отримання товарно-матеріальних цінностей, виписаних на працівників відокремлених підрозділів та зареєстрованих у відповідних журналах, а також копіями довідок про отримання зазначених товарів ВП «Управління «Західвуглепостач».

Також, як вбачається з наведених вище документів, всі вони відповідають вимогам до первинних документів, встановленим Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», надавались при проведенні перевірки, а відповідач у встановленому порядку не довів факту підробки цих документів.

А податкові накладні, виписані зазначеними вище контрагентами позивача, містили всі необхідні реквізити, передбачені чинним на момент їх виписки законодавством, тому з дня отримання цих податкових накладних у ДП «Львівугілля» виникло право формувати податковий кредит по взаєморозрахунках з цими контрагентами.

Щодо посилання податкового органу на відсутність у відокремлених підрозділів позивача товарно-транспортних накладних на транспортування придбаних товарів по окремих операціях або оформлення таких накладних з недоліками, а також, що у видаткових накладних не зазначено відомостей про осіб, що отримували товари, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 1 «Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні», затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 року № 363, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 20.02.1998 року за № 128/2568, товарно-транспортна накладна це єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи. Згідно з пунктом 8.26 Правил вантаження і розвантаження вважаються закінченими після вручення водієві належним чином оформлених товарно-транспортних накладних на навантажений або вивантажений вантаж.

Згідно з пп. пп. 11.1, 11.4 цих Правил товарно-транспортна накладна є основним документом на перевезення вантажів. Товарно-транспортну накладну на перевезення вантажів автомобільним транспортом замовник (вантажовідправник) повинен виписувати в кількості не менше чотирьох екземплярів. Замовник (вантажовідправник) засвідчує всі екземпляри товарно-транспортної накладної підписом і при необхідності печаткою (штампом).

Відповідно до змісту наведених норм оформлення товарно-транспортних накладних у відповідній кількості примірників здійснюється саме вантажовідправником, однак у спірних випадках вантажовідправниками товару виступали контрагенти позивача постачальники товарів, а не ДП «Львівугілля», в звязку з чим позивач не може нести відповідальність за недоліки чи не заповнення відповідних товарно-транспортних накладних.

Також, як правильно зазначив суд першої інстанції, податкове законодавство не ставить у залежність право платника податків на податковий кредит від наявності чи відсутності товарно-транспортної накладної, оскільки такі накладні не є документами первинного бухгалтерського обліку, на підставі яких проводиться оприбуткування поставленого товару, та не є єдиним та безумовним документом, що підтверджує факт придбання або продажу товарно-матеріальних цінностей.

Посилання податкового органу на відомості баз даних Державної фіскальної служби України, податкової звітності, Системою автоматизованого співставлення в розрізі контрагентів на рівні Державної фіскальної служби України, а також акти про неможливість проведення зустрічних звірок вказаних вище підприємств контрагентів позивача, в яких зазначено, зокрема, про відсутність економічних та технічних можливостей для забезпечення поставки товарно-матеріальних цінностей та виконання робіт, здійснення транзитних фінансових потоків тощо, колегія суддів вважає необґрунтованими і не бере їх до уваги, оскільки ці відомості отримані без дослідження первинних документів фінансового і бухгалтерського обліку цих підприємств щодо взаємовідносин саме з ДП «Львівугілля», в зв'язку з чим такі відомості не можна вважати повністю достовірними та обґрунтованими.

Крім того, колегія суддів враховує принцип презумпції добросовісності платника податків, який означає, що подані платником податків контролюючому органу документи податкової звітності є дійсними, повно та об'єктивно відтворюють господарські операції, що є об'єктом оподаткування та/або фінансові показники яких впливають на податковий обов'язок платника податків, якщо інше не буде доведено контролюючим органом.

Також колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що отримання податковим органом акту перевірки чи довідки зустрічної звірки, у яких викладені висновки про вчинення контрагентом платника податків нікчемного правочину або відображення у звітності показників господарських операцій, які фактично не відбулись тощо, не звільняє такий податковий орган від виконання обов'язку із самостійного встановлення та доведення факту вчинення платником податків порушення закону. Акт перевірки контрагента не має преюдиційного значення та не є документом, що достовірно та безсумнівно підтверджує обставини фактичної дійсності.

Крім того, на думку колегії суддів, належними доказами здійснення субєктами господарювання податкових правопорушень можуть бути визнані лише ті матеріали податкової перевірки, які отримані та досліджені податковим органом в рамках здійснення заходів податкового контролю відносно спірного податкового періоду. А у випадку наявності ознак кримінального правопорушення, на думку колегії суддів, доказом вини може бути лише вирок суду, постановлений у кримінальній справі, що набрав законної сили, яким встановлено факт здійснення посадовими особами підприємств контрагентів позивача фіктивного підприємництва, тобто відсутність реальних господарських операцій, однак таких доказів податковий орган суду не надав.

При цьому, як встановив суд, на момент здійснення господарських операцій з позивачем дані підприємства були зареєстровані у встановленому порядку, не були виключені з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, перебували на обліку в органах державної податкової служби та були зареєстровані платниками податку на додану вартість.

Враховуючи наведені вище обставини, колегія суддів дійшла висновку, що на підставі належних, допустимих та достатніх доказів встановлено факти реального придбання ДП «Львівугілля» товарів (робіт, послуг) у зазначених вище контрагентів, які використовувались ним у власній господарській діяльності, підтвердження здійснення господарських операцій первинними документами, які відповідають вимогам законодавства, тому у податкового органу не було законних підстав для висновків про неправомірність формування позивачем витрат і податкового кредиту з податку на додану вартість по взаєморозрахунках з цими контрагентами в періоді, що перевірявся.

Щодо висновків податкового органу про протиправне невключення позивачем до складу доходу відповідних податкових періодів кредиторської заборгованості, за якою минув термін давності (безнадійна заборгованість), колегія суддів зазначає наступне.

Як встановив суд, ДП «Львіввугілля» є юридичною особою до складу якої входить 23 відокремлені підрозділи. Виробниками готової вугільної продукції є шахти, а інші відокремлені підрозділи забезпечують роботу шахт (перевезення вугілля, постачання товарно-матеріальних цінностей, підготовка кадрів, визначення якісних показників вугілля, розробка териконів шахт тощо). Наказом керівника ДП «Львіввугілля» від 05.04.2011 року № 77 затверджено «Порядок ведення бухгалтерського обліку на підприємстві», відповідно до якого бухгалтерський облік ведеться усіма відокремленими підрозділами та надається основній юридичній особі для формування, зокрема, податкової звітності. Зокрема зазначено, що у відокремлених підрозділів формувались лише витрати відповідно до пп. 138.10.6 п. 138.10 ст. 138 Податкового кодексу України до інших витрат звичайної діяльності (крім фінансових витрат), не повязані безпосередньо з виробництвом та/або реалізацією товарів, виконаних робіт, наданих послуг належить вартість вугілля та вугільних або торфяних брикетів, безоплатно наданих в обсягах та за переліком професій, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, в тому числі компенсації вартості такого вугілля та вугільних або торфяних брикетів.

В акті перевірки відповідач вказує, що у відокремлених підрозділів ДП «Львіввугілля» існує безнадійна заборгованість, а саме: у ВП «Шахта «Візейська» станом на 01.10.2011 року існує протермінована кредиторська заборгованість в розмірі 94865,00 грн. перед ВАТ «Бродівський механічний завод», яка виникла у вересня 2004 року, не погашена станом на 30.09.2014 року і відображена у рахунках 63/20, 63/30, 63/40; у ВП «Шахта Лісова» станом на 01.10.2011 року існує протермінована кредиторська заборгованість в розмірі 3861976,00 грн., з них перед ТзОВ «Кос» 1668,00 грн., яка виникла у лютому 2008 року, перед ДПЗП «Укрінтеренерго» 3299740,00 грн., яка виникла у грудні 2003 року, перед ВТФ «Волиньбудкомплектація» 183137,00 грн., яка виникла у липні 2009 року, перед ВАТ «ДМУ м. Добротвір» 44933,00 грн., яка виникла у липні 2007 року, перед СПД ОСОБА_9 261719,00 грн., яка виникла у жовтні 2003 року, перед ТзОВ «Незабудка» 9627,00 грн., яка виникла у березні 2008 року, перед ТзОВ «Інек» 46646,00 грн., яка виникла у липні 2008 року, перед ПП «Нова Перспектива» 9911,00 грн., яка виникла у вересні 2009 року, перед ДП «Газ Сервіс» 4595,00 грн., яка виникла у вересні 2009 року. Станом на 30.09.2014 року така заборгованість не погашена, відображена в обліку по рахунках в рахунках 63/20, 63/30, 63/40; у ВП «Шахта «Зарічна» станом на 01.10.2011 року на суму 114389,12 грн., з них перед ДП «Газ Сервіс» 2192,63 грн., яка виникла у грудні 2008 року, перед ТзОВ « 2М» 1269,34 грн., яка виникла у червні 2010 року, перед ПП ОСОБА_10 6500,00 грн., яка виникла у травні 2006 року, перед ТзОВ «Спецкомтех» 12132,00 грн., яка виникла у травні 2011 року, перед ТзОВ «Віг» 10296,02 грн., яка виникла у травні 2008 року, перед ДГЛ м. Буськ 50766,14 грн., яка виникла у листопаді 2006 року, перед ТзОВ «Промбуденергія» 1186,00 грн., яка виникла у квітні 2010 року, перед ПП «Укрнадрапостач» 16471,54 грн., яка виникла у липні 2009 року, перед ПП ОСОБА_11 11224,00 грн., яка виникла у березні 2011 року, перед Фірмою «Віктор» 2351,45 грн., яка виникла у вересні 2010 року.

Відповідно до пп. 135.5.4 п. 135.5 ст. 135 Податкового кодексу України до складу інших доходів платника податку включаються, зокрема, суми безнадійної кредиторської заборгованості. Згідно з пп. 14.1.11 п. 14.1 ст. 14 цього Кодексу безнадійною є, зокрема, заборгованість за зобов'язаннями щодо якої минув строк позовної давності.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з ч. 1 ст. 257 цього загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, сплив позовної давності є підставою для відмови у позові, а заборгованість відноситься до категорії безнадійної. Відповідно, товари чи послуги, які отримані платником та не оплачені протягом терміну позовної давності, вважаються безоплатно отриманими, право на податковий кредит щодо таких товарів/послуг у платника податку на додану вартість відсутнє, сума заборгованості, що не стягнута після закінчення строку позовної давності, визнається безнадійною та класифікується як безповоротна фінансова допомога. Щодо простроченої заборгованості фізичної або юридичної особи, не погашеної внаслідок недостатності майна зазначеної особи, така заборгованість визнається безнадійною за умови, що дії щодо примусового стягнення майна боржника не призвели до повного погашення заборгованості.

Щодо зазначених сум заборгованості позивач надав податковому органу і суду: копію листа Відділу державної виконавчої служби Червоноградського місткого управління юстиції Львівської області від 02.10.2009 року, в якому зазначено, що на виконанні цього відділу перебуває зведене виконавче провадження, відкрите на підставі наказу Господарського суду Львівської області від 07.11.2005 року про стягнення з позивача ДП «Львіввугілля» на користь ДПЗД «Укрінтеренерго» 6546125,66 грн., яке не закінчене; копію листа Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області від 30.04.2015 року, в якому зазначено, що на виконанні у Відділі державної виконавчої служби Сокальського районного управління юстиції Львівської області перебуває зведене виконавче провадження про стягнення заборгованості з ДП «Львіввугілля» на користь фізичних осіб, юридичних осіб та держави, в тому числі на виконання наказу Господарського суду Львівської області від 24.05.2005 року про стягнення з ДП «Львіввугілля» на користь ДП «Укрінтеренерго» заборгованості в сумі 6546125,66 грн., по якому державним виконавцем 21.01.2014 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження; копії судових рішень про стягнення з ДП «Львіввугілля» на користь інших фізичних та юридичних осіб заборгованості, а саме копію ухвали Господарського суду Львівської області від 30.10.2003 року у справі № 4/1755-6/189 про стягнення з ДП «Львіввугілля» на користь ВТФ «Волиньбудкомплектація» 239209,36 грн., копію рішення Господарського суду Львівської області від 19.04.2005 року у справі № 4/203-2/10 за позовом ДПЗД «Укрінтеренерго» до ДП «Львіввугілля» про стягнення 6546125,66 грн., копію ухвали Господарського суду Львівської області від 24.02.2004 року у справі № 4/1627-13/214, копію ухвали Господарського суду Львівської області від 25.02.2003 року у справі № 4/3174-35/413 про стягнення з ВП «Шахта «Візейська» на користь ВАТ «Бродівський механічний завод» 139448,48 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року № 606-XIV,який був чинним на час виникнення спірних правовідносин та у відповідній редакції, виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. У разі якщо боржник є юридичною особою, то виконання провадиться за місцезнаходженням його постійно діючого органу або майна.

Статтею 44 цього Закону було передбачено, що разі якщо сума, стягнута з боржника, недостатня для задоволення всіх вимог за виконавчими документами, вона розподіляється державним виконавцем між стягувачами в порядку черговості, встановленому цією статтею. Вимоги стягувачів кожної наступної черги задовольняються після задоволення в повному обсязі вимог стягувачів попередньої черги. У разі якщо стягнута сума недостатня для задоволення в повному обсязі усіх вимог однієї черги, вимоги задовольняються пропорційно до належної кожному стягувачу суми. Вимоги стягувачів щодо виплати заборгованості із заробітної плати задовольняються в порядку надходження виконавчих документів. Стягнута з боржника сума розподіляється між стягувачами згідно з виконавчими документами, за якими відкрито виконавчі провадження на день зарахування стягнутої суми на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби.

Як встановив суд, зазначені вище виконавчі провадження були зупинені відповідно до п. 15 ст. 37 вказаного Закону, а саме у звязку з внесенням ДП «Львіввугілля» до Реєстру підприємств паливно-енергетичного комплексу.

Відповідно до ст. 39 зазначеного Закону протягом строку, на який виконавче провадження зупинено, виконавчі дії не провадяться. Накладений державним виконавцем арешт на майно боржника, у тому числі на кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, не знімається. У період зупинення виконавчого провадження державний виконавець має право звертатися до суду в порядку, встановленому цим Законом, а також вживати заходів щодо розшуку боржника (його майна) або перевірки його майнового стану.

Також постановою Львівського окружного адміністративного суду від 02.11.2015 року у справі № 813/3964/15, яка набрала законної сили, було визнано протиправною бездіяльність Відділу державної виконавчої служби Сокальського районного управління юстиції Львівської області щодо не розгляду заяв ДП від 10.06.2015 року № 8.1/1061 та від 15.07.2015 року № 8.1/1325 та зобовязано Відділ державної виконавчої служби Сокальського районного управління юстиції Львівської області зупинити зведене виконавче провадження від 25.07.2013 № ВП 39078308, боржником в якому є ДП «Львіввулля», крім рішень про виплату заробітної плати, вихідної допомоги, інших виплат (компенсацій), що належать працівнику у зв'язку з трудовими відносинами, відшкодування матеріальної (майнової) шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, стягнення аліментів та рішень про стягнення заборгованості із сплати внесків до фондів загальнообовязкового державного соціального страхування і заборгованості із сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове держать соціальне страхування до органів Пенсійного фонду України, а також щодо рішень про стягнення заборгованості за електричну енергію і послуги з її передачі та розподілу. Зі змісту вказаного рішення встановлено, що таке прийнято вже на підставі п. 17 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції чинній, станом на момент виникнення спірних правовідносин, а саме прийняття рішення про приватизацію вугледобувних підприємств відповідно до Закону України «Про особливості приватизації вугледобувних підприємств».

Таким чином, як правильно встановив суд першої інстанції, зазначені вище рішення судів про стягнення заборгованості з ДП «Львіввугілля» і його відокремлених підрозділів станом на час виникнення спірних правовідносин не виконувались в зв'язку із зупиненням відповідних виконавчих проваджень, а також виконавчі документи не були повернуті і виконавчі провадження не закінчені. Тому колегія суддів вважає правильним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що оскільки рішення про стягнення заборгованості з ДП «Львіввугілля» і його відокремлених підрозділів на користь зазначених вище субєктів господарювання перебувають на виконанні в органах державної виконавчої служби, вказана заборгованість не може вважатись такою, термін позовної давності по якій минув, тобто безнадійною заборгованістю, в зв'язку з чим у позивача був відсутній обовязок включення сум цієї заборгованості до склад інших доходів.

Щодо безоплатного надання ПАТ «Львівська вугільна компанія» рядового вугілля у кількості 20628,0 тонн колегія суддів зазначає наступне.

В акті перевірки зафіксовано, що ДП «Львіввугілля» в січні 2010 року передало ПАТ «Львівська вугільна компанія» рядове вугілля у кількості 20628,0 тонн, яке станом на 30.09.2014 року не повернуто, що підтверджується матеріалами кримінального провадження № 0000960, в ході якого встановлено, що станом на 28.11.2014 року в ПАТ «Львівська вугільна компанія» зазначене вугілля у відсутнє, отже, останнє всупереч договорам з позивачем не перероблено та не повернуто його, а строк позовної давності щодо відповідних зобовязань минув у січні 2013 року. Тому, на думку контролюючого органу, дане вугілля слід вважати безоплатно наданим з врахуванням договірної ціни 633 грн./1 тонну,що становить 13039800,00 грн., позивач був зобовязаний включити цю суму до складу податкових зобовязань.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість таких тверджень відповідача, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 185.1 ст. 185 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час зазначених вище правовідносин) об'єктом оподаткування є операції платників податку із,зокрема, постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об'єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об'єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю.

Згідно з п. 188.1 ст. 188 цього Кодексу база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної (контрактної) вартості, але не нижче звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, з урахуванням загальнодержавних податків та зборів.

Пунктом 135.1 ст. 135 цього Кодексу було передбачено, що доходи, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, включаються до доходів звітного періоду за датою, визначеною відповідно до статті 137, на підставі документів, зазначених у пункті 135.2 цієї статті, та складаються з: доходу від операційної діяльності, який визначається відповідно до пункту 135.4 цієї статті; інших доходів, які визначаються відповідно до пункту 135.5 цієї статті, за винятком доходів, визначених у пункті 135.3 цієї статті та у статті 136 цього Кодексу.

Згідно з пп. 135.4.1 п. 135.4 цієї статті дохід від операційної діяльності визнається в розмірі договірної (контрактної) вартості, але не менше ніж сума компенсації, отримана в будь-якій формі, в тому числі при зменшенні зобов'язань, та включає, зокрема, дохід від реалізації товарів, виконаних робіт, наданих послуг, у тому числі винагороди комісіонера (повіреного, агента тощо); особливості визначення доходів від реалізації товарів, виконаних робіт, наданих послуг для окремих категорій платників податків або доходів від окремих операцій встановлюються положеннями цього розділу.

Підпунктом 14.1.2002 п. 14.1 ст. 14 цього Кодексу визначено, що продаж (реалізація) товарів це будь-які операції, що здійснюються згідно з договорами купівлі-продажу, міни, поставки та іншими господарськими, цивільно-правовими договорами, які передбачають передачу прав власності на такі товари за плату або компенсацію незалежно від строків її надання, а також операції з безоплатного надання товарів. Не вважаються продажем товарів операції з надання товарів у межах договорів комісії (консигнації), поруки, схову (відповідального зберігання), доручення, довірчого управління, оперативного лізингу (оренди), інших цивільно-правових договорів, які не передбачають передачі прав власності на такі товари.

Тобто якщо платник податку на прибуток безоплатно надає товари (роботи, послуги) незалежно від статусу отримувача, дохід від реалізації товарів (робіт, послуг) визначається за звичайною ціною. При цьому платник має право включити до витрат собівартість таких товарів (робіт, послуг).

Безоплатна передача товарів передбачає, що договірна вартість дорівнює нулю, тому й податкові зобовязання з податку на додану вартість за цією операцією дорівнюють також нулю.

А згідно з пп. 14.1.13 цієї статті безоплатна передача товарів, робіт, послуг, необоротних активів це їх передача без висунення вимоги щодо компенсації їх вартості або їх повернення.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, безоплатна передача товарів передбачає, що договірна вартість дорівнює нулю, тому й податкові зобовязання за цією операцією дорівнюють також нулю (якщо це неконтрольована операція). При цьому, безоплатна передача товарів, робіт, послуг не відноситься до господарської діяльності, оскільки вона не спрямована на отримання доходу.

Відповідно до умов договорів, укладених між ДП «Львіввугілля» і ПАТ «Львівська вугільна компанія», останнє було зобовязане провести переробку рядового вугілля та відвантажити позивачу концентрат, вироблений з цього рядового вугілля, протягом 3-х днів з моменту надходження давальницької сировини до збагачувальної фабрики, проте вказаних домовленостей не виконало.

20.05.2015 року ДП «Львіввугілля» звернулось до ПАТ «Львівська вугільна компанія» з претензіями про проведення переробки вказаного рядового вугілля та здійснення відвантаження виробленого з нього концентрату або повернення давальницької сировини, однак не отримало жодної відповіді на ці претензії.

25.05.2015 року інвентаризаційна комісія ПАТ «Львівська вугільна компанія» в присутності представника ДП «Львіввугілля» виявила нестачу відповідної кількості вугілля, що було оформлено відповідним протоколом, затвердженим керівником ПАТ «Львівська вугільна компанія».

У звязку з виявленням нестачі комісія ДП «Львіввугілля» здійснила оцінку нанесених збитків, а також позивач 04.06.2015 року звернувся до ПАТ «Львівська вугільна компанія» із претензією про відшкодування збитків на суму 16643940,89 грн.

Також ДП «Львіввугілля» звернулось до суду з позовом про стягнення з ПАТ «Львівська вугільна компанія» збитків у вказаній сумі 16643940,89 грн. Ухвалою Господарського суду Львівської області від 27.07.2015 року було порушено провадження у вказаній справі у справі № 914/2493/15.

25.08.2015 року на офіційному сайті Вищого господарського суду України опубліковано оголошення № 21815 про порушення справи № 914/2441/15 про банкрутство ПАТ «Львівська вугільна компанія», а ухвалою цього суду від 24.09.2015 року провадження у вказаній справі зупинено до затвердження реєстру вимог кредиторів.

ДП «Львіввугілля» звернулось із заявою про визнання майнових вимог та кредитором вимоги до боржника ПАТ «Львівська вугільна компанія», яку ухвалою від 18.09.2015 року було прийнято до розгляду.

А постановою Львівського апеляційного господарського суду ухвалу Господарського суду Львівської області від 18.02.2016 року у справі № 914/2441/15 (про визнання кредиторських вимог ДП «Львіввугілля») було залишено без змін, а апеляційну скаргу ТзОВ «Новіком» без задоволення.

Апеляційний суд мотивував своє рішення наступним. Відповідно до умов договорів на переробку рядового вугілля ПАТ «Львівська вугільна компанія» було зобов'язане провести переробку рядового вугілля та відвантажити замовнику концентрат, вироблений з цього рядового вугілля протягом трьох днів з моменту надходження давальницької сировини до збагачувальної фабрики. Згідно норм Цивільного кодексу України зобов'язання за договором мають виконуватися належним чином і у встановлений термін. Одностороння відмова від виконання зобов'язань, так само як і одностороння зміна умов договору, не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Факт передачі вугілля підтверджується відповідними актами приймання-передачі. Зокрема, згідно акту станом на 31.04.2015 року залишок рядового вугілля на складах підприємства боржника становив 20628,00 тонн. Проте 21.05.2015 року інвентаризаційною комісією боржника в присутності представника ДП «Львіввугілля» виявлено нестачу рядового вугілля в кількості 20628,00 тонн, про що свідчить належним чином оформлений та затверджений керівником ПАТ «Львівська вугільна компанія» Протокол за № 1. Згідно акту оцінки збитків, які завдано суб'єкту господарювання, від 04.06.2015 року та рецензії від 04.06.2015 року на акт оцінки збитків вартість нестачі рядового вугілля в кількості 20628,00 тонн складає 11868918,79 грн. без ПДВ. Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку,що дані вимоги є грошовим зобов'язанням в розумінні ст. 1 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а тому підлягають визнанню. При цьому, суд відхилив доводи боржника щодо спливу позовної давності по зазначених вимогах, оскільки з поданих ДП «Львіввугілля» документів вбачається, що штрафні санкції, інфляційні нарахування та три проценти річних в загальній сумі 4775022,10 грн. нараховані за період із 01.02.2010 року по 01.05.2015 року за несвоєчасне відвантаження вугільної продукції. Аналіз норм Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України, свідчить, що у боржника обов'язок сплати штрафних санкцій та платежів згідно ст. 625 Цивільного кодексу виникає у випадку невиконання грошового зобов'язання, якого у боржника ПАТ «Львівська вугільна компанія» в період із 01.02.2010 року до 01.05.2015 року у зв'язку з нестачею рядового вугілля не існувало, оскільки факт нестачі рядового вугілля встановлено лише 21.05.2015 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає правильним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що вугілля у кількості 20628,0 тонн, передане ДП «Львіввугілля» до ПАТ «Львівська вугільна компанія» відповідно до укладеного між ними договору для збагачення і подальшого повернення, не може вважатись таким, що надане безоплатно, оскільки щодо цього вугілля здійснюється передбачені законодавством заходи щодо стягнення на користь позивача його вартості у судовому порядку і строк давності щодо такої не минув, а тому у позивача відсутній обовязок включати вартість вказаного вугілля до доходу за операціями з безоплатної поставки товару.

Щодо операцій з безоплатного надання вугілля фізичним особам колегія суддів зазначає наступне.

Відповідач вказує, що в період з 01.10.2011 року до 30.09.2014 року, який перевірявся, відокремлені підрозділи ДП «Львіввугілля» відповідно до ст. 43 Гірничого Закону України безоплатно надавали вугілля фізичним особам на побутові потреби у розмірі, що визначається колективним договором, однак, не сформували за результатами цих операцій дохід від безоплатного надання товарів в розмірі 21931972,20 грн., сформувавши при цьому витрати за цими операціями.

Відповідно до ст. 43 Гірничого Закону України підприємства з видобутку вугілля та вугледобувні підприємства безоплатно надають працівникам та іншим категоріям громадян вугілля для побутових потреб.

Як встановив суд, відпуск вугілля працівникам та пенсіонерам підприємства позивача здійснюється на підставі ст. 43 Гірничого Закону України з паливного складу ВП «Управління «Західвуглепостач», відповідно до виданих талонів відокремленими підрозділами. Вугілля на паливний склад відвантажувалось відокремленими підрозділами позивача шахтами, що відображено у відповідних відомостях і включено до складу доходу в деклараціях з податку на прибуток по ДП «Львіввугілля». Формування доходів з реалізації вугільної продукції проводилось по ДП «Львіввугілля» відповідно до відомості № 16 про відвантажене вугілля споживачам та відображалось в декларації з податку на прибуток в рядку 2 апарату управління, що підтверджується наданими позивачем копіями цих відомостей і декларацій.

Пунктом 138.10 ст. 138 Податкового кодексу України (в редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) було передбачено, що до складу інших витрат включаються, зокрема, витрати звичайної діяльності (крім фінансових витрат), не пов'язані безпосередньо з виробництвом та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, зокрема, вартість вугілля та вугільних або торфяних брикетів, безоплатно наданих в обсягах та за переліком професій, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, в тому числі компенсації вартості такого вугілля та вугільних або торфяних брикетів: працівникам з видобутку (переробки) вугілля та вуглебудівних підприємств; пенсіонерам, які пропрацювали на підприємствах з видобутку (переробки) вугілля, вуглебудівних підприємствах: на підземних роботах не менше ніж 10 років для чоловіків і не менше ніж 7 років 6 місяців для жінок; на роботах, пов'язаних із підземними умовами, не менше ніж 15 років для чоловіків і не менше ніж 12 років 6 місяців для жінок; на роботах технологічної лінії на поверхні діючих шахт чи на шахтах, що будуються, розрізах, збагачувальних та брикетних фабриках не менше ніж 20 років для чоловіків і не менше ніж 15 років для жінок; інвалідам і ветеранам війни та праці, особам, нагородженим знаками «Шахтарська слава» або «Шахтарська доблесть» I, II, III ступенів, особам, інвалідність яких настала внаслідок загального захворювання, у разі якщо вони користувалися цим правом до настання інвалідності.

Згідно з визнаннями понять продажу (реалізації) товарів та товарів, які передаються безоплатно, які надано у пп. пп. 14.1.13, 14.1.202 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, текст яких наведено вище, для того, щоб доходи, отримані від їх здійснення операцій з продажу товарів, в тому числі їх безоплатної передачі, включались до сукупного доходу відповідного періоду, такі операції повинні мати цивільно-правовий характер, а саме базуватись на юридичній рівності, вільному волевиявленні та майновій самостійності їх учасників.

ДП «Львіввугілля» є вугледобувним підприємством.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що безоплатне надання своїм працівникам і пенсіонерам вугілля на побутові потреби є соціальною, передбаченою законом цих осіб, а ДП «Львіввугілля» у цьому випадку позбавлене можливості визначити умови надання такого вугілля і доходу від його відчуження не одержує, тобто така передача не є продажем товару в розумінні зазначених вище норм Податкового кодексу України.

За таких обставин, на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що жодною законодавчою нормою не передбачено обовязку ДП «Львіввугілля» та ВП «Управління «Західвуглепостач» повторного включення безоплатно наданого вугілля відповідно до ст. 43 Гірничого Закону України до складу доходів і ВП і підприємства, оскільки єдиним власником відповідного вугілля на всіх відокремлених підрозділах є лише ДП «Львіввугілля», яке вже один раз включило в дохід вартість вугілля, що відображено у деклараціях з податку на прибуток.

Щодо висновків відповідача про заниження позивачем і його відокремленими підрозділами податкових зобовязань у звязку з реалізацією вугільної продукції із застосуванням знижок в залежності якісних характеристик, а також нездійснення перерахунку частки використання товарів (послуг) в оподатковуваних операціях, виходячи з фактичних обсягів оподатковуваних та неоподатковуваних операцій, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до пп. 197.1.28 п. 197.1 ст. 197 Податкового кодексу України звільняються від оподаткування операції постачання товарів (послуг), зокрема, у частині суми компенсації на покриття різниці між фактичними витратами та регульованими цінами (тарифами) у вигляді виробничої дотації з бюджету.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, в контексті спірних правовідносин такі операції повинні відповідати критеріям щодо регулювання ціни на вугільну продукцію державою, тобто держава має встановлювати конкретний тариф, за яким повинна здійснюватись реалізація відповідного вугілля, а також підприємству повинно бути надано виробничу дотацію з бюджету.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 191 Господарського кодексу України державні регульовані ціни запроваджуються Кабінетом Міністрів України, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень у встановленому законодавством порядку. Державне регулювання цін здійснюється згідно із Законом України «Про ціни і ціноутворення».

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про ціни і ціноутворення» реалізація державної цінової політики, проведення економічного аналізу рівня та динаміки цін, розроблення та внесення пропозицій щодо формування та реалізації державної цінової політики здійснюються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну цінову політику.

Згідно з ст. 11 та ч. 1 ст. 12 цього Закону вільні ціни встановлюються субєктами господарювання самостійно за згодою сторін на всі товари, крім тих, щодо яких здійснюється державне регулювання цін. Державні регульовані ціни запроваджуються на товари, які справляють визначальний вплив на загальний рівень і динаміку цін, мають істотну соціальну значущість, а також на товари, що виробляються субєктами, які займають монопольне (домінуюче) становище на ринку.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 цього Закону державне регулювання цін здійснюється Кабінетом Міністрів України, органами виконавчої влади, державними колегіальними органами та органами місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень шляхом: 1) установлення обовязкових для застосування субєктами господарювання: фіксованих цін; граничних цін; граничних рівнів торговельної надбавки (націнки) та постачальницько-збутової надбавки (постачальницької винагороди); граничних нормативів рентабельності; розміру постачальницької винагороди; розміру доплат, знижок (знижувальних коефіцієнтів); 2) запровадження процедури декларування зміни ціни та/або реєстрації ціни.

Як встановив суд з пояснень позивача, реалізація вугільної продукції здійснюється ДП «Львівугілля» двома напрямками: для електростанцій через оператора ринку ДП «Вугілля України» (91% товарної продукції) та самостійно за договірними цінами з врахуванням показників якості (9% товарної продукції).

Повноваження з контролю за цінами у вугільній галузі ДП «Вугілля України» надано Оптовим енергетичним ринком, що створений 2006 року на підставі Договору між власниками.

Відповідно до п. 1.1 цього Договору, учасники Оптового ринку вугільної продукції України (ОРВПУ) це будь-яка сторона договору або будь-який інший субєкт підприємницької діяльності, який в установленому цим Договором порядку підпише угоду про приєднання до цього Договору та який укладе договір постачання вугільної продукції на засадах цього договору. Учасники ОРВПУ зобовязуються спільно діяти для досягнення господарських цілей відповідно до статутних завдань та економічних інтересів кожного із учасників ОРВП, які беруть участь у цьому договорі.

Згідно з п. 13.1 цього Договору він є чинним для тих субєктів підприємницької діяльності, які підписали його чи Угоду про приєднання без застережень.

Згідно з Правилами ОРВПУ, такий створюється із визначенням механізмів формування ціни вугільної продукції, що приймається у постачальника вугілля на ОРВПУ та оптової ціни ОРВПУ, а також механізму гарантованої оплати вугілля. Функціонування ОРВПУ не виключає можливості постачання вугілля за прямими договорами заздалегідь обумовленими квотами та напрямками. На підставі узагальненого балансу попиту та пропозиції, оператор Ринку проводить щомісячне публічне розміщення запропонованих обсягів. Такі є основою для укладення договорів на постачання вугільної продукції. Ціна закупівлі вугільної продукції узгоджується з Міністерством. Оператором здійснюється формування цін на двох етапах постачання вугільної продукції: перший регламентує взаємовідносини між вугільними підприємствами та Оператором; другий між оператором та споживачами вугільної продукції. Оператором здійснюється розрахунок єдиної оптової ціни для споживачі вугільної продукції у розрізі марок і сортів та кількісних і якісних характеристик вугільної продукції. Фактична оптова ціна вугільної продукції формується з врахуванням фактичних витрат на виробництво, постачання вугільної продукції та забезпечення діяльності ОРВПУ.

Проаналізувавши зміст наведених норм, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ціни на вугільну продукцію є вільними та не регулюються державною.

Відповідно до пп. 14.1.16 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України виробнича дотація з бюджету це фінансова допомога з боку держави, що надається суб'єкту господарювання на безповоротній основі з метою зміцнення його фінансово-економічного становища та/або для забезпечення виробництва товарів, виконання робіт, надання послуг.

Також п. 199.4 ст. 199 цього Кодексу було передбачено, що платник податку за підсумками календарного року здійснює перерахунок частки використання товарів/послуг та необоротних активів в оподатковуваних операціях, виходячи з фактичних обсягів проведених протягом року оподатковуваних та неоподатковуваних операцій. У разі зняття з обліку платника податку, у тому числі за рішенням суду, перерахунок частки здійснюється виходячи з фактичних обсягів оподатковуваних та неоподатковуваних операцій, проведених з початку поточного року до дати зняття з обліку.

На момент виникнення спірних правовідносин діяв «Порядок використання коштів, передбачених у державному бюджеті для часткового покриття витрат вугледобувних підприємств, що включаються до собівартості готової продукції», затверджений постановою кабінету Міністрів України від 23.02.2011 року № 153, який визначав механізм використання коштів, передбачених у державному бюджеті за програмою «Державна підтримка вугледобувних підприємств на часткове покриття витрат із собівартості готової товарної вугільної продукції» (далі бюджетні кошти).

Пунктом 3 цього Порядку було передбачено, що бюджетні кошти використовуються для фінансового оздоровлення вугледобувних підприємств шляхом часткового покриття витрат, що включаються до собівартості готової товарної вугільної продукції (далі продукція), з метою задоволення потреби галузей економіки у відповідному обсязі високоякісної продукції і спрямовуються на: оплату праці та внесення обов'язкових платежів, пов'язаних з виплатою заробітної плати; оплату спожитої електроенергії. Міністерство енергетики та вугільної промисловості затверджує обсяг бюджетних коштів у розрізі вугледобувних підприємств з урахуванням того, що він не може перевищувати стовідсоткового покриття прогнозованих збитків вугледобувного підприємства.

Виплати за кодом бюджетної класифікації 1101100 «Державна підтримка вугледобувних підприємств на часткове покриття витрат із собівартості оптової товарної вугільної продукції» не є компенсацією покриття різниці між фактичними витратами та ціною.

Як встановив суд, відвантаження вугільної продукції здійснюється ДП «Львівугілля» на підставі договорів на поставку вугілля, умовами яких визначено вартість 1 тонни вугілля з врахуванням базової золи та базової вологи. У випадку коли фактична зольність чи масова доля вологи не відповідають вказаним нормам до вказаних цін застосовуються знижки або надбавки в наступних розмірах: за кожен процент перевищення чи зниження зольності 5%; за кожен процент перевищення чи зниження масової долі вологи 1,3%. Для ціни вказаної в даному пункті, застосовується транзитна націнка в розмірі 2% від вартості вугілля, що реалізовується. Посвідчення про якість вугілля відвантаженого споживачам видаються сертифікованою організацією, а саме Вуглехімічною лабораторією ВП «Управління технічного контролю якості вугілля і стандартів ДП «Львіввугілля» та оформляються відповідно до вимог чинного законодавства.

Відповідно до п. 6.3 «Технічних умов ДСТУ 4083-2002 Національний стандарт України» у договорі про постачання узгоджують порядок приймання в місці відвантаження, а саме приймання здійснюється відділом технічного контролю підприємства-постачальника в присутності представника споживача або представника ЦВС чи іншої компетентної організації, що визнана водночас споживачем та постачальником вугілля.

За результатами лабораторних випробовувань обєднаної товарної проби оформлюють посвідчення про якість вугілля в партії, яке надсилається споживачу не пізніше 24 годин з моменту закінчення відбору від партії.

Відповідно до норм «Інструкції з обліку обємів видобутку рядового вугілля на шахтах, розрізах і збагачувальних фабриках», затвердженої наказом Міністерства вугільної промисловості від 17.09.1996 року № 466, посвідчення якості складається постачальником на кожну партію яка відвантажується.

Враховуючи наведені вище обставини та положення норм законодавства, колегія суддів погоджується з висновок суду першої інстанції про те, що вказана державна підтримка підприємств вугільної промисловості на часткове покриття витрат не є дотацією, а тому на неї не повинні нараховуватись податкові зобовязання з податку на додану вартість.

Щодо відчуження позивачем майна, яке перебуває у податковій заставі, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. п. 92.1, 92.3 ст. 92 Податкового кодексу України платник податків зберігає право користування майном, що перебуває у податковій заставі, якщо інше не передбачено законом. Платник податків може відчужувати майно, що перебуває у податковій заставі, тільки за згодою контролюючого органу, а також у разі, якщо контролюючий орган впродовж десяти днів з моменту отримання від платника податків відповідного звернення не надав такому платнику податків відповіді щодо надання (ненадання) згоди. У разі якщо в податковій заставі перебуває лише готова продукція, товари та товарні запаси, платник податків може відчужувати таке майно без згоди контролюючого органу за кошти за цінами, що не є меншими за звичайні, та за умови, що кошти від такого відчуження будуть направлені в повному обсязі в рахунок виплати заробітної плати, єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та/або погашення податкового боргу. У разі здійснення операцій з майном, яке перебуває у податковій заставі, без попередньої згоди контролюючого органу платник податків несе відповідальність відповідно до закону.

Відповідно до п. 124.1 ст. 124 цього Кодексу відчуження платником податків майна, яке перебуває у податковій заставі, без попередньої згоди контролюючого органу, якщо отримання такої згоди є обов'язковим згідно з цим Кодексом, тягне за собою накладення штрафу в розмірі вартості відчуженого майна.

А згідно з пп. 14.1.31 п. 14.1 ст. 14 цього Кодексу відчуження майна це будь-які дії платника податків, унаслідок вчинення яких такий платник податків у порядку, передбаченому законом, втрачає право власності на майно, що належить такому платнику податків, або право користування, зокрема, природними ресурсами, що у визначеному законодавством порядку надані йому в користування.

Відповідач стверджує, що ДП «Львіввугілля» без згоди контролюючого органу у квітні 2013 року відвантажило вугілля марки ГЖСШ у кількості 34912,66 тон., а кошти від реалізації описаного в податкову заставу вугілля розмірі 31630 тис. грн. спрямувало на оплату матеріалів, палива, електроенергії та послуг в порушення вимоги. Аналогічні події мали місце у вересні 2013 року. Також при проведенні перевірки стану збереження майна, що перебуває в податковій заставі ВП «Шахта «Лісова» встановлено незбереження заставного майна на суму 1116377,3 грн.

Як встановив суд, ДП «Львіввугілля» (постачальник) здійснює відвантаження вугілля ДП «Вугілля України» (покупець) на підставі договору поставки № 16-13/1-ЕН, відповідно до умов якого постачальник поставляє покупцю вугільну продукцію (вугілля) в асортименті, по реквізитах та за якісними характеристиками, приведеними у договорі. Покупець приймає вугілля, оплачує його вартість на умовах, встановлених договором. Загальна кількість та вартість вугілля, що підлягає поставці за цим договором зазначається у додатках до договору. Постачальник гарантує, що вугілля, яке постачається за договором знаходиться у його власності.

На підтвердження факту взаємних розрахунків між з цим контрагентом позивач надав суду копії актів звірки взаємних розрахунків станом на 01.04.2013 року, згідно з якими кредиторська заборгованість ДП «Львівугілля» перед ДП «Вугілля України» становить 25949744,29, яка виникла внаслідок здійснення ДП «Вугілля України» передоплати вартості вугілля.

ДП «Львівугілля» у квітні 2013 року передало ДП «Вугілля України» вугільну продукцію у кількості 20855,00 тонн на загальну суму 16036092,20 грн. згідно з актом приймання-передачі вугільної продукції від 30.04.2013 року № 8, проте кошти за вугілля позивач отримав ще у березні 2013 року, які використав в цьому ж місяці на виплату заробітної плати в сумі 12796 тис. грн., сплату до бюджету платежів до бюджету на суму 1232 тис. грн., сплату єдиного соціального внеску на суму 22585 тис. грн., оплату послуг збагачення на суму 7100 тис. грн. та оплату електроенергії.

Також згідно з актом звіряння розрахунків станом на 01.09.2013 року, складеним між ДП «Львіввугілля» та ДП «Вугілля України», кредиторська заборгованість позивача становить 10762960,43 грн. і виникла внаслідок внесення ДП «Вугілля України» переоплати за вугілля.

Вугільну продукцію позивач передав ДП «Вугілля Україи» у вересні 2013 року в кількості 19217,00 тонн на суму 14905111,82 грн. згідно з актом приймання-передачі вугільної продукції № 20, 14914,50 тонн на суму 11976571, 36 грн. згідно з актом № 21 та у кількості 16628,00 тон на суму 956471,16 грн. згідно з актом № 22, всього 38292,35 тон загальною вартістю 36038154,34 грн. Частково кошти в сумі 10762960,43 грн. ДП «Львівугілля» отримало в серпні 2013 року, а залишок несплачених коштів за вугілля, яке було передане у вересні 2013 року, становив 25275193,91 грн.

При цьому, як встановив суд з пояснень позивача, технологічні особливості процесу збагачення не дають можливості вести щоденний облік виходу концентрату, а запропоновані для опису обсяги перевищують фактичну його наявність на момент складання акту. При цьому обміри наявного на збагачувальному підприємстві енергетичного вугілля ГЖСШ-013 ДП «Львіввугілля» не проводились.

Таким чином, як правильно зазначив суд першої інстанції, усі кошти, отримані від реалізації описаного в податкову заставу вугілля, були спрямовані ДП «Львівугілля» на цілі, передбачені ч. 3 ст. 92 Податкового кодексу України (виплата заробітної плати, єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, податкових зобовязань), а також на оплату послуг зі збагачення вугілля та електроенергію, яку фактично узгоджено з контролюючим органом під час опису вугілля в податкову заставу, оскільки без цього відсутній би був предмет податкової застави, що підтверджує відсутність факту порушення позивачем вимог ст. 92 Податкового кодексу України.

Щодо включення витрат відокремленими підрозділами ДП «Львіввугілля» послуг з придбання товарно-матеріальних цінностей ВП «Управління «Західвуглепостач» колегія суддів зазначає наступне.

Організація бухгалтерського обліку у ДП «Львіввугілля» проводиться згідно з наказом керівника підприємства від 05.04.2011 року № 77 «Порядок ведення бухгалтерського обліку по ДП «Львіввугілля».

Згідно з п. 1.10 цього Порядку внутрішньогосподарські відносини між відокремленими підрозділами обліковується відповідно до «Положення про відображення обліку внутрішньогосподарських відносин між відокремленими підрозділами ДП «Львіввугілля», яким передбачено, що відокремлені підрозділи можуть виконувати роботи, надавати послуги, передавати майно одне одному, ці господарські операції відображаються на балансі підприємства і зводяться до внутрішнього обліку. Розпорядчими документами є затверджені плани виконання робіт відповідно до яких складаються кошториси. Внутрішньогосподарські операції супроводжуються складанням типових первинних документів актів виконаних робіт, актів приймання-передачі, актів на внутрішнє переміщення, накладних на відпуск товарно-матеріальних цінностей тощо. Передача витрат по виконаних роботах здійснюється за їх фактичною собівартістю і супроводжуються обовязковим складанням авізо, який виписується стороною, яка виконує роботи. Внутрішньогосподарські операції між структурними підрозділами не впливають на результати податкового обліку в цілому по підприємству, так як вартість виконаних робіт (наданих послуг) структурними одиницями одне одному включаються до складу їх валових доходів та валових витрат.

Відповідно до п. 2.1 «Положення про відокремлений підрозділ «Управління «Західвуглепостач» Державного підприємства «Львіввугілля» видом діяльності підрозділу є матеріально-технічне забезпечення відокремлених підрозділів підприємства. Для забезпечення діяльності цього підрозділу щорічно складаються річні плани роботи підприємства,розробляються плани доходів і витрат. Відповідно до розрахунку валових доходів доходи складаються від націнок та наданих послуг.

Як встановив суд з наданих позивачем пояснень і документів, ним щоквартально складаються кошториси доходів та витрат, відповідно до яких основне джерело отримання доходів це послуги, надані відокремленим підрозділам, які склали за 2012 рік 6937 тис. грн. (97,4% доходу 7122 тис. грн.), за 2013 рік 9042 тис. грн. (97,8% від доходу 9242 тис. грн.).

Протягом 2011 року та 9 місяців 2012 року доходи ВП «Управління «Західвуглепостач» складались з націнки на товарно-матеріальні цінності. Починаючи з IV кварталу 2012 року підприємство прийняло рішення щодо відшкодування відокремленими підрозділами витрат на придбання товарно-матеріальних цінностей проводити пропорційно до вартісної величини отриманих товарно-матеріальних цінностей від ВП «Управління «Західвуглепостач» відповідно до кошторису доходів та видатків.

Кошторисом доходів і витрат ДП «Львіввугілля» на І квартал 2014 року було передбачено доходи в сумі 2 123,0 тис. грн., в тому числі по відокремлених підрозділах 2061 тис. грн., що складає 97 % загального доходу. Доходи формувались відповідно до витрат на утримання (заробітна плата, матеріальні витрати тощо) ВП «Управління «Західвуглепостач». При цьому, кожного місяця відповідно до витрат на утримання ВП «Управління «Західвуглепостач» проводиться розподіл витрат адміністративних і на збут по відокремлених підрозділах ДП «Львіввугілля» відносно вартості отриманих ними товарно-матеріальних цінностей. Загальна сума витрат по ВП «Управління «Західвуглепостач» за 1 квартал 2014 року склала 1858475,64 грн., що відповідає доходам в розшифровці до податкової декларації з податку на прибуток ВП «Управління «Західвуглепостач» за цей період. При складанні декларації з податку на прибуток ВП «Управління «Західвуглепостач» доходи отримані від відокремлених підрозділів ДП «Львіввугілля» включаються до доходу, що враховується при визначенні обєкту оподаткування.

Як вбачається з наявних в матеріалах справи копій податкових декларацій з податку на прибуток ВП «Управління «Західвуглепостач» за 2011 рік, І квартал, півріччя, 9 місяців 2012 року і 2012 рік загалом, за 1 квартал, півріччя, 9 місяців 2013 року і 2013 рік загалом, І квартал, півріччя, 9 місяців 2014 року і 2014 рік загалом, у розділі 01 «Доходи, що враховуються при визначенні обєкта оподаткування (рядок 02 + рядок 03)» в розрізі відокремлених підрозділів всі витрати по придбанню товарно-матеріальних цінностей понесені відокремленими підрозділами та включені до витрат по вказаних відокремлених підрозділах, одночасно включені до доходів по ВП «Управління «Західвуглепостач».

Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що на результат податкового обліку в цілому по ДП «Львіввугілля» внутрішньогосподарські операції не впливають, а податкова звітність позивача за вказані періоди сформована з дотриманням вимог законодавства.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та прийняв постанову з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржувану постанову слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200, п. 1 ч. 1 ст. 205, ст. ст. 206, 254 КАС України, суд -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Львові Міжрегіонального головного управління Державної фіскальної служби залишити без задоволення.

Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2017 року у справі № 813/6430/15 за позовом Державного підприємства «Львіввугілля» до Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Львові Міжрегіонального головного управління Державної фіскальної служби, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору Фізична особа-підприємець ОСОБА_4, Сокальське обєднане управління Пенсійного фонду України Львівської області, про скасування податкових повідомлень-рішень залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя ОСОБА_12
судді ОСОБА_13
ОСОБА_14

Ухвала складена в повному обсязі 17.11.2017 року