Справа № 815/3553/17
Суддя: Свида Л. І.
Дата ухвалення: 2017-11-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/3553/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2017 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Свиди Л.І.

судді - Бжассо Н.В.

судді - Глуханчука О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До суду звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення відповідача № 159-17 від 28.04.2017 року про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання відповідача прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач та його представник в судове засідання не з'явилися. Представник позивача надіслав до суду клопотання про розгляд справи без його участі в порядку письмового провадження. Позов обґрунтований тим, що позивач є громадянином Сирії та внаслідок постійних військових дій на території країни походження він може зазнати не вибіркового насилля та стати жертвою свавілля. Інформація по країні походження підтверджує наявність підстав для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проте, Державною міграційною службою України при прийнятті оскаржуваного рішення, зазначені обставини до уваги не прийняті.

З наданих до суду заперечень на позов (Том І, аркуші справи 109-115) вбачається, що відповідач позов не визнає, оскільки Державною міграційною службою України при прийнятті рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту прийнята до уваги інформація по країні походження, дані зазначені позивачем, дані матеріалів особової справи. Ситуація в країні громадянської належності позивача не є підставою для надання особі додаткового захисту в Україні, приймаючи до уваги відсутність конкретних фактів або документальних доказів, які б підтверджували пряму загрозу життю, безпеці або свободі у разі його повернення на Батьківщину. Позивач має можливість повернення до країни громадянської належності та у випадку необхідності може скористатися альтернативою внутрішнього переміщення, оскільки частина території Сирії контролюється державною владою. Крім того, у м. Дараа проживають батьки позивача, не зазнаючи при цьому жодних проблем чи переслідувань.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 КАС України суд має право розглянути справу у письмовому провадженні, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду та за відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи вищевикладені приписи КАС України, відсутність клопотань про допит свідка, експерта, суд прийшов до висновку про можливість продовження розгляду справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Вивчивши позовну заяву та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

ОСОБА_1 є громадянином Сирії, уродженцем м. Дараа, постійне місце проживання в Сирії - м. Дараа. За національністю араб, за віросповіданням - мусульманин-суніт, рідна мова - арабська, також вільно володіє російською мовою. Має незакінчену вищу освіту, неодружений. На території Сирії залишилися проживати близькі родичі позивача: матір, батько, чотири сестри та два брати. Один з братів позивача проживає в Лівагі з 2010 року, інший брат, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 проживає в Україні та відповідно рішення ДМС України від 05.06.2014 року №311-14 був визнаний особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач вперше виїхав з Сирії 23.02.1994 року на підставі паспортного документу та візи, проживав на території України у свого брата до 01.04.1999 року, після чого повернувся до країни громадянської належності.

Позивач востаннє покинув територію Сирії 01.09.1999 року авіарейсом Алеппо (Сирія) - Одеса (Україна) на підставі паспортного документу та бізнес-візи та з цього часу за межі України не виїжджав.

ОСОБА_1 05.12.2013 року звернувся до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУДМС України в Одеській області з заявою № 414 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в України (Том ІІ, аркуші справи 104-107).

Наказом №157 від 26 грудня 2013 року ГУДМС України в Одеській області, у відповідності до ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийнято рішення здійснити оформлення необхідних документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або тимчасового захисту громадянину Сирії ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, особова справа № 2013OD0414 (Том ІІ, аркуш справи 135).

Наказом №33 від 26 лютого 2014 року ГУДМС України в Одеській області, згідно із ч. 8 ст. 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», продовжено строк розгляду заяви для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту громадянину Сирії ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3 (Том ІІ, аркуш справи 139).

За результатами розгляду особової справи № 2013OD0414 громадянина Сирії ОСОБА_1, 10 березня 2015 року Управлінням у справах біженців ГУДМС України в Одеській області на підставі п. 4 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» складений висновок про відмову громадянину Сирії ОСОБА_1 у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (Том ІІ, аркуші справи 190-200).

На підставі матеріалів особової справи позивача, 10 квітня 2015 року Державна міграційна служба України прийняла рішення №299-15, яким громадянину Сирії ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п. 1 та п. 13 ч. 1 ст. 1 зазначеного Закону відсутні (Том ІІ, аркуш справи 36).

ОСОБА_1 25 травня 2015 року отримав повідомлення № 267 від 23.04.2015 року про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видане на підставі рішення ДМС №299-15 від 10.04.2015 року (Том ІІ, аркуш справи 37), не погодився із прийнятим рішенням та оскаржив його до суду.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду по справі №815/3050/15 від 30.07.2015 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково, визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України №299-15 від 10.04.2015 року про відмову в наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту та зобов'язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 21.09.2015 року по справі №815/3050/15 апеляційну скаргу Державної міграційної служби України задоволено, постанову Одеського окружного адміністративного суду від 30 липня 2015 року скасовано, прийнято нову постанову, якою в задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про скасування рішення від 10.04.2015 року №299-15 та зобов'язання визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відмовлено у повному обсязі.

Проте, Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 09.02.2016 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 21 вересня 2015 року скасовано, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 30 липня 2015 року залишено в силі.

На виконання постанови Одеського окружного адміністративного суду по справі №815/3050/15 від 30.07.2015 року Державною міграційною службою України прийнято рішення №58-16 від 10.10.2016 року про повторний розгляд заяви громадянина Сирії ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (Том ІІ, аркуш справи 56).

Наказом №207 від 28 жовтня 2016 року ГУДМС України в Одеській області, керуючись ч. 8 ст. 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийнято рішення повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особи, яка потребує додаткового захисту громадянина Сирії ОСОБА_1, особова справа № 2013OD0414 (Том ІІ, аркуш справи 62).

Наказом №227 від 28 листопада 2016 року ГУДМС України в Одеській області, у відповідності до ч. 8 ст. 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», продовжено строк повторного розгляду заяви для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту для громадянина Сирії ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3 (Том ІІ, аркуш справи 86).

За результатами розгляду особової справи № 2013OD0414 громадянина Сирії ОСОБА_1, 29 березня 2017 року ГУДМС України в Одеській області на підставі абз. 5 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» складений висновок про відмову громадянину Сирії ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (Том ІІ, аркуші справи 21-31).

На підставі матеріалів особової справи позивача, 28 квітня 2017 року Державна міграційна служба України прийняла рішення №159-17, яким громадянину Сирії ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п. 1 та п. 13 ч. 1 ст. 1 зазначеного Закону відсутні (Том ІІ, аркуш справи 20).

ОСОБА_1 отримав 30 червня 2017 року повідомлення №165 від 12.06.2017 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видане на підставі рішення ДМС №159-17 від 28.04.2017 року (Том ІІ, аркуш справи 13), не погодився з прийнятим рішенням та оскаржив його до суду.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 4, п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах. Згідно із п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 року № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Таким чином, особа, яка звертається із заявою про надання, їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Судом встановлено, що у липні 2012 року Міжнародний Комітет Червоного Хресту визнав конфлікт у Сирії збройним конфліктом не міжнародного характеру. Кількість осіб, які постраждали під час конфлікту на даний момент дуже висока та продовжує зростати. ООН постійно інформує про акти насилля та вбивствах у Сирії. З початку березня 2011 року постійно надходять відомості щодо порушення права людини та основних свобод, у тому числі страти без суду, тортури, арешти, застосування тяжкої зброї проти мирного населення.

Таким чином, на теперішній момент в країні громадянського походження позивача склалася небезпечна для життя ситуація, яка цілком обґрунтовано викликає побоювання за життя та можливі переслідування.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 вказує на військові дії в Сирії, як на причину неможливості повернення на Батьківщину.

В своїх запереченнях на адміністративний позов відповідач зазначив, що згідно актуальної інформації по країні походження, на даний момент певні території Сирії знаходиться під контролем державної влади Сирії, що створює можливість внутрішнього переміщення. Крім того, ситуація в країні громадянської належності позивача не є підставою для надання їй додаткового захисту в Україні, враховуючи відсутність конкретних фактів або документальних доказів, які б підтверджували пряму загрозу життю, безпеці або свободі у разі його повернення на Батьківщину.

Проте, відповідно до офіційної позиції УВКБ ООН від лютого 2012 року державам - членам ООН рекомендовано ввести тимчасовий мораторій на всі повернення до Сирії до моменту, коли ситуація в країні дозволятиме безпечне та гідне повернення. Згідно іншої інформації УВКБ ООН за червень 2012 року з початку безладів в Сирії в березні 2011 року, надійшли повідомлення серйозних, широко розповсюджених та систематичних порушеннях прав людини, свавільних арештах великої кількості людей та поганому поводженні, а загальна кількість загиблих перевищує 9000 осіб. Міжнародний комітет Червоного Хреста кваліфікував бойові дії в районах Хомса та Ідліба, як локальні громадські війни.

Згідно Керівництва УВКБ ООН із процедур та критеріїв визначення статусу біженців згідно Конвенції 1951 року и протоколу 1967 року (п. 171): «... якщо тип військової акції, в якій особа не бажає брати участь, засуджується міжнародним співтовариством як така що суперечить елементарним правилам людської поведінки, покарання, передбачене за дезертирство або ухилення від призову, може з урахуванням всіх інших вимог визначення бути розцінено як переслідування».

Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини, яка відображена в рішенні від 28.06.2011 року №8319/07 та 11449/07 у справі Суфі і Ельмі проти Сполученого Королівства - повернення особи у ситуацію громадянської війни може складати загрозу тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання (п.п.217-241).

Окрім того, згідно офіційної позиції УВКБ ООН за листопад 2015 року, на даний момент майже всі райони країни охоплені насильством, що розгортається між різними учасниками конфліктів, які частково накладаються один на одного, та в які все більшою мірою залучаються різні регіональні та міжнародні актори. Країна сильно роздроблена, оскільки сторони конфлікту, у тому числі Збройні сили Сирії, угрупування «Ісламська держава Іраку та аль - Шама», антиурядові озброєні групи і курдські сили, здійснюють контроль над різними регіонами країни, надаючи на них свій вплив. Оскільки міжнародні зусилля із припинення конфлікту в Сирії результатів досі не принесли, його активне продовження спричиняє за собою руйнівні наслідки для сирійського населення, у тому числі зростання числа жертв серед цивільного населення, масштабне переміщення людей усередині країни і за її межі, а також безпрецедентну по масштабах гуманітарну кризу. У деяких районах між урядовими і неурядовими силами досягнуті неміцні угоди про локальне припинення вогню, які привели до тимчасової деескалації бойових дій на місцевому рівні. (ч. 2 Рекомендацій з питань міжнародного захисту щодо осіб, які залишають САР УВКБ ООН від листопада 2015 року).

Відповідно до ч. 7 Рекомендацій УВКБ ООН від листопада 2015 року, за наявними даними, кількість осіб, які загинули в результаті конфлікту з його початку у 2011 році, оцінюється від 145 до більше 250 тис. чол. Найбільша кількість жертв зареєстрована в провінції Риф Дамаск, далі за кількістю жертв йдуть провінції Алеппо, Хомс, Ідліб, Дераа і Хама. Найбільше число загиблих - серед чоловіків (як бойовиків, так і цивільних), тоді як на жінок та дітей, за повідомленнями, доводиться чверть усіх випадків смерті серед цивільного населення. Повідомляється, що погіршення стану сирійської системи охорони здоров'я в результаті конфлікту призвело до тисячі смертей від хронічних захворювань, яким можна було запобігти в звичайних умовах, а також до передчасних смертей від звичайно несмертельних інфекційних захворювань, захворювань, що виникають у новонароджених, і недоїдання. Крім того, в результаті конфлікту сотні тисяч людей отримали поранення, які часто призводять до тривалої непрацездатності, а ще більше людей страждають від наслідків психологічних травм, викликаних тим, що вони стали свідками насильства, втрати членів сім'ї, вимушених переміщень та поневірянь.

Згідно із ч. 41 Рекомендацій УВКБ ООН від листопада 2015 року, у світлі розвитку подій і зміни обставин в Сирії, можливо, буде доцільно переглянути (якщо цього ще не було зроблено) рішення у справах сирійців та палестинців, що постійно мешкали у Сирії, чиї клопотання про надання притулку в минулому були відхилені, щоб ті, хто в силу обставин, що змінилися має обґрунтовані причини звернутися про надання притулку як біженці «на місці» (sur place), могли розраховувати на ухвалення відповідного рішення, яке дозволить їм користуватися захистом і правами, що випливають з визнання їх біженцями.

Відповідно до ч. 44 Рекомендацій УВКБ ООН від листопада 2015 року, враховуючи актуальність даного питання на тлі збільшення навантаження на сусідні з Сирією держави і відновлення припливу біженців, УВКБ ООН повторює свій заклик до держав, які не є сусідами Сирії, вивчити конкретні та ефективні способи вираження солідарності та розділення відповідальності за захист сирійських біженців.

Також, згідно Актуальної інформації про країну походження в допомогу при використанні рекомендацій УВКБ ООН по Сирії за лютий 2017 року, вбачається, що у відповідності з «Рекомендаціями з питання міжнародного захисту» УВКБ ООН (Редакція IV), виданими в листопаді 2015 року, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців вважає, що «більшість громадян Сирії, які звертаються за міжнародним захистом, найімовірніше, відповідають критеріям визначення «біженець», наведеного в ст. 1А (2) Конвенції 1951 р, оскільки у них будуть цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за однією з ознак, зазначених у Конвенції ». УВКБ ООН також зазначає, що по відношенню до багатьох цивільних осіб, які залишили країну, «зв'язок з підставами, описаними в Конвенції 1951 року полягатиме в прямій або непрямій, реальної або приписується підтримок однієї зі сторін конфлікту» . УВКБ ООН вважає, що тільки у виняткових випадках шукачі притулку з Сирії можуть не відповідати критеріям визначення біженця Конвенції 1951 року і в таких випадках слід розглядати можливість надання інших видів міжнародного захисту, в тому числі - в державах, пов'язаних зобов'язаннями щодо дотримання кваліфікаційної Директиви, - додаткового захисту.

Інформація з питання відношення до особам, які повертаються до Сирії, зустрічається рідко, джерела повідомляють, що по відношенню до таких осіб проводиться розслідування в пункті в'їзду (на кордоні, в аеропорту) з метою встановлення, не оголошені вони в розшук по причин, пов'язаних з загрозою національній безпеці (в тому числі, на предмет причетності до злочинів, реальної чи гаданої антиурядової діяльності,політичних поглядів, контактів з політичною опозицією за кордоном, призову на військову службу і т. д.). Правозахисні організації, такі як «Міжнародна амністія» і «Хьюман Райтс Вотч», зафіксували ряд випадків арештів, тортур і/або насильницьких зникнень сирійських громадян в міжнародному аеропорту Дамаск і в пунктах перетину сухопутних кордонів, як при виїзді, так і при поверненні, до яких були причетні співробітники служб безпеки. Ризик арешту часто зберігається і після прибуття репатріанта в Сирію. Незалежною Міжнародною слідчою комісією по Сирійській Арабській Республіці повідомлялося, що чоловік-сирієць, який був примусово репатрійований з Йорданії в Сирію, був заарештований на КПП в сільському районі Хомс.

Отже, існують загальновідомі офіційні документи, які підтверджують обґрунтованість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження, в якій існує військовий конфлікт, що є умовами для надання додаткового захисту у відповідності до вимог п. п. 4, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Враховуючи вищевикладене, ситуація в Сирії за інтенсивністю та напруженістю становить ризик для людини, яку висилають в цю країну. Так, сторони конфлікту використовують методи та тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення.

Крім того, в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 09.02.2016 року по справі №815/3050/15 зазначено, що відповідачем належним чином не було перевірено доводів позивача щодо подій у Сирії, та того, що за час відсутності позивача у країні його походження змінилися соціально-економічна, гуманітарна та військова ситуації.

Суд зазначає, що ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно бути на цей час.

За таких обставин, суд вважає, що формальне ставлення з боку відповідача до перевірки усіх обставин, викладених позивачем, матеріалів особової справи та наявної інформації по країні походження, призвело до прийняття неправомірного рішення щодо відмови ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Задовольняючи позов частково суд враховує те, що позивачу не може бути наданий статус біженця, оскільки за матеріалами особової справи не вбачається переслідування позивача за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, позивач виїхав з країни походження легально, він не зазначав про будь-які переслідування щодо нього або членів його родини, тощо, однак, є всі умови для надання позивачу додаткового захисту.

Суд при прийнятті рішення по цій справі враховує той факт, що позивачу раніше відмовлено в наданні статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту, проте рішенням суду таке рішення відповідача скасовано та його зобов'язано повторно розглянути заяву позивача про надання такого статусу, однак, Державною міграційною службою України за результатами повторного розгляду заяви прийняте таке ж саме рішення про відмову у визнанні його біженцем, або особою, яка потребує додаткового статусу, а тому належним способом захисту порушених прав позивача є зобов'язання відповідача прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту.

Враховуючи викладене, позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, рішення Державної міграційної служби України № 159-17 від 28.04.2017 року про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підлягає скасуванню та відповідача має бути зобов'язано прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту.

Керуючись ст.ст. 69-71, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення відповідача № 159-17 від 28.04.2017 року про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання відповідача прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - задовольнити частково.

Визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 159-17 від 28.04.2017 року про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов'язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту.

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Постанова набирає законної сили у порядку ст. 254 КАС України.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі в Одеський окружний адміністративний суд апеляційної скарги на постанову протягом 10 днів з дня отримання копії постанови. Апеляційна скарга на постанову подається до Одеського окружного адміністративного суду та одночасно її копія надсилається до Одеського апеляційного адміністративного суду.

Головуючий суддя - Л.І. Свида

Судді - Н.В. Бжассо

- О.В. Глуханчук