Справа № 826/4471/16-ц
Суддя: Матійчук Г. О.
Дата ухвалення: 2017-10-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

печерський районний суд міста києва
Справа № 826/4471/16-ц
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2017 року cуддя Печерського районного суду Матійчук Г.О., розглянувши в порядку скороченого провадження матеріали адміністративного позову ОСОБА_1 до Пенсійного фонду України про зобов'язання вчинити певні дії , -

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до Пенсійного фонду України про зобов'язання вчинити певні дії, а саме просив передати його заяву до уповноваженого територіального органу Пенсійного фонду України для розгляду по суті.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 12.09.2007 року позивач виїхав за межі України на постійне місце проживання до Ізраїлю. Перед виїздом ОСОБА_1 проживав у м. Харкові де йому виплачувалась пенсія до 01.07.2003 року та виплату було припинено у зв'язку із виїздом за кордон. Оскільки на даний час виплата пенсії йому не здійснюється, то позивач 24.10.2015 року звернувся до Пенсійного Фонду України із заявою та усіма документами, та просив визначити територіальний орган, що має розглянути заяву про поновлення його пенсії та направити за належністю. Проте, відповідач листом від 18.12.2015 року відмовив у задоволенні такої заяви. Вважає такі дії відповідача протиправними, просить суд задовольнити позов.

Ухвалою суду від 22 березня 2016 року відкрито скорочене провадження у справі.

До суду надійшли письмові заперечення від відповідача, відповідно до яких позов не визнає, оскільки позивач проживає за межами України, між державами Україна та Ізраїль відсутній міжнародний договір щодо призначення та виплати пенсій громадянами України, які проживають на території Ізраїлю, Пенсійний фонд України безпосередньо не здійснює прийняття заяв від осіб для поновлення пенсій та не визначає відповідний територіальний орган для вирішення заяви про поновлення пенсій.

Враховуючи наведене та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позову з таких підстав.

Відповідно до ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди, перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дій).

Судом встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, 12.09.2001 року виїхав за межі України на постійне місце проживання до Ізраїлю.

Перед виїздом позивач проживав у м. Харкові, де 01.09.1999 року йому було призначено наукову пенсію, яка виплачувалась управлінням Пенсійного фонду України в Дзержинському районі м Харкова.

Оскільки з моменту його виїзду за кордон (01.07.2003 року) та по даний час виплату пенсії йому припинено, то позивач у 24.10.2015 року звернувся до Пенсійного Фонду України із заявою і усіма документами, в якій просив визначити територіальний орган, що має розглянути заяву про поновлення його пенсії та направити за належністю.

Проте, відповідач листом від 18.12.2015 року відмовив у задоволенні такої заяви.

Частиною 3 статті 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ доходить висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішення у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України № 3477-ІV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людиин".

Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Тобто, право на отримання пенсії в Україні є конституційним правом громадянина України.

Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" реєстрація міста проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Отже кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав. Позивач, як громадянин України, незалежно від країни свого проживання, вправі користуватися всіма своїми конституційними правами, в тому числі, і на пенсійне забезпечення, а тому за відсутності законодавчих перешкод для призначення пенсії відповідачі зобов'язані призначити та здійснювати виплату пенсії позивачу.

Частиною 3 статті 22 Конституції України передбачено, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Відповідно до п. 3.3 Рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 року, вказаними нормами Закону (статті 51) конституційне право на соціальний захист поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору.

Отже, право громадянина на призначення та одержання пенсії, у тому числі її поновлення, не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні. Держава, відповідно до конституційних принципів, зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

Згідно з ч. 2 ст. 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Таким чином, з 07.10.2009 року відсутні норми, які б унеможливлювали призначення та виплату, у тому числі і поновлення, пенсії громадянам України, які проживають за кордоном.

Відповідно до ч. 2 ст. 49 Закону України від 09.07.2003 № 1058-ІV "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" (далі Закон № 1058) поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.

Порядок поновлення виплати раніше призначеної пенсії з 07 січня 2006 регулюється постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 № 22-1 "Про затвердження Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", яка зареєстрована в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 за № 1566/11846 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, далі - Порядок № 22-1).

Згідно з пунктом 1.5 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 № 22-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за № 1566/11846 (далі - Порядок № 22-1), заява про поновлення виплати пенсії подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, а пенсіонерами, які зареєстровані на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від уповноважених органів Російської Федерації, до органів, визначених постановою правління Пенсійним фондом України від 07 липня 2014 року № 13-4, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 14 липня 2014 року за № 804/25581 (далі - Постанова № 13-4).

Згідно з пунктом 1 Постанови № 13-4 органами, що здійснюють пенсійне забезпечення осіб, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, і отримують пенсію відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", визначено управління Пенсійного фонду України в Генічеському, Каланчацькому, Новотроїцькому та Чаплинському районах Херсонської області. Заявник звертається до одного з цих управлінь за своїм вибором.

Отже до компетенції Пенсійного фонду України не належить прийняття рішення про поновлення пенсії, адже, відповідно до ч. 1 ст. 44 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", заява про призначення пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері праці та соціальної політики, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Згідно з частиною 3 статті 7 Закону України "Про звернення громадян", якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об'єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п'яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення.

Таким чином, Пенсійний фонд України, отримавши заяву про поновлення пенсії, зобов'язаний був направити її за належністю до відповідного територіального управління Пенсійного фонду України.

Виходячи з цього, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про зобов'язання Пенсійного Фонду України передати уповноваженому територіальному органу для розгляду його заяву про поновлення пенсії підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу. Відповідач як суб'єкт владних повноважень, на виконання вимог ч. 2 ст. 72 КАС України, не надав до суду належні докази правомірності своїх дій та рішень.

Судові витрати в 561 грн. 20 коп. відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань Пенсійного фонду України на користь позивача.

На підставі викладеного та керуючись Законом України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 № 22-1«Про затвердження Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», Законом України «Про звернення громадян» та ст. ст. 2, 9, 69-71, 89, 94, 97, ст. 183-2 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Позов ОСОБА_1 до Пенсійного фонду України про зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити.

Зобов'язати Пенсійний Фонд України передати уповноваженому територіальному органу Пенсійного фонду України для розгляду заяву ОСОБА_1 від 24.10.2015 року про поновлення пенсії.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Пенсійного фонду України на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 561 грн 20 коп.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом десяти днів з дня отримання її копії до Київського апеляційного адміністративного суду через Печерський районний суд м. Києва.

Суддя Г.О. Матійчук