Справа № 234/4500/17
Суддя: Блохін Анатолій Андрійович
Дата ухвалення: 2017-11-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Фоміна Ю.В.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2017 року справа №234/4500/17

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі колегії: судді-доповідача ОСОБА_2, суддів: Гаврищук Т.Г., Ястребової Л.В., при секретарі Борисові А.А., за участю представника відповідача ОСОБА_3, розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області на постанову Краматорського міського суду Донецької області від 29 вересня 2017 року по справі № 234/4500/17 за позовом ОСОБА_4 до Управління Пенсійного фонду України в м. Харцизьку Донецької області, Управління Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області, третьої особи: Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання дій протиправними, стягнення суми заборгованості та відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 (далі позвач, ОСОБА_4Ю.) звернувся до управління Пенсійного фонду України в м.Харцизьку Донецької області (далі - відповідач, 1), управління Пенсійного фонду України у м.Краматорську Донецької області (далі - відповідач, 2), третьої особи: Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (далі відповідач, 3) з вимогами про визнання неправомірними дії відповідача щодо невиплати в повному обсязі нарахованого розміру пенсії, стягнення нарахованої, але невиплаченої суми пенсії за період з жовтня 2014 року по лютий 2015 року в розмірі 12 130,80 грн., а також виплатити заборгованість, яка буде накопичуватися з дня подання адміністративного позову до суду, стягнути моральну шкоду у розмірі 3000 грн., та зобовязати нараховувати та проводити виплату пенсії в повному обсязі (арк. справи 1а-3).

В обґрунтування адміністративного позову зазначив, що перебуває на обліку в УПФУ м. Харцизьку Донецької області, та отримує пенсію за віком, проте відповідач з 01 липня 2014 року не виплачує пенсію позивачу, яка згідно з законодавством здійснюється за рахунок коштів Пенсійного фонду, що порушує його конституційні права на пенсійне забезпечення.

Постановою Краматорського міського суду Донецької області від 29 вересня 2017 року адміністративний позов задоволений частково, визнана протиправною бездіяльність відповідачів щодо припинення виплати пенсії позивачу та стягнуто з відповідача-2 на користь позивача нараховану. але не виплачену суму пенсії за період з 01.07.2014 року по лютий 2015 року в сумі 12 457,23 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено (арк. справи 77-79).

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, УПФУ у м. Краматорську Донецької області (далі - апелянт) подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати постанову суду першої інстанції, прийняти нову, якою відмовити в задоволенні адміністративного позову у повному обсязі, обґрунтовуючи це тим, що позивач звернувся до суду з вимогами про стягнення суми заборгованості у період з 01.07.2014 року по лютий 2015 року, тобто за той час, коли він перебував на обліку в УПФУ в м. Харцизську, а УПФУ в м. Краматорську не є правонаступником УПФУ в м. Харцизську, тому не повинно виплачувати позивачу ці суми пенсії. При цьому апелянт додатково зауважив, що з 01.07.2016 року пенсія була призупинена, оскільки ПФУ розпочав перевірку бази отримувачів пенсій внутрішньо переміщених осіб на її відповідність діючим вимогам законодавства, а під час перевірки виплата пенсій внутрішньо переміщеним особам-пенсіонерам тимчасово призупиняється. Для поновлення виплати пенсії необхідно: звернутись в органи Пенсійного фонду України за місцем реєстрації в якості внутрішньо переміщеної особи та надати оригінали документів, що підтверджують особистість, підтвердити своє проживання на підконтрольній Україні території та подати довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Проте з відповідною заявою про поновлення виплати пенсії ОСОБА_4 не звертався. Крім цього будь-якого рішення про відмову в призначенні пенсії УПФУ в м. Краматорську не приймалось (арк. справи 91-93)

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, розглядаючи апеляційну скаргу в межах викладених доводів, встановила, що позивач перебував на обліку в УПФУ м. Харцизьку Донецької області, та отримував пенсію за віком. Проте з 01 липня 2014 року виплата пенсії припинена.

29.04.2016 року звернувся до управління з заявою про запит пенсійної справи із управління Пенсійного фонду України у м. Харцизьку Донецької області та прийнятий на облік як внутрішньо переміщена особа з тимчасово окупованої території України по матеріалам електронної пенсійної справи до УПФУ у м. Краматорську, проте як повідомило УПФУ у м. Краматорську з 01.07.2016 року пенсія була призупинена, на підставі розпочатої Пенсійним фондом України перевірки бази отримувачів пенсій внутрішньо переміщених осіб на її відповідність діючим вимогам законодавства.

Також, як вказано апелянтом в апеляційній скарзі та поданих запереченнях на адміністративний позов, для поновлення виплати пенсії позивачу необхідно звернутись до Пенсійного фонду України за місцем реєстрації в якості внутрішньо переміщеної особи та надати оригінали документів, що підтверджують проживання на підконтрольній Україні території та подати довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Тобто неотримані пенсійні виплати за період з 01 липня 2014 року по лютий 2015 року складають 12 130 грн. 80 коп., які згідно довідки Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області № 219/02-25/6 від 29.09.2017 року включають невиплату за наступні періоди: за липень 2014 року 1 516,35 грн, серпень 2014 року 1 516,35 грн., вересень 2014 року 1 531,53 грн., жовтень 2014 року 1 531,53 грн., листопад 2014 року 1 570,44 грн., грудень 2014 року 1 597,01 грн., січень 2015 року 1 597,01 грн., лютий 2015 року 1 597,01 грн., а всього 12 457,23 грн. (арк. справи 70).

Проте, як вказано апелянтом з відповідною заявою про поновлення виплати пенсії ОСОБА_4 до Пенсійного фонду не звертався, а УПФУ у м. Краматорську будь-якого рішення про відмову в призначенні пенсії не приймало.

З огляду на що спірним у даній справі є правомірність дій відповідачів щодо припинення виплати пенсії позивачу, та наявність підстав для виплати відповідачем-2 пенсії позивачу за період з 01 липня 2014 року по лютий 2015 року з урахуванням вимог діючого законодавства про пенсійне забезпечення.

З приводу спірного питання колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав, зокрема, на пенсійне забезпечення здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Відповідно статті 5 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» цей Закон регулює відносини, що виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням.

Відповідно до статті 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеними у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

У статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» зазначені підстави припинення та поновлення виплати пенсії. У частині 1 цієї статті визначено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною ОСОБА_5 України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до частини 2 статті 49 зазначеного Закону України поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.

При цьому, як встановлено колегією суддів, відповідач під час припинення виплати пенсії позивачу користувався інформацією ПФУ стосовно перевірки бази отримувачів пенсій внутрішньо переміщених осіб на її відповідність діючим вимогам законодавства з урахуванням вимог Постанов Кабінету Міністрів України від 08 червня 2016 року № 365 та № 509 від 01 жовтня 2014 року, що ніяким чином не відповідає вимогам Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», оскільки така перевірка не є передбаченою законом підставою для припинення виплати пенсії, а постанови КМУ № 365 та № 509 є підзаконними нормативно-правовими актами, які мають нижчу юридичну силу, що значно звужує встановлене законодавством право на отримання пенсії позивачем, оскільки право вносити відповідні зміни до Законів належить виключно ОСОБА_5 України і не може передаватись іншим органам чи посадовим особам.

При цьому будь-які зміни до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» на підставі наведених Постанов КМУ не внесені, а тому порушено законодавчо встановлене право позивача на отримання пенсії.

Відповідно до положень статті 1 Конвенції, Статті 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Париж, 20.III.1952) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права, положення Статті 14 Конвенції якою визначено, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.

Оцінюючи спірні правовідносини колегія суддів звертається до положень Конституції України, за якими, в Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (статті 1, 3 Конституції України).

Право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел (частина друга статті 46 Основного Закону України) і забезпечується частиною другою статті 22 Конституції України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

В даному випадку наявність у позивача статусу внутрішньо переміщеної особи створює для нього на відміну від інших громадян України певні перешкоди в отриманні її пенсії, яка призначена у зв'язку з трудовою діяльністю, та потребує від пенсіонера здійснення додаткових дій, не передбачених Законами щодо пенсійного забезпечення, зокрема, ідентифікація особи, перевірка за місцем фактичного проживання, надання заяви про поновлення виплати пенсії, яка була припинена органом Пенсійного фонду без прийняття відповідного рішення, тощо.

Колегія суддів застосовує при розгляді справи практику Європейського Суду з прав людини як джерело права відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року № 3477-IV.

Як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) в рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення). У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Таким чином, відповідачем порушені вимоги ст. 19 Конституції України, ч.1 ст. 49 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», оскільки з липня 2014 року позивачу не виплачується пенсія. До того ж колегія суддів вбачає в діях відповідача ознаки дискримінації по відношенню до позивача, як внутрішньо переміщеної особи, та відсутність єдиного підходу до виплати пенсій громадянам України згідно діючого законодавства.

Таким чином, колегія суддів погоджує висновок суду першої інстанції про відсутність встановлених Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» підстав для припинення виплати пенсії позивачу з липня 2014 року по лютий 2015 року, оскільки в зазначений час не існувало підстав, передбачених чинним законодавством для відмови у виплаті пенсії, з огляду на що дії відповідача щодо невиплати пенсії позивачу є протиправними, доказів щодо правомірності своїх дій стосовно невиплати пенсії позивачу відповідачем не доведено.

При цьому колегія суддів не приймає посилання апелянта на те, що він не повинен сплачувати заборгованість по виплаті пенсії позивачу, оскільки позовні вимоги стосуються стягнення суми заборгованості за період, коли він перебував на обліку в УПФУ в м. Харцизську, з огляду на те, що позивач з 01.07.2016 року по теперішній час перебуває на обліку в УПФУ у м. Краматорську, яке в свою чергу не виплатило пенсію позивачу з посиланням на розпочату Пенсійним фондом України перевірку бази отримувачів пенсій внутрішньо переміщених осіб. Тобто станом на час розгляду даної справи позивач так і не отримав суми пенсії, які належать йому на підставі діючого законодавства, що, як вказувалось судом вище, ніяким чином не відповідає вимогам діючого пенсійного законодавства.

Відповідно до ч.2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Заперечуючи проти позову відповідач не довів правомірність прийнятого рішення.

З огляду на приписи ст. 71 КАС України стосовно обов'язку доказування правомірності своїх дій суб'єктом владних повноважень судова колегія не приймає доводи апелянта щодо недоведеності позивачем порушення її права на отримання пенсійних виплат.

Таким чином, колегія суддів вважає, що в межах апеляційної скарги порушень судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при вирішенні цієї справи не допущено. Правова оцінка обставин у справі дана правильно, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на що колегія суддів погоджує висновок суду першої інстанції про визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо безпідставного припинення виплати пенсії та зобовязання останнього нарахувати та виплатити пенсію, що відповідно до вимог статті 200 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

На підставі викладеного, керуючись статтями 195, 197, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області на постанову Краматорського міського суду Донецької області від 29 вересня 2017 року по справі № 234/4500/17 залишити без задоволення.

Постанову Краматорського міського суду Донецької області від 29 вересня 2017 року по справі № 234/4500/17 залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції, а в разі складення в повному обсязі відповідно до статті 160 цього Кодексу - з дня складення в повному обсязі.

Повний текст ухвали виготовлено 23 листопада 2017 року.

ОСОБА_1 ОСОБА_2

Судді Т.Г. Гаврищук

ОСОБА_6