Справа № 826/9408/16
Суддя: Ганечко О.М.
Дата ухвалення: 2017-11-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/9408/16 Головуючий у 1-й інстанції: Федорчук А.Б. Суддя-доповідач: Ганечко О.М.
У Х В А Л А

Іменем України

21 листопада 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Ганечко О.М.,

суддів: Коротких А.Ю., Літвіної Н.М.,

при секретарі: Бідячук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 31.08.2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області, третя особа: ОСОБА_3 про визнання протиправною та скасування постанови про арешт майна, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області, третя особа: ОСОБА_3 про визнання протиправною та скасування постанови про арешт майна.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 31.08.2017 року в задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою задовольнити позов в повному обсязі.

Представник апелянта підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити. Постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нову, якою задовольнити позов в повному обсязі.

Представник відповідача та представник третьої особи ОСОБА_3, заперечували проти задоволення апеляційної скарги, просив залишити постанову суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200 КАС України - за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Вищого спеціалізованого суду України від 23.02.2011 року скасовано рішення Апеляційного суду Київської області від 16.11.2010 року та ухвалено нове рішення, яким стягнуто солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 суму основного боргу 1746800,00 грн. та 1729332,00 грн. відсотків за користування позикою, а всього 3476132,00 грн.

На виконання вказаного рішення Обухівським районним судом Київської області видано виконавчий лист від 24.03.2011 року №2-532/10.

Старшим державним виконавцем підрозділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Мельниковим В.Б. прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження від 01.04.2011 року ВП№25761230.

Постановою від 25.07.2012 року було зупинено виконавче провадження на підставі п.1 ч.1 ст.38 Закону України «Про виконавче провадження» у зв'язку із зверненням до суду про встановлення способу виконання.

Як вбачається з матеріалів справи між Позивачем та ОСОБА_6 27.12.2010 року укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого на АДРЕСА_1. На підставі цього договору комунальним підприємством Київської обласної ради "Обухівське бюро технічної інвентаризації" за Позивачем зареєстровано право власності на будинок за реєстраційним номером 8170403, номер запису 92 в книзі 5, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав №28752902 від 21.01.2011 року, реєстраційний №8170403.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 04.09.2013 року у справі №372/3379/13-ц, яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 05.11.2013 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29.01.2014 року, вище вказаний договір від 27.12.2010 року визнано недійсним.

В подальшому, державним виконавцем винесено постанову від 04.12.2015 року ВП №25761230, якою накладено арешт на спірне майно, а саме на будинок по АДРЕСА_1 та 02.06.2016 року складено акт опису й арешту майна.

Враховуючи те, що після прийняття судом рішення про визнання недійсним договору між ОСОБА_6 та Позивачем, ОСОБА_6 не звертався до суду з позовними вимогами про визнання в порядку реєстрації права власності за останнім житлового будинку за надвірними побудовами, розташованого в смт. Козин по вул. Шевченка, 11, Обухівського району Київської області та про зобов'язання скасування запису про державну реєстрацію права власності на спірний житловий будинок за ОСОБА_2, тому Позивач вважає себе одноособовим власником та користувачем спірного будинку.

Враховуючи вищезазначені обставини Позивач звернулась із даним позовом про скасування обставин, а саме, скасування арешту та обтяжень, які на її думку, порушуються право на володіння та розпорядження майном.

Повно та всебічно дослідивши наявні матеріали справи, а також норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог, виходячи з наступного.

Приписами ст. 1 Закону Законом України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606-XIV (надалі - Закон № 606-XIV), визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону № 606-XIV, примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

У відповідності до ч. 1 ст. 6 Закону № 606-XIV, державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до ст. 32 Закону № 606-XIV, заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб; 2) звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні; 4) інші заходи, передбачені рішенням.

Відповідно до частини першої статті 55 Закону № 606-XIV, державний виконавець має право звернути стягнення на майно боржника, що перебуває в інших осіб, а також на майно та кошти, що належать боржнику від інших осіб.

Відповідно до частини першої статті 52 Закону № 606-XIV, звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Статтею 316 ЦК України, визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності наведено у ст. 317 цього ж кодексу, - власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 319 ЦК України, передбачено здійснення права власності, - власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Непорушність права власності гарантовано ст. 321 ЦК України, - право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 216 ЦК України, передбачено загальні наслідки недійсності правочину - недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, а згідно зі ст. 236 ЦК України правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, за для яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача.

Водночас, згідно ч. 1 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» (в чинній на час подачі позову редакції), особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту/

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року №5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», позов про зняття арешту з майна може бути пред'явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

Позивачем належних доказів щодо належності спірного об'єкту на праві власності їй, а не боржникові ОСОБА_6, крім договору купівлі-продажу від 27.12.2010 року, який в свою чергу визнано в судовому порядку недійсним, не надано.

Щодо посилання Позивача на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва у справі №826/7358/15, в якій оскаржувався внесений запис в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно про скасування державної реєстрації права власності Позивача на будинок АДРЕСА_1 колегія суддів зазначає, що вказаним рішенням встановлено процедурні порушення державного реєстратора під час скасування відомостей про державну реєстрацію прав Позивача, натомість не надавалась оцінка належності права власності спірного об'єкта, а тому ці посилання є безпідставними.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що дії Державного виконавця, які полягають у винесені постанови від 04.12.2015 року ВП №25761230, якою накладено арешт на спірне майно, а саме на будинок по АДРЕСА_1 та 02.06.2016 року складено акт опису й арешту майна є правомірними.

А тому, що позовні вимоги Позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

За таких обставин, апеляційна скарга є необґрунтованою, її доводи не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому у її задоволенні необхідно відмовити, а рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 195, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 31.08.2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядок і строки, визначені ст. 212 КАС України.

Головуючий суддя: О.М. Ганечко

Судді: Н.М. Літвіна

А.Ю. Коротких