Справа № 538/686/17
Суддя: Дюкарєва С.В.
Дата ухвалення: 2017-11-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2017 р.Справа № 538/686/17
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Дюкарєвої С.В.

Суддів: Жигилія С.П. , Перцової Т.С.

за участю секретаря судового засідання Ващук Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1, Лохвицького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області на постанову Лохвицького районного суду Полтавської області від 04.10.2017р. по справі № 538/686/17

за позовом ОСОБА_1

до Лохвицького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області

про скасування розпорядження та зобов'язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИЛА:

Позивач - ОСОБА_1, звернувся до Лохвицького районного суду Полтавської області з адміністративним позовом до Лохвицького об"єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області, в якому просив суд:

- скасувати розпорядження відповідача від 29.09.2016 р. за № 132326 про перерахунок пенсії державного службовця у розмірі 60 відсотків від суми заробітку працюючого державного службовця відповідної посади і рангу, яка вказана в довідці № 01-13/276 від 11.03.2016 р. відділу освіти Лохвицької районної державної адміністрації;

- зобов'язати відповідача провести перерахунок і виплату пенсії з 01.03.2016 року, виходячи з розміру 90 відсотків від суми заробітку, який вказаний у рішенні Лохвицького об'єднаного управління ПФУ Полтавської області від 24.01.1997 року за № 1/13, від суми заробітку працюючого державного службовця відповідної посади і рангу, який вказаний у довідці № 01-13/276 від 11.03.2016р. відділу освіти Лохвицької районної державної адміністрації, тобто: 3744,30 грн*90%=3369,87 грн. ОСОБА_2 цей розмір пенсії видала автоматизована система обліку даних пенсійної справи;

- виплату боргу за недоплату пенсії провести з розрахунку: 3369,87 грн - 2246,58 грн (з розпорядження Пенсійного фонду від 29.09.2016 року), помноженому на кількість місяців, починаючи з 01.03.2016 р. у відповідності до ч.2 ст.46 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" в сумі 11342,30 грн;

- розмір компенсації за несвоєчасну виплату пенсії визначити у сумі 36 000 грн та провести виплату відповідно до ч. 2 ст. 46 Закону України "Про загальнообов'язкове дер пенсійне страхування";

- завдану позивачу посадовими особами Лохвицького об'єднаного управління ПФУ Полтавської області моральну шкоду за цей тривалий час тяганини визначити у розмірі 80 000 грн (позивачу 80 років, гіпертонік, ішемічна хвороба серця, серцева і ниркова недостатність).

Ухвалою Лохвицького районного суду Полтавської області від 26 вересня 2017 року визнано поважними причини пропуску строку звернення до суду з адміністративним позовом до адміністративного суду ОСОБА_1 з позовом до Лохвицького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області про незаконне відчуження та порушення існуючого індивідуального права на пенсію державного службовця у розмірі 90 відсотків від суми заробітку.

Постановою Лохвицького районного суду Полтавської області від 04 жовтня 2017 року адміністративний позов ОСОБА_1 - задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано розпорядження Лохвицького обєднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області від 29.09.2016 р. за № 132326 про перерахунок пенсії державного службовця ОСОБА_1 у розмірі 60% від суми заробітку працюючого державного службовця відповідної посади і рангу, який вказана в довідці № 01-13/276 від 11.03.2016 р. відділу освіти Лохвицької районної державної адміністрації.

Зобовязано Лохвицьке обєднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області провести перерахунок і виплату пенсії ОСОБА_1, виходячи з розміру 90% від суми заробітку, який вказаний у рішенні Лохвицького обєднаного управління ПФУ Полтавської області від 24.01.1997 р. за № 1/13, від суми заробітку працюючого державного службовця відповідної посади і рангу, який вказана в довідці № 01-13/276 від 11.03.2016 р. відділу освіти Лохвицької районної державної адміністрації з врахуванням фактично виплачених сум, починаючи з 01.03.2016 р.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог, позивачем подано апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом першої інстанції, при прийнятті оскаржуваної постанови, норм матеріального та процесуального права, позивач просить постанову Лохвицького районного суду Полтавської області від 04 жовтня 2017 року змінити в частині, що стосується відмови в задоволенні позовних вимог. Задовольнити позовну вимогу про відшкодування матеріальної шкоди, завданої відповідачем в результаті порушення ним строків виплати пенсії у розмірі компенсації втрати частини пенсії згідно чинного законодавства та задовольнити позовну вимогу про відшкодування моральної шкоди, заподіяної відповідачем в результаті свідомого і умисного порушення існуючого індивідуального права позивача на пенсію у розмірі 90 відсотків від суми заробітку, що класифікується як знущання з людини похилого віку у розмірі 80 000 грн.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції приписів ч. 2 ст. 46 Закону України "Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування", ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, ст.ст. 3, 56, 68 Конституції України, що призвело до неправильного вирішення справи в частині відмови у задоволенні позовних вимог.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, відповідачем подано апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом першої інстанції, при прийнятті оскаржуваної постанови, норм матеріального та процесуального права, відповідач просить постанову Лохвицького районного суду Полтавської області від 04 жовтня 2017 року скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції приписів ст. 90 Закону України "Про державну службу" від 10.12.2015, постанови Кабінету Міністрів України "Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів" від 09.12.2015 № 1013, ч. 3 ст. 22 Конституції України, ч. 2 ст. 99 КАС України, що призвело до неправильного вирішення справи, з підстав та обставин викладених у апеляційній скарзі.

Сторони в судове засідання суду апеляційної інстанції не з'явились, про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку.

Відповідно до ч. 4 ст. 196 КАС України, неприбуття в судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час та місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 КАС України, суд під час судового розгляду адміністративної справи здійснює повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу. У разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення справи, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не визнана судом обов'язковою, колегія суддів у відповідності до ч. 4 ст. 196 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності сторін, без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції та доводи апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач - ОСОБА_1, перебуває на обліку в Лохвицькому обєднаному управлінні Пенсійного фонду України Полтавської області та отримує пенсію як державний службовець. Рішенням про призначення пенсії № 1/13 від 24.01.1997 р. ОСОБА_1 було призначено пенсію у розмірі 90% від суми заробітку працюючого державного службовця відповідної посади і рангу.

Постановою Лохвицького районного суду Полтавської області від 18.04.2016 року задоволено позов ОСОБА_1 до Лохвицького обєднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області. Скасовано рішення Лохвицького обєднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області від 22.03.2016 р. № 43 про відмову в перерахунку пенсії та зобовязано провести перерахунок з 01.03.2016 р. перерахунок і виплату пенсії державного службовця відповідно до постанови КМУ від 09.12.2015 р. № 1013 та до довідки про заробітну плату, яка видана відділом освіти Лохвицької районної державної адміністрації Полтавської області № 01-13/276 від 11.03.2016 р.

Розпорядженням № 132926 від 29.09.2016 р. на виконання постанови суду ОСОБА_1 було зроблено перерахунок пенсії, з якого вбачається, що процент пенсії від заробітку було зазначено 90 %, який був перекреслений і замість цього проценту написано 60%.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, з посиланням на ч. 3 ст. 22, ч. 1 ст. 58 Конституції України, дійшов висновку, що відповідач безпідставно, під час здійснення перерахунку пенсії на виконання судового рішення, змінив позивачу відсоток від заробітку, з якого позивачу призначено пенсію.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення компенсації за несвоєчасну виплату пенсії, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не нараховувалася пенсія ОСОБА_1 у розмірі 90% від суми заробітку працюючого державного службовця відповідної посади і рангу, а тому ч.2 ст. 46 Закону України "Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування" не підлягає застосуванню до спірних правовідносин. Щодо відшкодування позивачу моральної шкоди у розмірі 80000 грн. суд першої інстанції зазначив, що позивачем не надано жодних доказів в обґрунтування того, в чому саме полягає заподіяння моральної шкоди позивачу, відсутнє підтвердження порядку обчислення заявленої до стягнення суми шкоди, у звязку з цим дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог в цій частині, також, слід відмовити.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції з таких підстав.

Як встановлено під час судового розгляду справи, при призначенні пенсії позивачу у 1997 році було встановлено відсоток заробітку на рівні 90% заробітної плати працюючого державного службовця.

Пенсійним органом, під час виконання судового рішення від 18 квітня 2016 року по справі № 538/612/16-а, було зменшено відсоток заробітку, з якого позивачу призначено пенсію, а саме - з 90% на 60% .

Підставою для зміни розрахунку пенсії пенсійним органом вказується чинність саме у такий редакції ст. 37 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 № 3723-ХІІ на час здійснення перерахунку пенсії. (а.с. 9)

Відповідно до ст. 37 Закону України "Про державну службу" (в редакції, що діяла на час призначення пенсії позивачу) пенсія державним службовцям призначається в розмірі 80 відсотків від сум їх заробітної плати, на які нараховуються страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування. За кожний повний рік роботи понад 10 років на державній службі пенсія збільшується на один відсоток заробітку, але не більше 90 відсотків заробітної плати.

З 01 жовтня 2011 року положення ст.37 Закону України Про державну службу щодо призначення державним службовцям пенсії у розмірі не більше 90 % від суми місячного (чинного) заробітку втратили чинність та внесено зміни до розміру відсотків суми заробітної плати державних службовців при призначенні пенсії, тобто 80 %, у зв'язку з внесенням змін до редакції цієї статті Законом України Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи від 08.07.2011 року.

З 01 травня 2014 року вдруге змінено розмір відсотку суми заробітної плати при призначенні на 70 % від суми заробітної плати державного службовця, у зв'язку з внесенням змін до редакції цієї статі Законом України Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для створення економічного зростання в Україні, а з 01 січня 2015 року розмір відсотку суми заробітної плати зменшено до 60 %.

Згідно із ст. 22 Конституції України закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Згідно ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Оскільки на час набуття позивачем права на пенсійне забезпечення за ст. 37 Закону України "Про державну службу" було встановлено його право на отримання пенсії у розмірі 90 % від заробітку, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що при перерахунку пенсії позивачу має застосуватися норма, що визначає розмір пенсії у відсотках, яка діяла на момент призначення пенсії. Внесені Законами України Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для створення економічного зростання в Україні, та Закону України Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи, зміни до ст.37 Закону України Про державну службу щодо розміру пенсії у відсотках стосуються порядку призначення пенсії державним службовцям у разі реалізації ними права на пенсійне забезпечення, а не перерахунку вже призначеної пенсії.

При цьому, колегія суддів зазначає, що наявність або відсутність підстав для здійснення перерахунку пенсії позивачу у звязку з підвищенням заробітної плати державних службовців, починаючи з 01.03.2016 року не є предметом дослідження судом в межах спірних правовідносин. Вказаним обставинам була надана правова оцінка судом в межах розгляду справи № 538/612/16-а, за результатами якої Лохвицьким районним судом прийнято постанову від 18 квітня 2016 року, яка набрала законної сили 06.06.2017 та в силу приписів ст.ст. 14, 255 КАС України є обовязковою до виконання. Спірним питанням у даній справі є розмір відсотка від суми заробітку, який підлягає застосуванню під час здійснення позивачу перерахунку пенсії на виконання вищезазначеної постанови.

Беручи до уваги вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги в частині скасування розпорядження Лохвицького обєднаного управління ПФУ Полтавської області від 29.09.2016 р. за № 132326 про перерахунок пенсії державного службовця у розмірі 60% від суми заробітку працюючого державного службовця відповідної посади і рангу, яка вказана в довідці № 01-13/276 від 11.03.2016 р. відділу освіти Лохвицької районної державної адміністрації та зобовязання проведення перерахунку і виплати пенсії, виходячи з розміру 90% від суми заробітку, який вказаний у рішенні Лохвицького обєднаного управління ПФУ Полтавської області від 24.01.1997 р. за № 1/13, від суми заробітку працюючого державного службовця відповідної посади і рангу, яка вказана в довідці № 01-13/276 від 11.03.2016 р. відділу освіти Лохвицької районної державної адміністрації з врахуванням фактично виплачених сум, починаючи з 01.03.2016 р. є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

З приводу доводів апеляційної скарги щодо пропуску позивачем строку звернення до суду встановленого ч. 2 ст. 99 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Як свідчать матеріали справи, ухвалою Лохвицького районного суду Полтавської області від 26 вересня 2017 року визнано поважними причини пропуску строку звернення до адміністративного суду ОСОБА_1 з позовом до Лохвицького об"єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області. Жодних доводів на спростування обставин, встановлених в ухвалі суду, та висновків суду про наявність поважних причин пропуску строку звернення до суду, відповідачем до суду апеляційної інстанції не надано, а тому колегія суддів вважає вищезазначені доводи апеляційної скарги необґрунтованими.

Переглянувши рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення на користь позивача компенсації за несвоєчасну виплату пенсії в розмірі 36000 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку із порушенням строків їх виплати" підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Стаття 2 цього ж Закону встановлює, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Згідно частини 2 статті 46 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Компенсація втрати частини пенсії у зв'язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

З метою реалізації Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку із порушенням строків їх виплати" Кабінетом Міністрів України 21 лютого 2001 року було прийнято постанову № 159, якою затверджено Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати.

Відповідно до пункту 1 вказаного Порядку його дія поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Пунктом 2 Порядку передбачено, що компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 01 січня 2001 року.

Згідно п. п. 3, 4 Порядку, компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, зокрема: пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат).

Сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом.

Із наведеного вбачається, що дія зазначених нормативних актів поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендія, заробітна плата).

Основною умовою для виплати громадянину передбаченої статтею 46 Закону № 1058-IV, статтею 2 Закону № 2050-ІІІ та Порядком компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії).

Оскільки пенсія позивачу у розмірі 90% від суми заробітку працюючого державного службовця відповідної посади і рангу під час здійснення перерахунку відповідно до постанови КМУ від 09.12.2015 р. № 1013 відповідачем не нараховувалась, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що приписи ч. 2 ст. 46 Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування до спірних правовідносин не підлягають застосуванню.

Відносно вимог позивача про відшкодування моральної шкоди колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 23 Цивільного кодексу України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

За приписами частини 1 статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно з розясненнями постанови Пленумом Верховного Суду України від 32 березня 1995 року №4 (із змінами і доповненнями від 25 травня 2001 року № 5) Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд у таких спорах повинен з'ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Таким чином, обовязок доказування спричиненої моральної шкоди, її розміру та інших обставин, покладається на особу що позивається із таким позовом.

За змістом частини 1 статті 70 і 71 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи те, що позивачем не було надано суду жодних переконливих доказів на підтвердження причинного звязку між діями відповідача та завданням йому моральної шкоди (у вигляді розладів здоровя внаслідок душевних страждань, психологічних переживань тощо), суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди.

У відповідності до ст. 159 КАС України судове рішення повинне бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що постанова суду першої інстанції відповідає вимогам ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги відповідача колегією суддів не встановлено.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 198 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Відповідно до ч.1 ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову чи ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне і обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Отже, наведені в апеляційних скаргах доводи не викликають сумнівів щодо правильності висновків суду першої інстанції та застосування ним норм матеріального і процесуального права

Керуючись ст.ст. 41, 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_1, Лохвицького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області залишити без задоволення.

Постанову Лохвицького районного суду Полтавської області від 04.10.2017р. по справі № 538/686/17 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)ОСОБА_2
Судді(підпис) (підпис) ОСОБА_3 ОСОБА_4
Повний текст ухвали виготовлений 24.11.2017 р.