Справа № 809/235/16
Суддя: Ніколін Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2017-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2017 рокуЛьвів№ 876/5004/17

Колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді Ніколіна В.В.,

суддів Гінди О.М., Качмара В.Я.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29.03.2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до апарату Івано-Франківської обласної ради про зобов'язання до вчинення дій, -

ВСТАНОВИЛА :

ОСОБА_1 02.03.2016 року звернувся до суду Івано-Франківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до апарату Івано-Франківської обласної ради про зобов'язання до вчинення дій.

Оскаржуваною ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29.03.2017 року позовну заяву залишено без розгляду.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить зазначену ухвалу скасувати та прийняти нову, якою справу направити на продовження розгляду, покликаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права. Вимоги за апеляційною скаргою обґрунтовує, що «Основна заробітна плата. Це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.».

26 листопада 2013 року Конституційний Суд України у справі № 1-14/2013 прийняв Рішення та надав висновки щодо офіційного тлумачення положення частини тринадцятої статті 37 Закону № 3723-ХІІ у системному зв'язку з положеннями пункту 2 частин першої, другої статті 40 КЗпП, статті 21 Закону № 3721-XI, у якому зазначив, що грошова допомога в розмірі 10 місячних посадових окладів виплачується державному службовцю за умов виходу на пенсію з посади державного службовця та наявності страхового стажу, в тому числі стажу державної служби не менше 10 років. Жодних додаткових умов для виплати грошової допомоги державному службовцю у разі виходу його на пенсію в частині тринадцятій статті 37 Закону № 3723-ХІІ не встановлено.

Із зазначеного вбачається, що посилання суду першої інстанції на ч. 2 ст. 33

Закону України «Про державну службу», є помилкою, адже, як вказано вище, мною

не порушується питання про обчислення розміру пенсії, а про виплату одноразової

грошової допомогу в розмірі 10 посадових окладів згідно ст. 37 Закону № 3723-ХІІ, у звязку із виходом на пенсію.

Посилаючись на постанову Кабінету Міністрів України від 22.12.2010 року № 1170, суд першої інстанції, не спростовує предмету заявленого мною позову, а підтверджує. що відповідно до пункту 2 Переліку видів виплат, що здійснюються за рахунок коштів роботодавців, на які не нараховується єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування є «Одноразова допомога працівникам, які виходять на пенсію згідно із законодавством та колективними договорами (включаючи грошову допомогу державним службовцям та науковим (науково-педагогічним) працівникам), військовослужбовцям при звільненні з військової служби».

Слід наголосити, що при прийнятті постанови № 1170 від 22.12.10, Кабінет Міністрів України керувався частиною сьомою статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування».

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування» - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов'язкового державного соціального страхування в обов'язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування».

Відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 1 вказаного вище Закону «учасники накопичувальної системи пенсійного страхування - фізичні особи, які сплачують страхові внески до накопичувальної системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування». Отже, на грошову допомогу в розмірі 10 посадових окладів єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування не нараховується й до обчислення розміру пенсії при виході на пенсію не відноситься, однак дана грошова допомога є складовою структури заробітної плати, адже виплачується із Фонду заробітної плати.

Сторони по справі належним чином судом були повідомлені, однак з невідомих для суду причин не з'явилися в зал судового засідання, а тому відповідно до ч. 1 ст. 197 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодної з осіб, які беруть участь у справі, у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що подана скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів.

Залишаючи позов без розгляду суд першої інстанції виходив з того, що статтею 99 Кодексу адміністративного судочинства України встановлені строки звернення до адміністративного суду, відповідно до частини 1 якої адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно частини 3 статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

З врахуванням вищевикладеного, суд прийшов до висновку, що ОСОБА_1 пропущено строк звернення до адміністративного суду, встановлений частиною 3 статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до вимог частини 1 статті 100 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Згідно частини 2 статті 100 Кодексу адміністративного судочинства України позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи.

Так, як ОСОБА_1 подано адміністративний позов після закінчення строків, встановлених законодавством та не наведено підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними і таких підстав не вбачається із позовної заяви та доданих до неї матеріалів, суд вважає за необхідне залишити позовну заяву про зобовязання до вчинення дій, без розгляду.

Такі висновки суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідають нормам матеріального права.

ОСОБА_1 02.03.2016 року звернувся до суду Івано-Франківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до апарату Івано-Франківської обласної ради про зобов'язання до вчинення дій.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 04.03.2016 року у справі № 809/235/16, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 28.04.2016 року, позовну заяву ОСОБА_1 до апарату Івано-Франківської обласної ради про зобов'язання до вчинення дій - залишено без розгляду на підставі статті 100 Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 15.03.2017 року, судові рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 04.03.2016 року, Львівського апеляційного адміністративного суду від 28.04.2016 року скасовано з направленням справи до суду першої інстанції для вирішення питання про прийняття позовної заяви. 28.03.2017 року адміністративна справа № 809/235/16 супровідним листом Вищого адміністративного суду України від 23.03.2017 року за № 809/235/16/140913/17 надійшла до Івано-Франківського окружного адміністративного суду.

Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 28.03.2017 року, справа № 809/235/16 передана головуючому судді Матуляку Я.П.

На виконання вимог частини 5 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України, судом досліджується питання, порушене колегією суддів Вищого адміністративного суду України в ухвалі від 15.03.2017 року, стосовно того чи входила одноразова допомога, яку просить стягнути позивач, до системи оплати праці, в даному випадку, державного службовця.

Суд зазначає, що правовідносини з приводу предмету адміністративного позову між позивачем та відповідачем регламентовані положеннями Законів України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин.

Як слідує зі змісту адміністративного позову, ОСОБА_1 просить суд зобов'язати відповідача виплатити одноразову грошову допомогу в розмірі 10 місячних посадових окладів як державному службовцю у звязку із виходом позивача на пенсію та наявності стажу державної служби тривалістю 15 років.

Відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" пенсія державним службовцям призначається в розмірі 80-90 відсотків (залежно від стажу) суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування.

У частині 1 статті 1 Закону України "Про оплату праці" від 24.03.1995 року № 108/95-ВР встановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Статтею 2 Закону України "Про оплату праці" визначено структуру заробітної плати, до якої входить: основна та додаткова заробітна плата, а також заохочувальні та компенсаційні виплати.

Частиною 2 статті 33 Закону України "Про державну службу" передбачено, що заробітна плата державних службовців складається з посадових окладів, премій, доплати за ранги, надбавки за вислугу років на державній службі та інших надбавок.

Статтею 66 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 року № 1788-XII врегульовано види оплати праці, що враховуються при обчисленні пенсій.

Відповідно до частини 1 статті 66 Закону України "Про пенсійне забезпечення" до заробітку для обчислення пенсії включаються всі види оплати праці (виплат, доходу), на які відповідно до Закону України "Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування" нараховується збір на обов'язкове державне пенсійне страхування, в межах максимальної величини фактичних витрат на оплату праці найманих працівників, оподатковуваного доходу (прибутку), сукупного оподатковуваного доходу (граничної суми заробітної плати (доходу), з яких справляються страхові внески (збори) до соціальних фондів, що діяла на день одержання зазначеного заробітку (виплат, доходу).

Стаття 41 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" визначає виплати (доходи), що враховуються в заробітну плату (дохід) застрахованої особи для обчислення пенсії. Так, зокрема, до такого доходу (заробітної плати) враховуються: суми виплат, отримуваних застрахованою особою після набрання чинності цим Законом, з яких згідно з цим Законом були фактично нараховані (обчислені) та сплачені страхові внески; суми виплат, отримуваних застрахованою особою до набрання чинності цим Законом, у межах сум, на які відповідно до законодавства, що діяло раніше, нараховувалися внески на державне соціальне страхування або збір на обов'язкове державне пенсійне страхування.

За змістом наведених норм, отримувані застрахованою особою суми виплат, з яких були фактично нараховані та сплачені страхові внески або збір на обов'язкове державне пенсійне страхування, враховуються в заробіток (дохід) застрахованої особи для обчислення пенсії, незалежно від того, чи входять вони до структури заробітної плати.

Відповідно до пункту 2 Переліку видів виплат, що здійснюються за рахунок коштів роботодавців, на які не нараховується єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22.12.2010 року № 1170, до виплат, на які не нараховується єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, належить одноразова допомога працівникам, які виходять на пенсію згідно із законодавством та колективними договорами (включаючи грошову допомогу державним службовцям та науковим (науково-педагогічним) працівникам), військовослужбовцям при звільненні з військової служби.

З аналізу наведених норм матеріального права, суд прийшов до висновку, що одноразова грошова допомога при виході на пенсію у розмірі 10 посадових окладів не входить до системи оплати праці, в тому числі державного службовця, оскільки страхові внески (єдиний внесок) з такої грошової допомоги не стягуються.

Враховуючи ту обставину, що одноразова грошова допомога у розмірі 10 посадових окладів при виході державного службовця на пенсію за наявності стажу державної служби не менше 10 років не є складовою фонду оплати праці, суд прийшов до переконання про відсутність правових підстав для звернення до суду з позовом про стягнення таких виплат без обмеження будь-яким строком. Відтак, посилання позивача на рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" від 15.10.2013 року за № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013, де пунктом 1 вирішено: "В аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у системному зв'язку з положеннями статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат", є безпідставними.

Статтею 99 Кодексу адміністративного судочинства України встановлені строки звернення до адміністративного суду, відповідно до частини 1 якої адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно частини 3 статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

З врахуванням вищевикладеного, суд прийшов до висновку, що ОСОБА_1 пропущено строк звернення до адміністративного суду, встановлений частиною 3 статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до вимог частини 1 статті 100 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Згідно частини 2 статті 100 Кодексу адміністративного судочинства України позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи.

Оскільки, ОСОБА_1 подано адміністративний позов після закінчення строків, встановлених законодавством та не наведено підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними і таких підстав не вбачається із позовної заяви та доданих до неї матеріалів, суд вважає за необхідне залишити позовну заяву про зобовязання до вчинення дій, без розгляду.

Керуючись ст. ст. 195, 197, 199, 205, 206, 254 КАС України суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29.03.2017 року у справі № 809/235/16 залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду у порядку адміністративного судочинства протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя ОСОБА_3
судді ОСОБА_4
ОСОБА_5