Справа № 810/3246/16
Суддя: Щавінський В.Р.
Дата ухвалення: 2017-11-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 листопада 2017 року № 810/3246/16

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого - судді Щавінського В.Р., розглянувши в порядку письмового провадження у м. Києві адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Університету державної фіскальної служби України про зобов'язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1.) з позовом до Університету державної фіскальної служби України (далі - відповідач, Університет ДФС України), з урахуванням заяв про збільшення позовних вимог, просить суд:

- зобов'язати Університет ДФС України здійснити перерахунок та виплатити на його користь грошове забезпечення за період з 02.03.2015 по день фактичного розрахунку, виходячи з розміру середньоденної заробітної плати - 858,57 грн.;

- зобов'язати Університет ДФС України нарахувати та виплатити на його користь матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі місячного посадового окладу - 3783,00 грн. у зв'язку з виходом у щорічні чергові відпустки за 2014 рік (згідно з наказом від 12.01.2015 № 4-в), за 2015 рік (згідно з наказом від 03.03.2016 № 32-в) та за 2016 рік (згідно з наказом від 19.05.2016 № 50-в) відповідно;

- зобов'язати Університет ДФС України здійснити перерахунок та виплатити на його користь одноразову грошову допомогу при звільненні зі служби у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, який складає 18 років 04 місяці 26 днів, виходячи з розміру середньоденної заробітної плати - 858,57 грн. та середньомісячного грошового забезпечення - 18459,25 грн.;

- зобов'язати Університет ДФС України здійснити перерахунок та виплатити на його користь грошову компенсацію за невикористані дні щорічних відпусток в органах внутрішніх справ та податковій міліції у загальній кількості 56 календарних днів, виходячи з розміру середньоденної заробітної плати - 858,57 грн.;

- зобов'язати Університет ДФС України відшкодувати заподіяну йому моральну (немайнову) шкоду за період з 02.03.2015 по день фактичного розрахунку у розмірі, встановленому з 01.01.2017 відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік» мінімальної місячної заробітної плати - 3200,00 грн. за кожен повний місяць порушення його прав у сфері трудових відносин.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що відповідно до наказу ректора Одеського державного університету внутрішніх справ від 20.04.2012 № 40-о/с, його, доктора юридичних наук, полковника міліції, начальника кафедри теорії та історії держави і права Одеського державного університету внутрішніх справ, було відряджено для подальшого проходження служби у податковій міліції Державної податкової служби України та направлено до Національного університету Державної податкової служби України (далі - НУ ДПС України). Наказом НУ ДПС України від 23.04.2012 № 108-к його було призначено на посаду заступника начальника факультету підготовки, перепідготовки та підвищення кваліфікації працівників податкової міліції з навчальної роботи. Наказом НУ ДПС України в порядку переатестування позивачу присвоєно спеціальне звання начальницького складу: полковник податкової міліції. Вказує, що за час проходження служби як в органах внутрішніх справ, так і податкової міліції зауважень щодо виконання своїх службових обов'язків та дисциплінарних стягнень він не мав.

Позивач зазначив, що у зв'язку зі штатно-організаційними змінами, зокрема скороченням посади заступника начальника факультету з навчальної роботи та введенням нової рівнозначної посади заступника начальника факультету з навчально-методичної та наукової роботи, його, відповідно до наказу НУ ДПС України від 22.12.2014 № 394-к, було призначено з 25.12.2014 в.о. заступника начальника факультету з навчально-методичної та наукової роботи, а також розпочато відповідну процедуру погодження його кандидатури у цій посаді з профільними підрозділами центрального апарату ДФС України.

Однак, після призначення нового в.о. ректора НУ ДПС України ОСОБА_2 відповідно до наказу ДФС України від 30.12.2014 № 2198-0, процес погодження його кандидатури з профільними структурними підрозділами центрального апарату ДФС України було незаконно припинено.

Відповідно до наказу НУ ДПС України від 12.01.2015 № 4-в позивачу з 13.01.2015 було надано чергову щорічну відпустку за 2014 рік. Водночас при наданні відпустки, незважаючи на його мотивований рапорт, було протиправно відмовлено у виплаті матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі місячного посадового окладу.

Позивач вказує, що по закінченню відпустки відповідно до наказу НУ ДПС України від 02.03.2015 № 71-к його було протиправно звільнено від виконання обов'язків заступника начальника факультету з навчально-методичної та наукової роботи та зараховано у розпорядження факультету. Упродовж усього періоду перебування у незаконному розпорядженні його грошове забезпечення складалося лише з посадового окладу, окладу за спеціальне звання, надбавки за вислугу років та доплати за науковий ступінь. Тобто він був позбавлений у цей період виплат премій, надбавок за досягнення у праці та інших надбавок, винагород та доплат, які він раніше отримував регулярно. За грудень 2015 року грошове забезпечення йому взагалі не виплачувалось.

Під час перебування у незаконному розпорядженні факультету ним були використані також щорічні відпустки за 2015 рік та за 2016 рік, однак його знову протиправно було позбавлено матеріальної допомоги на оздоровлення.

Позивач вказує, що наказ НУ ДПС України від 02.03.2015 № 71-к «Про звільнення від виконання службових обов'язків» та виведення його у розпорядження факультету ним було оскаржено до суду. Відповідно до постанови Київського окружного адміністративного суду (далі - КОАС) від 06.08.2015 у справі № 810/1627/15 зазначений наказ визнано протиправним та скасовано. Дане рішення залишено без змін судом апеляційної інстанції.

На виконання вказаного рішення суду від 06.08.2015 в.о. ректора НУ ДПС України ОСОБА_2 видано новий наказ від 05.10.2015 № 576 о/с, яким скасовано попередній наказ НУ ДПС України від 02.03.2015 № 71-к про його звільнення та знову звільнено від виконання службових обов'язків за займаною посадою із зарахуванням у розпорядження факультету.

Позивачем знову було оскаржено вищезазначений наказ до суду, та відповідно до постанови КОАС від 15.01.2016 у справі № 810/5307/15 наказ НУ ДПС України від 05.10.2015 № 576 о/с визнано протиправним та таким, що підлягає скасуванню. Вказане судове рішення залишено без змін судом апеляційної інстанції.

07.07.2016 позивачем на ім'я голови Комісії з реорганізації НУ ДПС України ОСОБА_3 подано рапорт щодо його поновлення на посаді в.о. заступника начальника факультету з навчально-методичної та наукової роботи та перерахунок і виплату належного грошового забезпечення за весь час вимушеного прогулу, виплати матеріальної допомоги на оздоровлення у зв'язку з виходом у відпустки за 2014, 2015 та 2016 роки, виплату належного грошового забезпечення за грудень 2015 року, з урахуванням індексації за інфляційні процеси. Однак відповіді керівництва НУ ДПС України на свій рапорт позивач не отримав.

На виконання розпорядження КМУ від 11.11.2015 № 1184-р «Про утворення Університету ДФС України» було розпочато процедуру реорганізації НУ ДПС України, у зв'язку з чим Університет ДФС України став правонаступником НУ ДПС України.

11.02.2016 на підставі наказу НУ ДПС України від 26.01.2016 № 35-к «Про попередження працівників про наступне звільнення» ОСОБА_1 було попереджено про наступне звільнення у зв'язку з реорганізацією НУ ДПС України відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України та п.п. 64 Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ, та будь-яких пропозицій наступного працевлаштування не надавалось.

Зважаючи на те, що у штатному розписі новоутвореного Університету ДФС України не було передбачено посади заступника начальника факультету з навчально-методичної та наукової роботи, на якій позивача поновлено на підставі рішення суду, будь-яких інших пропозицій щодо його працевлаштування керівництво нового університету йому не надавало, то 07.07.2016 позивач змушений був погодитись на своє звільнення з 11.07.2016.

Відповідно до наказу від 07.07.2016 № 127-к о/с позивача було звільнено із займаної посади, однак доведений до його відома лише 11.07.2016 під кінець його останнього робочого дня, у зв'язку з чим видано трудову книжку.

Позивач вважає, що у порушення вимог ст. 116 КЗпП України НУ ДПС України не повідомив його ні усно, ні письмово про нараховані суми, належні при звільненні, не здійснив виплату усіх належних сум у день його звільнення. Виплату частини належних йому коштів при звільненні у сумі 44180,16 грн. було здійснено лише 27.07.2016. Значну частину належних коштів відповідач не надав до цього часу, що призвело до недоврахування йому як одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби та компенсації за невикористані дні відпустки, так і загального розміру пенсії за вислугу років.

Позивач вважає, що оскільки він напередодні незаконного звільнення із займаної посади та виведення у розпорядження починаючи з 13.01.2015 перебував у черговій щорічній відпустці за 2014 рік, обчислення його середньомісячної заробітної плати слід проводити виходячи з виплат за останні 2 календарних місяці роботи, а саме листопад та грудень 2014 року. Згідно з довідкою НУ ДПС України від 11.03.2015 № 297 загальна сума отриманих ним доходів у листопаді 2014 року склала 14127,84 грн., а у грудні 2014 року - 18433,29 грн.

Оскільки чинним законодавством передбачено виплату допомоги на оздоровлення у розмірі місячного посадового окладу, який станом на день звільнення з НУ ДПС України 11.07.2016 становив згідно із штатним розписом - 3783,00 грн., то загальний розмір заборгованої виплати матеріальної допомоги на оздоровлення при наданні щорічної чергової відпустки складає 11349,00 грн.

Також позивач зазначає, що загальний строк служби позивача на день звільнення становив 18 років 04 місяці та 26 днів. Отже, НУ ДПС України зобов'язаний був також виплатити одноразову грошову допомогу при звільненні зі служби у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний рік календарної служби. Зважаючи на те, що станом на день звільнення позивача середньоденна заробітна плата складала 858,57 грн., а середньомісячне грошове забезпечення - 18459, 25 грн. (із розрахунку у 21,5 робочий день на один місяць), то загальна сума передбаченої законодавством одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 18 календарних років складає 166133,25 грн.

Разом із зазначеними невикористаними днями щорічних відпусток в органах податкової міліції у загальній кількості 50 календарних днів, не було враховано 6 невикористаних днів (за 2010 рік - 5, за 2011 рік - 1) під час попередньої служби в Одеському державному університеті внутрішніх справ. Отже, виходячи із середньоденної заробітної плати в сумі 858,57 грн., загальна сума заборгованої відповідачем виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічних відпусток у кількості 56 днів становить 48079,92 грн.

Крім того, порушення відповідачем трудових прав позивача призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків та вимагало додаткових зусиль для організації свого життя. Заподіяну моральну шкоду вищезазначеними протиправними діями відповідача позивач оцінює у розмірі встановленої з 01.01.2017 відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік» мінімальної місячної заробітної плати - 3200,00 грн., за кожен повний місяць порушення прав позивача у сфері трудових відносин.

ОСОБА_1 вважає, що перерахунок належних йому виплат необхідно здійснювати, починаючи з 02.03.2015 по день фактичного розрахунку з ним.

Відповідач позов не визнав, надав суду письмові заперечення, в яких зазначив, що при нарахуванні грошового забезпечення ОСОБА_1 виходив із середньоденної й середньомісячної заробітної плати, застосовуючи абз.3 п. 5 Методичних рекомендацій з питань грошового забезпечення осіб начальницького складу податкової міліції, затверджених наказом ДФС України від 09.12.2915 № 973 «Про порядок організації бухгалтерського обліку та про деякі фінансові питання», та абз. 3 п. 5 Методичних рекомендацій з питань грошового забезпечення осіб начальницького складу податкової міліції, затверджених наказом ДФС України від 07.09.2016 № 748 «Про затвердження Методичних рекомендацій з питань грошового забезпечення осіб начальницького складу податкової міліції».

Відповідач у запереченнях також зазначив, що постанова Кабінетів міністрів України (далі - КМУ) від 07.11.2007 №1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» не поширює свою чинність на осіб рядового і начальницького складу податкової міліції, крім курсантів навчальних закладів Державної податкової служби в частині затвердження схем їх посадових окладів, однак виплата грошового забезпечення яким здійснюється в порядку, що затверджується Державною податковою службою України. Крім того, наказ МВС від 31.12.2017 № 499 не поширює свою чинність на осіб рядового і начальницького складу податкової міліції. Відповідач наголосив, що для виплати одноразової грошової допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, визначається календарний рік служби в органах внутрішніх справ та податкової міліції, а не календарна вислуга років. Просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

У судовому засіданні позивач підтримав позов у повному обсязі та просив суд його задовольнити.

Представник відповідача у задоволенні позову просив відмовити у повному обсязі з мотивів, наведених у письмових запереченнях.

12.10.2017 у судовому засіданні судом прийнято рішення про подальший розгляд справи у письмовому провадженні.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до наказу ректора Одеського державного університету внутрішніх справ від 20.04.2012 № 40-о/с, полковника міліції ОСОБА_1 (позивач у справі), увільнено з посади начальника кафедри теорії та історії держави і права та відряджено для подальшого проходження служби до Державної податкової служби України (далі - ДПС України) (Том 1 а.с.16).

Наказом НУ ДПС України від 23.04.2012 № 108-к ОСОБА_1 призначено на посаду заступника начальника факультету підготовки, перепідготовки та підвищення кваліфікації працівників податкової міліції з навчальної роботи (Том 1 а.с.17).

Наказом НУ ДПС України від 22.12.2014 №394-к ОСОБА_1 призначено виконуючим обов'язки заступника начальника факультету підготовки, перепідготовки та підвищення кваліфікації працівників податкової міліції з навчально-методичної та наукової роботи (Том 1 а.с.18-19).

Згідно з наказом НУ ДПС України від 02.03.2015 №71-к ОСОБА_1 звільнено від виконання службових обов'язків заступника начальника факультету з навчально-методичної та наукової роботи у зв'язку з закінченням безперервного строку тимчасового виконання обов'язків та зараховано в розпорядження факультету (Том. 1 а.с.20).

Відповідно до ч.1ст.72 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), - обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Зважаючи на приписи ч. 1 ст. 72 КАС України, суд бере до уваги як такі, що не потребують доведення та вважаються доведеними обставини справи, встановлені адміністративним судом у справах № 810/1627/15 та № 810/ 5307/15.

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 06.08.2015 по справі № 810/1627/15, яка набрала законної сили, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково, визнано протиправним та скасовано наказ НУ ДПС України від 02.03.2015 №71-к о/с про звільнення ОСОБА_1 з посади та виведення у розпорядження, зобов'язано відповідача завершити процедуру погодження кандидатури ОСОБА_1 на посаду заступника начальника факультету підготовки, перепідготовки та підвищення кваліфікації працівників податкової міліції з навчально-методичної та наукової роботи НУ ДПС України з профільними структурними підрозділами апарату ДФС України.

На виконання вищезазначеного судового рішення наказом НУ ДПС України від 05.10.2015 № 576-к скасовано наказ НУДПС України від 02.03.2015 № 71-к "Про звільнення від виконання службових обов'язків", полковника податкової міліції ОСОБА_1 знову звільнено від виконання службових обов'язків за займаною посадою та зараховано в розпорядження факультету (Том 1 а.с.21).

Постановою Київського окружного адміністративного суду (далі - КОАС) від 15.01.2016 по справі № 810/5307/15, яка набрала законної сили, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково, визнано протиправним та скасовано наказ НУ ДПС України від 05.10.2015 № 576-к о/с про звільнення ОСОБА_1 з посади та виведення у розпорядження, зобов'язано НУ ДПС України завершити процедуру погодження кандидатури ОСОБА_1 на посаду заступника начальника факультету підготовки, перепідготовки та підвищення кваліфікації працівників податкової міліції з навчально-методичної та наукової роботи НУ ДПС України з профільними структурними підрозділами апарату ДФС України.

Щодо тверджень відповідача про те, що у справах № 810/1627/15 та № 810/5307/17 позивачу було відмовлено у задоволенні позовних вимог в частині поновлення на посаді в.о. заступника начальника факультету підготовки, перепідготовки та підвищення кваліфікації працівників податкової міліції з навчально-методичної та наукової роботи НУ ДПС України, відтак не встановлено незаконного звільнення з посади та факту вимушеного прогулу, суд зазначає наступне.

Так, у справі № 810/5307/15 було встановлено, що оскільки на час розгляду справи посада позивача обіймається іншою особою, правомірність та законність призначення якої не було спростовано ні судовими рішеннями, ні сторонами у справі, суд не мав підстав для поновлення позивача у статусі в.о. такої посади.

При цьому, суд визнав спірні накази про звільнення позивача від виконання службових обов'язків та виведення у розпорядження факультету протиправними, скасувавши їх.

Отже, судом в адміністративних справах № 810/1627/15 та № 810/5307/15 визнано звільнення позивача від виконання службових обов'язків протиправним, у зв'язку з чим право позивача на відповідне грошове забезпечення має бути відновлено. У відповідача виникає обов'язок провести перерахунок грошового забезпечення ОСОБА_1, виходячи з посадового окладу в.о. заступника начальника факультету з навчально-методичної та наукової роботи факультету підготовки, перепідготовки та підвищення кваліфікації працівників податкової міліції, починаючи з 02.03.2015, на якій позивач перебував до того, як його протиправно вивели у розпорядження.

Грошове забезпечення на час виведення позивача у розпорядження факультету нараховувалось та виплачувалось у зменшеному розмірі, про що свідчить довідка про його доходи, надана відповідачем за період роботи ОСОБА_1 з березня 2015 року по липень 2016 року.

Відповідач після скасування судом вищезазначених наказів будь-якого перерахунку грошового забезпечення позивача не здійснював, що не спростовано ним в ході розгляду справи.

Твердження позивача про те, що його протиправно 02.03.2015 звільнено з роботи, у зв'язку з чим мав місце вимушений прогул, суд не приймає до уваги, оскільки позивача звільнено від виконання службових обов'язків за займаною посадою та виведено у розпорядження факультету.

Наказом Державної фіскальної служби України (далі - ДФС України) від 15.01.2016 № 34 на виконання розпорядження КМУ від 11.11.2015 № 1184-р утворено Університет ДФС України, реорганізувавши шляхом злиття НУ ДПС України, Державного науково-дослідного інституту митної справи, Науково-дослідного інституту фінансового права (Том 1 а.с.192-193).

Як вбачається з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, станом на час прийняття рішення НУ ДРС України (код 02973089) знаходиться в стані припинення за рішенням засновників. Також є запис про те, що правонаступником НУ ДПС України є Національна академія ДПС України (Том 1 а.с.194-201).

11.02.2016 на підставі наказу НУ ДПС України від 26.01.2016 № 35-к «Про попередження працівників про наступне звільнення» позивача попереджено про наступне звільнення у зв'язку з реорганізацією НУ ДПС України відповідно до п. 1 ст. 40 Кодексу Законів про працю України (далі - КЗпП) та п.п. «г» п. 64 Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ Української РСР.

Згідно з наказом НУ ДПС України № 32-в від 03.03.2016 позивачу з 09.03.2016 по 18.04.2016 було надано основну щорічну відпустку терміном 41 календарний день, з них 40 календарних днів - основну щорічну відпустку за період роботи з 01.01.2015 по 31.12.2015; 1 календарний день - додаткову оплачувану відпустку на дорогу (Том 1 а.с. 23).

З листа-повідомлення ДФС України від 16.05.2016 вбачається, що ДФС не погодило кандидатуру ОСОБА_1 на посаду заступника начальника факультету підготовки, перепідготовки та підвищення кваліфікації працівників податкової міліції з навчально-методичної та наукової роботи НУ ДПС України у зв'язку з недостатнім рівнем організаційно-ділових якостей кандидата (Том 2 а.с.63).

Згідно з наказом НУ ДПС України № 50-в від 19.05.2016 позивачу з 23.05.2016 по 03.07.2016 було надано основну щорічну відпустку терміном 41 календарний день, з них 40 календарних днів - основну щорічну відпустку за період роботи з 01.01.2016 по 31.12.2016; 1 календарний день - додаткову оплачувану відпустку на дорогу (Том 1 а.с. 24).

07.07.2016 позивач подав на ім'я Голови Комісії з реорганізації НУ ДПС України ОСОБА_3 рапорт, відповідно до якого просив звільнити його з посади в.о. заступника начальника факультету підготовки, перепідготовки та підвищення кваліфікації працівників податкової міліції з навчально-методичної та наукової роботи у запас.

На підставі рапорту ОСОБА_1 від 07.07.2016, на виконання судових рішень КОАС у справах № 810/1627/15 та № 810/5307/15, наказом НУ ДПС України від 07.07.2016 № 127-к скасовано наказ НУДПС України від 02.03.2015 № 71-к "Про звільнення від виконання службових обов'язків" та наказ НУДПС України від 05.10.2015 № 576-к «По особовому складу», ОСОБА_1 визнано таким, що не пройшов погодження на посаду, та 11.07.2016 звільнено з посади та органів податкової міліції у запас за ст. 64 п. «Г» (скорочення штату) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ від 29.07.1991 (Том 1 а.с.25-26).

Зазначеним наказом була визначена вислуга років позивача на день звільнення, а саме: календарна - 18 років 04 місяці 26 днів; пільгова - 0; загальний страховий стаж: 26 років 08 місяців 04 днів.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 № 2262-ХІІ ОСОБА_1 наказано виплатити грошову допомогу у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, який складає 16 років 00 місяців 02 дні за КЕКВ 2112 «Грошове забезпечення військовослужбовців» за рахунок загального фонду в межах кошторисних призначень, а також виплачено грошову компенсацію за невикористані дні щорічних відпусток в органах податкової міліції у загальній кількості 50 календарних днів.

11.07.2016 позивач отримав трудову книжку, про що свідчить його особистий підпис (Том 1 а.с.108-109).

Судом встановлено, що при звільненні позивач отримав грошове забезпечення у розмірі 44180,16 грн. (Том 2 а.с.65,66). Згідно з платіжним дорученням від 14.07.2016 № 970, НУ ДПС України перераховано кошти у розмірі 44180,16 на рахунок Управління державної казначейської служби України у м. Ірпені Київської області 15.07.2017 (Том 2 а.с.66). Згідно з платіжним дорученням від 20.07.2016 № 28 грошові кошти в сумі 44180,16 грн. одержано ПАТ КБ «Приватбанк» (Том 2 а.с.64).

Згідно з випискою по банківській картці ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 44180,16 грн. на його картковий рахунок надійшли 27.07.2016 (Том 1 а.с.28).

Позивач, вважаючи, що відповідачем під час звільнення йому не в повній мірі було нараховано та виплачено грошове забезпечення, матеріальну допомогу на оздоровлення у зв'язку з виходом у щорічні чергові відпустки за 2014, 2015 та 2016 роки, одноразову грошову допомогу при звільненні зі служби у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, грошову компенсацію за невикористані дні щорічних відпусток, з порушенням строків розрахунку, звернувся з даним позовом до суду з вимогою про зобов'язання вчинити певні дії.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Водночас, діяльність податкової міліції регулюється Розділом ХVІІІ Податкового кодексу України (далі - ПК України).

Відповідно до пункту 356.1 статті 356 ПК України держава гарантує правовий та соціальний захист осіб начальницького і рядового складу податкової міліції та членів їхніх сімей.

Особливості проходження служби окремими категоріями осіб начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов'язки визначені в розділі VIII Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою КМУ від 29.07.1991 № 114 (далі - Положення № 114).

Відповідно до п. 10 Положення № 114 особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов'язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обов'язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням.

Розділом VII вказаного Положення врегульовано питання звільнення зі служби осіб рядового і начальницького складу.

Постановою КМУ від 07.11.2007 № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» упорядковано структуру та умови грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та затверджено схеми посадових окладів і додаткових видів грошового забезпечення за категоріями військовослужбовців (пункт 3 цієї постанови).

Проте, зазначеним нормативним актом не визначено порядку проведення розрахунку при звільненні зі служби.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Аналогічну правову позицію наведено у постанові Верховного Суду України (далі - ВСУ) від 17.02.2015 у справі № 21-8а15.

Щодо зобов'язання відповідача здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за період з 02.03.2015 по день фактичного розрахунку, виходячи з розміру середньоденної заробітної плати - 858, 57 грн., суд зазначає наступне.

Як було встановлено судом, позивач ОСОБА_1 проходив службу в органах податкової міліції та перебував у трудових відносинах з НУ ДПС України з 23.04.2012 по 11.07.2016, у зв'язку з чим отримував грошове забезпечення. Остання займана ним посада - в.о. заступника начальника факультету підготовки, перепідготовки та підвищення кваліфікації працівників податкової міліції з навчально-методичної та наукової роботи НУ ДПС України.

Наказом НУ ДПС України від 07.07.2016 № 127к о/с ОСОБА_1 звільнений у запас з 11.07.2016 за п. «г» ст. 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (через скорочення штатів).

Згідно з витягом з послужного списку, вислуга років позивача на день звільнення складає: календарна - 18 років 04 місяці 26 днів, пільгової - немає, загальний страховий стаж - 26 років 08 місяців 04 днів.

При звільненні відповідачем НУ ДПС України було нараховано грошову допомогу ОСОБА_1 відповідно до ст. 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 № 2262-ХІІ у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби за 16 років 00 місяців 02 дні за КЕКВ 2112 «Грошове забезпечення військовослужбовців» за рахунок загального фонду в межах кошторисних призначень, а також грошову компенсацію за невикористані дні щорічних відпусток в органах податкової міліції у загальній кількості 50 календарних днів.

При нарахуванні грошового забезпечення відповідач виходив із середньоденної й середньомісячної заробітної плати, застосовуючи абз.3 п. 5 Методичних рекомендацій з питань грошового забезпечення осіб начальницького складу податкової міліції, затверджених наказом ДФС України від 09.12.2015 № 973 «Про порядок організації бухгалтерського обліку та про деякі фінансові питання», та абз. 3 п. 5 Методичних рекомендацій з питань грошового забезпечення осіб начальницького складу податкової міліції, затверджених наказом ДФС України від 07.09.2016 № 748 «Про затвердження Методичних рекомендацій з питань грошового забезпечення осіб начальницького складу податкової міліції».

Університетом ДФС України було оформлено платіжне доручення № 970 від 14.07.2016 щодо перерахування ОСОБА_1 грошового забезпечення при звільненні у загальному розмірі 44180,16 грн. При цьому, відповідно до відтиску печатки Головного управління Державної казначейської служби у м. Ірпені Київської області на вказаному платіжному дорученні, перерахування коштів в сумі 44180,16 грн. фактично було здійснено 15.07.2016.

Позивач не погоджується з розрахунком відповідача грошового забезпечення при звільненні за період з 02.03.2015 по день фактичного розрахунку з ним, а також з розрахунком середньоденної й середньомісячної заробітної плати. Просив суд зобов'язати відповідача здійснити перерахунок і виплату належного грошового забезпечення на його користь, починаючи з 02.03.2015 по день фактичного розрахунку.

Відповідно до правової позиції, яка висловлена ВСУ в постанові від 21.01.2015 у справі № 6-195цс14, механізм здійснення відповідного розрахунку визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ від 08.02.1995 № 100. Під час його проведення слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні з використанням даних про середній заробіток позивача, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана дана виплата.

Згідно з ч. 1 ст. 27 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 № 108/95-ВР середній заробіток працівника визначається за правилами, закріпленими у Порядку.

Суд не бере до уваги доводи відповідача про те, що при визначенні розміру середньоденної й середньомісячної заробітної плати (грошового забезпечення) ОСОБА_1 виключному застосуванню підлягає абз. 3 п.5 Методичних рекомендацій з питань грошового забезпечення осіб начальницького складу податкової міліції, затверджених наказом ДФС України від 09.12.2015 № 973 «Про порядок організації бухгалтерського обліку та про деякі фінансові питання», та абз.3 п. 5 Методичних рекомендацій з питань грошового забезпечення осіб начальницького складу податкової міліції, затверджених наказом ДФС України від 07.09.2016 № 748 «Про затвердження Методичних рекомендацій з питань грошового забезпечення осіб начальницького складу податкової міліції», а Порядок № 100 у даному випадку застосуванню не підлягає, оскільки єдиним нормативним актом, який визначає порядок обчислення середньої заробітної плати в усіх випадках її збереження, чинність якого поширюється на підприємства, установи і організації усіх форм власності є Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою КМУ від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок № 100).

У свою чергу п. 4 Порядку № 100 встановлено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством не враховуються:

а) виплати за виконання окремих доручень (одноразового характеру), що не входять в обов'язки працівника (за винятком доплат за суміщення професій і посад, розширення зон обслуговування або виконання додаткових обсягів робіт та виконання обов'язків тимчасово відсутніх працівників, а також різниці в посадових окладах, що виплачується працівникам, які виконують обов'язки тимчасово відсутнього керівника підприємства або його структурного підрозділу і не є штатними заступниками);

б) одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо);

в) компенсаційні виплати на відрядження і переведення (добові, оплата за проїзд, витрати на наймання житла, підйомні, надбавки, що виплачуються замість добових);

г) премії за винаходи та раціоналізаторські пропозиції, за сприяння впровадженню винаходів і раціоналізаторських пропозицій, за впровадження нової техніки і технології, за збирання і здавання брухту чорних, кольорових і дорогоцінних металів, збирання і здавання на відновлення відпрацьованих деталей машин, автомобільних шин, введення в дію виробничих потужностей та об'єктів будівництва (за винятком цих премій працівникам будівельних організацій, що виплачуються у складі премій за результати господарської діяльності);

д) грошові і речові винагороди за призові місця на змаганнях, оглядах, конкурсах тощо;

е) пенсії, державна допомога, соціальні та компенсаційні виплати;

є) літературний гонорар штатним працівникам газет і журналів, що сплачується за авторським договором;

ж) вартість безплатно виданого спецодягу, спецвзуття та інших засобів індивідуального захисту, мила, змивних і знешкоджувальних засобів, молока та лікувально-профілактичного харчування;

з) дотації на обіди, проїзд, вартість оплачених підприємством путівок до санаторіїв і будинків відпочинку;

и) виплати, пов'язані з ювілейними датами, днем народження, за довголітню і бездоганну трудову діяльність, активну громадську роботу тощо;

і) вартість безплатно наданих деяким категоріям працівників комунальних послуг, житла, палива та сума коштів на їх відшкодування;

ї) заробітна плата на роботі за сумісництвом (за винятком працівників, для яких включення її до середнього заробітку передбачено чинним законодавством);

й) суми відшкодування шкоди, заподіяної працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я;

к) доходи (дивіденди, проценти), нараховані за акціями трудового колективу і вкладами членів трудового колективу в майно підприємства;

л) компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати.

Відповідно до ч. 5 п. 6 Постанови Пленуму ВСУ №13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначені сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку та інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

П. 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Інструкція про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України від 31.12.2007 № 499, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 12.03.2008 за № 205/14896 (чинна на момент виникнення спірних правовідносин, далі Інструкція № 499), визначає порядок та умови виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ.

Суд звертає увагу, що оскільки ОСОБА_1 протиправно переведено у розпорядження у березні 2015 року, у січні-лютому 2015 року він не працював повністю, то враховуючи положення абз. 4 п. 2 Порядку №100, середньоденна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за попередні два повних місяці роботи - листопад та грудень 2014 року.

З копії довідки про доходи ОСОБА_1 вбачається, що його заробітна плата за листопад 2014 складала 14127,84 грн., а за грудень 2014 року - 18433,29 грн. (Том 1 а.с. 29, Том 2 а.с.173).

Розмір заробітної плати за листопад 2014 року в сумі 14127,84 грн. сторонами не оспорюється.

Що стосується розміру заробітної плати за грудень 2014 року, суд зазначає наступне.

З довідок НУ ДПС України про доходи ОСОБА_1, розрахованих та наданих на вимогу суду згідно з Порядком № 100, вбачається, що фактична кількість відпрацьованих робочих днів за листопад-грудень 2014 року - 43, виходячи із заробітної плати за листопад 2014 року - 14127,84 грн., за грудень 2014 року - 10407,29 грн., середньоденна заробітна плата складає 570,58 грн., а середньомісячна - 12267,56 грн. (Том 2 а.с.171,172).

Позивач погоджується з тим, що у грудні 2014 року йому було нараховано та виплачено одноразову виплату - матеріальну допомогу у розмірі 3026,00 грн. (Том 1 а.с.29, Том 2 а.с.174).

При цьому, відповідачем не спростовано доводи позивача про те, що розмір заробітної плати за грудень 2014 року без врахування матеріальної допомоги складає не 10407,29 грн., як то було зазначено відповідачем у довідці, а 15 407,29 грн. Також представником відповідача під час розгляду справи не доведено суду, які саме одноразові виплати були включені при розрахунку заробітної плати за грудень 2014 року, яка склала у загальному розмірі 18433,29 грн.

Тому суд дійшов висновку, що при розрахунку середньоденної й середньомісячної заробітної плати ОСОБА_1 слід виходити із заробітної плати за грудень 2014 року у розмірі 15407,29 грн.

Отже, при фактичній кількості відпрацьованих робочих днів - 43, заробітній платі за останні 2 місяці - 29535,13 грн., середньоденна заробітна плата складає (14127,84 грн.+15407,29грн.)/(20+23)= 686,86 грн./день, та середньомісячна заробітна плата (14127,84 грн.+15407,29грн.)/2= 14767,56 грн./місяць.

Що стосується тверджень позивача щодо корегування з 01.12.2015 його посадового окладу на 25 відсотків відповідно до Постанови КМУ №1013, у зв'язку з чим збільшується середньоденний заробіток у розмірі 858,57 грн., суд не може прийняти їх до уваги, оскільки підвищення посадових окладів відбулось у грудні 2015 року, а відповідно до Постанови № 100 розрахунок середньоденної заробітної плати обчислюється, виходячи з виплат за попередні два повних місяці роботи, у даному випадку - листопад-грудень 2014 року, та здійснити розрахунок середньої заробітної плати з грудня 2015 року не вбачається можливим.

Що стосується вимог позивача щодо зобов'язання відповідача нарахувати та виплатити грошове забезпечення за час затримки виплати при звільненні - з 12.11.2016 по день фактичного розрахунку, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що відповідач у день звільнення - 11.07.2016 не провів з позивачем всі розрахунки.

Згідно зі ст. 47 КЗпП власник або уповноважений ним орган зобов'язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП.

Ст. 116 КЗпП встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Ч. 1 ст. 117 КЗпП зазначається, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно з п. 20 Постанови Пленуму ВСУ №13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22.02.2012 № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП у взаємозв'язку з положеннями ст.ст. 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що згідно зі ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП , тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, що встановлено ч. 2 ст. 117 КЗпП.

Аналізуючи вище згадані норм матеріального права, ВСУ у постанові від 15.09.2015 (справа № 21-1765а15) дійшов висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені ст. 116 КЗпП, при цього визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Як було встановлено судом, згідно з відтиском печатки Головного управління Державної казначейської служби у м. Ірпені Київської області на платіжному дорученні №970 від 14.07.2016 кошти в сумі 44180,16 грн. Університет ДФС України перерахував на державний казначейський рахунок 15.07.2016 (Том 2 а.с.66). Тобто моментом припинення відповідачем правопорушення є день фактичного розрахунку, а саме день, коли грошові кошти надійшли на казначейський рахунок - 15.07.2016.

За правилами ст. 117 КЗпП України час затримки належних ОСОБА_1 сум, як звільненому 11.07.2016 працівнику, складає період з 12.07.2016 по 15.07.2016.

При цьому суд зазначає, що після ухвалення судового рішення відповідач не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, у зв'язку з чим позивач вправі звернутись до суду з вимогами щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за весь період невиплати належних працівникові при звільненні сум.

Аналогічна правова позиція зазначена також у вищевказаній постанові ВСУ від 15.09.2015 по справі № 21-1765а15.

Отже, враховуючи факт невиплати відповідачем ОСОБА_1 при звільненні всіх належних йому сум, суд дійшов висновку, що повний та ефективний захист порушених прав позивача також потребує спонукання роботодавця нарахувати та виплатити звільненому працівникові середній заробіток за весь час затримки належних йому сум по день фактичного розрахунку, у зв'язку з чим позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо вимог позивача про необхідність виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, суд зазначає наступне.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII, який встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов'язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

За правилами ст. 9 Закону України від 20.12.1991 №2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Пунктом 168.5 ст. 168 ПК України визначено, що суми податку на доходи фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної кримінально-виконавчої служби України, Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції у зв'язку з виконанням обов'язків несення служби, спрямовуються виключно на виплату рівноцінної та повної компенсації втрат доходів цієї категорії громадян.

Зазначені положення податкового законодавства кореспондуються із правилами п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями та особами рядового і начальницького складу, затвердженого Постановою КМУ від 15.01.2004 №44 (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин), згідно з яким грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця, поліцейського або є особами рядового і начальницького складу Держспецзв'язку, Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС, податкової міліції.

Відповідно до п. 3 Порядку від 15.01.2004 № 44 виплата грошової компенсації здійснюється установами (організаціями, підприємствами), що утримують військовослужбовців, поліцейських та осіб рядового і начальницького складу, за рахунок відповідних коштів, які є джерелом доходів цих осіб, шляхом рівноцінного та повного відшкодування втрат частини грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних у зв'язку з виконанням ними своїх обов'язків під час проходження служби, що пов'язані з утриманням податку з доходів фізичних осіб у порядку та розмірах, визначених Законом України «Про податок з доходів фізичних осіб».

Згідно із п.п. 4, 5 Порядку від 15.01.2004 №44 виплата грошової компенсації військовослужбовцям, поліцейським та особам рядового і начальницького складу здійснюється одночасно з виплатою їм грошового забезпечення.

Грошова компенсація виплачується за місцем одержання грошового забезпечення у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.

Аналіз наведених правових норм показав, що військовослужбовцям, звільненим з військової служби гарантується право на виплату грошового забезпечення у розмірі та порядку, визначеному чинним законодавством.

Так, утримані з грошового забезпечення суми податку на доходи фізичних осіб мають компенсаторний характер та підлягають поверненню у розмірі, рівноцінному втратам доходів цієї категорії громадян, одночасно з виплатою їм грошового забезпечення.

Враховуючи викладене, оскільки на законодавчому рівні суми податку, утримані з грошового забезпечення, мають компенсаторний характер та підлягають поверненню військовослужбовцю одночасно із проведенням виплати грошового забезпечення, а відповідач не виконав покладений на нього обов'язок щодо повернення позивачу вказаних коштів, суд вважає, що такі дії відповідача неправомірні, а отже наявні підстави для стягнення цих сум на користь позивача в судовому порядку.

Крім того, відповідно до п. 6 Постанови Пленуму ВСУ №13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Оскільки позивач був протиправно виведений у розпорядження з 02.03.2015, фактичний розрахунок відповідачем у день звільнення не проведено, у ОСОБА_1 виникли всі необхідні та достатні підстави для перерахунку грошового забезпечення за час перебування у протиправному розпорядженні та відшкодування середнього заробітку за весь час затримки при звільненні по день фактичного розрахунку, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню, виходячи з розміру середньоденної заробітної плати - 686,86 грн.

Щодо зобов'язання нарахувати та виплатити матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі місячного посадового окладу у розмірі 3783,00 грн. у зв'язку з виходом у щорічні чергові відпустки за 2014, 2015, 2016 роки, суд зазначає наступне.

За приписами п. 2 постанови КМУ від 09.03.2006 №268 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» керівникам органів надано право у межах затвердженого фонду оплати праці надавати працівникам матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань та допомогу для оздоровлення при наданні щорічної відпустки у розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати працівника.

Відповідно до п. 2.1 Положення № 114 матеріальна допомога на оздоровлення надається в розмірі середньомісячної зарплати, обрахованої відповідно до п. 2 Постанови № 100, один раз на рік, одночасно з наданням відпустки. У разі обмежених фінансових можливостей з надання матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі середньомісячної зарплати вона може надаватися у розмірі посадового окладу.

Судом встановлено, що відповідно до наказу НУ ДПС України від 12.01.2015 № 4-в позивачу з 13.01.2015 було надано чергову щорічну відпустку за 2014 рік (Том 1 а.с.22).

Згідно з наказом НУ ДПС України № 32-в від 03.03.2016 позивачу з 09.03.2016 по 18.04.2016 було надано основну щорічну відпустку терміном 41 календарний день, з них 40 календарних днів - основну щорічну відпустку за період роботи з 01.01.2015 по 31.12.2015; 1 календарний день - додаткову оплачувану відпустку на дорогу (Том 1 а.с.23).

Згідно з наказом НУ ДПС України № 50-в від 19.05.2016 позивачу з 23.05.2016 по 03.07.2016 було надано основну щорічну відпустку терміном 41 календарний день, з них 40 календарних днів - основну щорічну відпустку за період роботи з 01.01.2016 по 31.12.2016; 1 календарний день - додаткову оплачувану відпустку на дорогу (Том 1 а.с.24).

Водночас при наданні відпусток, незважаючи на мотивований рапорт, позивачу відмовлено у виплаті матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі місячного посадового окладу, що не було спростовано представником відповідача.

Штатним розписом НУ ДПС України на 2016 рік (вводився з 01.01.2016) базовий посадовий оклад заступника начальника факультету підготовки, перепідготовки та підвищення кваліфікації працівників податкової міліції з навчально-методичної та наукової роботи складав 3783,00 грн. (Том 1 а.с.174).

Враховуючи викладене, позовні вимоги в частині зобов'язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі посадового окладу у розмірі 3783,00 грн. у зв'язку з виходом у щорічні чергові відпустки за 2014, 2015, 2016 роки є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.

Щодо зобов'язання здійснити перерахунок та виплатити одноразову грошову допомогу при звільненні зі служби у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, який складає 18 років 04 місяці 26 днів, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 10 Постанови КМУ від 17.07.1992 № 393 "Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей", військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної інспекції техногенної безпеки, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби: які звільняються із служби за віком, у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, за наявності вислуги 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Аналогічна норма визначена абз.1 ст. 9 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб", а саме - особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом та звільняються зі служби за віком, станом здоров'я чи у зв'язку з скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за повний календарний рік служби.

У наказі про звільнення від 07.07.2016 № 127к о/с визначено, що вислуга ОСОБА_1 у календарному обчисленні складає 18 років 04 місяці 26 днів, а виплату одноразової грошової допомоги проведено за 16 років 00 місяців 02 дні.

Відповідач також посилався на лист ДФС України від 26.05.2017 щодо обчислення строку календарної служби у податковій міліції для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні полковника податкової міліції ОСОБА_1, яким було повідомлено, що позивач не має права на призначення пенсії за п.п. «а» ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», а саме період навчання у цивільному вищому навчальному закладі зараховується повністю до страхового стажу (Том 2 а.с.99-100).

На думку позивача, відповідач здійснив нарахування одноразової грошової допомоги з порушенням його трудових прав, оскільки її розмір обрахований з розміру грошового забезпечення, яке є меншим, ніж належить, не враховано час його навчання у цивільних вищих навчальних закладах із розрахунку один рік навчання за шість місяців служби.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 у період з 01.09.1994 по 01.07.1999 навчався та був асистентом кафедри історії України і політології в Одеському державному сільськогосподарському інституті; з 02.07.1999 прийнятий на посаду асистента кафедри філософії, історії і політології Одеського державного сільськогосподарського інституту; з 01.09.1999 по 10.07.2000 - на посаді старшого викладача цієї ж кафедри (Том 1 а.с.111, 232-233).

П. 2 вищевказаної Постанови № 393 передбачено, що особам офіцерського складу додатково зараховується час їхнього навчання (у тому числі заочно) у цивільних вищих навчальних закладах, а також у інших навчальних закладах, після закінчення яких присвоюється офіцерське звання, до вступу на військову службу або призначення на відповідну посаду в межах до п'яти років із розрахунку - один рік за шість місяців.

Згідно з копією послужного списку, ОСОБА_1 під час навчання в Одеському державному сільськогосподарському інституті 22.04.1998 присвоєно військове звання «старший лейтенант», 15.07.2000 - «майор міліції» (Том 1 а.с.111).

Отже, у день звільнення ОСОБА_1 відповідач зобов'язаний був позивачу виплатити разом з іншими виплатами одноразову грошову допомогу при звільненні зі служби у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний рік календарної служби, тобто за 18 календарних років, з врахуванням часу навчання у вищевказаному цивільному вищому навчальному закладу, яким позивачу було присвоєно офіцерське звання, із розрахунку - один рік за шість місяців.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню, відповідача слід зобов'язати перерахувати ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні зі служби у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, який складає 18 років, виходячи з розміру середньомісячного грошового забезпечення - 14767,56 грн.

Щодо зобов'язання здійснити перерахунок та виплату грошової компенсації за невикористані дні щорічних відпусток у загальній кількості 56 календарних днів, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст.24 Закону України «Про відпустки» від 15.11.1996 №504-96/ВР (зі змінами та доповненнями, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

П. 52 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого Постановою КМУ від 29.07.1991 № 114 (далі - Положення № 114) встановлено, що чергова відпустка надається особі рядового або начальницького складу, як правило, до кінця робочого року.

Абз. 2 п. 56 цього Положення передбачено, що особам рядового і начальницького складу, які звільняються з органів внутрішніх справ, за невикористану в році звільнення відпустку виплачується грошова компенсація відповідно до законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст.24 Закону України «Про відпустки» від 15.11.1996 № 504-96/ВР (зі змінами та доповненнями, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Згідно з абз. 1 п. 2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Отже, розрахунок компенсації за невикористані дні відпустки повинен обчислюватися виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю виплати цієї компенсації з урахуванням вимог викладених у Порядку №100.

Суд звертає увагу, що у даному випадку Порядком №100 встановлено, що грошова компенсація за невикористану відпустку обчислюється у календарних днях, а не у робочих.

З матеріалів справи вбачається, що на день звільнення у позивача в органах податкової міліції залишилося у загальній кількості 50 календарних днів невикористаної щорічної відпустки, що не оспорюється відповідачем.

За правилами ч. 1 ст. 24 Закону України "Про відпустки" та ч.1 ст.83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Відповідно до наказу НУ ДПС України від 07.07.2016 № 127-к про звільнення, ОСОБА_1 виплачено грошову компенсацію за невикористані дні щорічних відпусток в органах податкової міліції у загальній кількості 50 календарних днів.

Крім того, під час попередньої служби в Одеському державному університеті внутрішніх справ у ОСОБА_1 за час проходження служби в органах внутрішніх справ у період з 26.01.2009 по 22.04.2012 залишились невикористаними 6 календарних днів (за 2010 рік - 5, за 2011 рік - 1), про що видано Довідку від 29.07.2016 № 136 (Том 1 а.с. 27).

Ч. 3 ст. 24 Закону України "Про відпустки" передбачає, що у разі переведення працівника на роботу на інше підприємство грошова компенсація за не використані ним дні щорічних відпусток за його бажанням повинна бути перерахована на рахунок підприємства, на яке перейшов працівник.

Аналогічні положення містить ч. 3 ст.83 КЗпП України.

Ст. 9 вищевказаного Закону та ч.2 ст.81 КЗпП України визначено, що якщо працівник, переведений на роботу на інше підприємство, повністю або частково не використав щорічні основну та додаткові відпустки і не одержав за них грошову компенсацію, то до стажу роботи, що дає право на щорічні основну та додаткові відпустки, зараховується час, за який він не використав ці відпустки за попереднім місцем роботи.

Таким чином, незалежно від того, чи перераховано з попереднього місця роботи грошові кошти за невикористані щорічні відпустки, чи ні, переведеному працівникові мають надати й оплатити невикористані на попередньому місці роботи дні щорічної відпустки.

Всупереч наведених правових положень компенсація за невикористані дні щорічної відпустки у кількості 6 календарних днів у день звільнення позивачу також не нарахована та не виплачена.

Керуючись вимогами Порядку № 100, обчислення суми середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані календарні дні відпустки на день звільнення проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю виплати компенсації за невикористані відпустки, у даному випадку з липня 2015 року по червень 2016 року.

В абз. 4 п. 23 Постанови Пленуму ВСУ від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що якщо працівник з незалежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі ст. 238 КЗпП має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки. Розмір грошової компенсації на невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення.

Крім того, правова позиція щодо наявності у працівника органів внутрішніх справ при його звільненні права на отримання грошової компенсації за невикористану відпустку висловлена ВСУ в постанові від 14.10.2014 (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР - 41479701), яка підлягає обов'язковому врахуванню у спірних правовідносинах.

Враховуючи відсутність в матеріалах справи доказів, які підтверджують виплату ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані ним 56 календарних днів відпустки, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій підлягають частковому задоволенню, відповідача слід зобов'язати здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні щорічних відпусток у загальній кількості 56 календарних днів, виходячи із середньомісячної заробітної плати - 14767,56 грн.

Щодо зобов'язання відшкодувати моральну (немайнову) шкоду за період з 02.03.2015 по день фактичного розрахунку у розмірі, встановленому з 01.01.2017 відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік» мінімальної місячної заробітної плати - 3200,00 грн. за кожен повний місяць порушення прав позивача у сфері трудових відносин.

Як вбачається з матеріалів справи та доводів позивача, спір сторін за своєю суттю зводиться до оскарження дій відповідача щодо нарахування виплат при звільненні з займаної посади, чим на його думку йому спричинено, у тому числі моральну шкоду.

За змістом ч.1 ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно ж з ч.1 та ч.2 ст.23 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

За приписами ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті.

До випадків, які містяться у ч. 2 ст. 1167 ЦК України, наведені позивачем у позові обставини не відносяться.

Згідно з роз'ясненнями постанови Пленумом ВСУ від 23.03.1995 №4 (із змінами і доповненнями від 25.05.2001 № 5) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд у таких спорах повинен з'ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Таким чином, обов'язок доказування спричиненої моральної шкоди, її розміру та інших обставин, покладається на особу, що позивається із таким позовом.

За змістом ч. 1 ст.ст. 70 і 71 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, позивач не надав суду жодних переконливих доказів на підтвердження причинного зв'язку між його звільненням з посади та виведенням у розпорядження та завданням моральної шкоди (у вигляді розладів здоров'я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань тощо).

Сам лише факт порушення трудових прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди. Крім того, визнання судом протиправними дій відповідача стосується виключно меж застосування трудового законодавства, в той час як моральна шкода має бути обов'язково підтверджена належними та допустимими доказами у сукупності зі спірними нарахуваннями грошових коштів при звільненні.

Визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд критично ставиться до тверджень ОСОБА_1 як на підставу позовних вимог про стягнення моральної шкоди щодо душевних страждань, порушення нормальних життєвих зв'язків, потребування додаткових зусиль для організації життя, оскільки усі перелічені факти не підтверджені в ході розгляду справи та стосуються виключно індивідуальної, психологічної і суб'єктивної ознаки сприйняття таких наслідків звільнення позивачем. Що ж до об'єктивних обставин зазначеного, суд таких не вбачає, а тому підстав для задоволення цієї частини позовних вимог немає.

Відповідно до ст. ст. 71, 86 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому суд, оцінюючи спірне рішення відповідача, виходить з критеріїв оцінки рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, встановлених ч. 3 ст. 2 КАС України, у відповідності до приписів якої у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, з урахуванням вимог встановлених ч. 2 ст. 19 Конституції України та ч. 3 ст. 2 КАС України, виходячи з системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, суд дійшов висновку, що адміністративний позов ОСОБА_1 є таким, що підлягає частковому задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 12, 60, 86, 160, 161, 163 КАС України,

п о с т а н о в и в:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Зобов`язати Університет державної фіскальної служби України здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за період з 02.03.2015 по 11.07.2016, виходячи з розміру середньоденної заробітної плати - 686,86 грн., без урахування податку на доходи фізичних осіб та інших обов'язкових платежів.

3. Зобов'язати Університет державної фіскальної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати грошового забезпечення при звільненні з податкових органів - з 12.07.2016 по 15.07.2016, виходячи з розміру середньоденної заробітної плати - 686,86 грн. без урахування податку на доходи фізичних осіб та інших обов'язкових платежів.

4. Зобов'язати Університет державної фіскальної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі місячного посадового окладу 3783,00 грн. у зв'язку з виходом у щорічні чергові відпустки за 2014 рік, за 2015 рік та за 2016 рік.

5. Зобов'язати Університет державної фіскальної служби України перерахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні зі служби відповідно до положень статті 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» за повних 18 років календарної служби, виходячи з розміру середньомісячного грошового забезпечення - 14767,56 грн.

6. Зобов'язати Університет державної фіскальної служби України здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні щорічних відпусток у загальній кількості 56 календарних днів, виходячи із середньомісячної заробітної плати - 14767,56 грн.

7. У решті позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Щавінський В.Р.