Справа № 826/8945/17
Суддя: Шрамко Ю.Т.
Дата ухвалення: 2017-11-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

22 листопада 2017 року 16:35 № 826/8945/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Шрамко Ю.Т., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом народного депутата України Луценка Ігоря Вікторовича до Генеральної прокуратури України, про визнання протиправною діяльності щодо ненадання відповіді на депутатське звернення та зобов'язання надати відповідь,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява народного депутата України Луценка Ігоря Вікторовича, (далі - позивач), до Генеральної прокуратури України, (далі - відповідач), про визнання протиправною діяльності щодо ненадання відповіді на звернення народного депутата України Луценка Ігоря Вікторовича №10-1762 від 12.06.2017 року та зобов'язання надати повну інформацію, що запитувалася у зверненні №10-1762 від 12.06.2017 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 12.06.2017 року він звернувся з депутатським зверненням №10-1762 до Генеральної прокуратури України щодо надання інформації про виконання вимог ст. 481 КПК України, починаючи з 20.11.2012 року по теперішній час.

30.06.2017 року позивачем отримано лист №17/6-302-44-17 Генеральної прокуратури України, в якому відсутня інформація, яка запитувалася у зверненні. Натомість зазначено, що чинним законодавством України та організаційно-розпорядчими документами Генеральної прокуратури України не передбачено окремого обліку, у тому числі статистичного, кримінальних проваджень, у яких повідомлення про підозру здійснювалось у порядку ст. 481 КПК України. Тому, Генеральна прокуратура України не обліковує та окремо не накопичує інформацію про перелік кримінальних проваджень, у яких виконувались вимоги, передбачені ст. 481 КПК України.

В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову, звертав увагу суду, що народні депутати України не наділені владними управлінськими функціями, а тому, не можуть бути суб'єктами звернення з позовом з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління. Також у запереченнях представник відповідача зазначав, що технічні можливості Єдиного реєстру досудових розслідувань не дають можливості виокремити кримінальні провадження запитуваної позивачем категорії з усієї кількості кримінальних проваджень, здійснювати пошук проваджень за запитуваним позивачем параметром. Також представник відповідача зазначав, що депутатське звернення позивача розглянуто відповідачем відповідно до вимог чинного законодавства з наданням вичерпної та обґрунтованої відповіді у встановленні законодавством України строки.

Враховуючи викладене та зважаючи на достатність наявних у матеріалах справи доказів для розгляду та вирішення справи по суті, у відповідному судовому засіданні судом, відповідно до ч. 4 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), прийнято рішення про подальший розгляд та вирішення справи у порядку письмового провадження.

Оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд встановив наступне.

12 червня 2017 року народний депутат України Луценко І.В. звернувся до Генеральної прокуратури України з депутатським зверненням, у порядку ст. 16 Закону України «Про статус народного депутата України», про надання інформації щодо виконання вимог ст. 481 КПК України, починаючи з 20.11.2012 року по теперішній час.

З листа-відповіді Генеральної прокуратури України від 30.06.2017 року №17/6-30244-17 вбачається, що чинним законодавством України та організаційно-розпорядчими документами Генеральної прокуратури України не передбачено окремого обліку, у тому числі статистичного, кримінальних проваджень, у яких повідомлення про підозру здійснювалось у порядку ст. 481 КПК України.

Положенням про порядок ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, затвердженим наказом Генеральної прокуратури України від 06.04.2016 року №139, не встановлено процедури обліку кримінальних проваджень, у яких про підозру повідомлялось у визначеному ст. 481 КПК України порядку. У зв'язку із цим технічні можливості Єдиного реєстру досудових розслідувань не дають змоги ні виокремлювати кримінальні провадження вказаної категорії з усієї маси кримінальних проваджень, дані про які містяться у ньому, ні здійснювати пошук проваджень за згаданим параметром.

Враховуючи викладене, Генеральна прокуратура України не обліковує та окремо не накопичує інформацію про перелік кримінальних проваджень, у яких виконувались вимоги, передбачені ст. 481 КПК України.

Незгода позивача з даною відповіддю відповідача зумовила звернення до суду з даним позовом.

У контексті викладеного, суд зазначає наступне.

Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 55 Конституції України, кожному гарантовано право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно з вимогами статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Закон України «Про статус народного депутата України» (далі - Закон 2790-ХІІ) визначає статус (права, обов'язки і відповідальність) народного депутата України у Верховній Раді України та за її межами, встановлює правові і соціальні гарантії здійснення народним депутатом України своїх депутатських повноважень.

Статтею 1 даного Закону передбачено, що народний депутат України (далі - народний депутат) є обраний відповідно до Закону України "Про вибори народних депутатів України" представник Українського народу у Верховній Раді України і уповноважений ним протягом строку депутатських повноважень здійснювати повноваження, передбачені Конституцією України та законами України.

Народний депутат здійснює свої повноваження на постійній основі.

При виконанні своїх повноважень народний депутат керується Конституцією України, законами України та загальновизнаними нормами моралі.

Держава гарантує народному депутату забезпечення необхідними умовами для здійснення ним депутатських повноважень.

Згідно частини першої статті 24 Закону України "Про статус народного депутата України" народний депутат зобов'язаний, серед іншого: дбати про благо України і добробут Українського народу, захищати інтереси виборців та держави; додержуватися вимог Конституції України, цього Закону, закону про регламент Верховної Ради України та інших законів України, додержуватися присяги народного депутата України; постійно підтримувати зв'язки з виборцями, вивчати громадську думку, потреби і запити населення, а у разі необхідності повідомляти про них Верховну Раду України та її органи, вносити пропозиції та вживати в межах своїх повноважень заходи щодо їх врахування в роботі органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій.

Частинами першою, другою та четвертою статті 16 Закону 2790-ХІІ встановлено, що народний депутат має право на депутатське звернення до органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, керівників підприємств, установ і організацій, незалежно від форм власності та підпорядкування, об'єднань громадян з питань, пов'язаних з депутатською діяльністю, і брати участь у розгляді порушених ним питань.

Орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадові особи, керівники підприємств, установ і організацій, об'єднань громадян, яким адресовано депутатське звернення, зобов'язані протягом 10 днів з моменту його одержання розглянути і дати письмову відповідь. У разі неможливості розгляду звернення народного депутата у визначений строк його повідомляють про це офіційним листом з викладенням причин продовження строку розгляду. Строк розгляду депутатського звернення, з урахуванням продовження, не може перевищувати 30 днів з моменту його одержання.

Депутатське звернення до правоохоронного органу або його посадової особи може бути розглянуто регіональним підрозділом цього органу, до компетенції якого безпосередньо належить вирішення порушених народним депутатом питань. Керівник регіонального підрозділу зобов'язаний надати відповідь народному депутату з дотриманням строків, визначених цією статтею.

Вмотивована відповідь на депутатське звернення повинна бути надіслана народному депутату не пізніш як на другий день після розгляду звернення. Відповідь надається в обов'язковому порядку і безпосередньо тим органом державної влади чи органом місцевого самоврядування, до якого було направлено звернення, за підписом його керівника чи посадової особи, керівником підприємства, установи та організації, об'єднання громадян, крім випадків, установлених цим Законом.

Відповідно до частин другої та третьої статті 19 Закону України "Про статус народного депутата України" на вимогу народного депутата посадові особи органів державної влади, органів місцевого самоврядування, державних підприємств, установ та організацій зобов'язані забезпечити його консультаціями відповідних фахівців з питань депутатської діяльності і надати невідкладно, а за відсутності такої можливості - не пізніш як у п'ятиденний строк, необхідні інформацію і документацію.

Народний депутат має право знайомитися з будь-якою конфіденційною та таємною інформацією з питань депутатської діяльності.

Доступ до державної таємниці усіх ступенів секретності надається після взяття народним депутатом письмового зобов'язання щодо збереження державної таємниці.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України, (далі - КАСУ), кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Згідно до ч. 3 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суб'єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду у випадках, передбачених Конституцією та законами України.

Стаття 17 КАСУ передбачає, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема:

1) спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності;

2) спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби;

3) спори між суб'єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень;

4) спори, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів;

5) спори за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, встановлених Конституцією та законами України;

6) спори щодо правовідносин, пов'язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму;

7) спори фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації;

8) спори фізичних чи юридичних осіб щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності замовника у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про особливості здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для гарантованого забезпечення потреб оборони", за виключенням спорів, пов'язаних із укладенням договору з переможцем переговорної процедури закупівлі, а також зміною, розірванням і виконанням договорів про закупівлю.

Юрисдикція адміністративних судів не поширюється на публічно-правові справи:

1) що віднесені до юрисдикції Конституційного Суду України;

2) що належить вирішувати в порядку кримінального судочинства;

3) про накладення адміністративних стягнень;

4) щодо відносин, які відповідно до закону, статуту (положення) об'єднання громадян віднесені до його внутрішньої діяльності або виключної компетенції.

Відповідно до частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень.

Згідно п. 7 ч. 1 ст.3 КАСУ, суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Узагальнення цього поняття дає підстави зробити висновок, що такими суб'єктами слід вважати: Президента України (ст. 102 Конституції); орган законодавчої влади, тобто Верховна Рада України (ст. 75 Конституції); органи виконавчої влади: КМУ, центральні й місцеві органи виконавчої влади (ст.ст. 113, 118 Конституції, ЗУ «Про Кабінет Міністрів України», ЗУ «Про місцеві державні адміністрації»); органи судової влади (ст. 124 Конституції, закони України «Про Конституційний Суд України», «Про судоустрій України»); представництво Президента України в АР Крим (ст. 139 Конституції, ЗУ «Про Представництво Президента України в Автономній Республіці Крим»); прокуратуру України (ст. 121 Конституції); органи влади АР Крим: Верховну Раду, Раду Міністрів; міністерства АРК, республіканські комітети АРК; органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські, районні, обласні ради (ст. 140 Конституції України, ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні»); посадову чи службову особу зазначених вище органів; інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій, наприклад, будинкові, вуличні, квартальні й інші органи самоорганізації населення, громадські формування по охороні громадського порядку й державного кордону (ст. 140 Конституції, закони України «Про місцеве самоврядування в Україні», «Про участь громадян в охороні громадського порядку й державного кордону»), тощо.

Так, згідно частини другої статті 2 Закону України "Про державну службу", посадовими особами вважаються керівники та заступники керівників державних органів та їх апарату, інші державні службовці, на яких законами або іншими нормативними актами покладено здійснення організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій.

У пункті 1 та 2 Примітки до статті 364 Кримінального кодексу України міститься поняття службової особи. Так, службовими особами є особи, які постійно, тимчасово чи за спеціальним повноваженням здійснюють функції представників влади чи місцевого самоврядування, а також обіймають постійно чи тимчасово в органах державної влади, органах місцевого самоврядування, на державних чи комунальних підприємствах, в установах чи організаціях посади, пов'язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських функцій, або виконують такі функції за спеціальним повноваженням, яким особа наділяється повноважним органом державної влади, органом місцевого самоврядування, центральним органом державного управління із спеціальним статусом, повноважним органом чи повноважною особою підприємства, установи, організації, судом або законом.

З урахуванням викладеного, суд критично відноситься до тверджень відповідача, що позивач, як народний депутат України не має права звертатися до суду з позовом з питань, що стосуються діяльності народного депутата.

Згідно з пунктом 7 статті 6 Закону № 2790-ХІІ народний депутат у порядку, встановленому законом звертається із депутатським запитом або депутатським зверненням до Президента України, органів Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, керівників інших органів державної влади та органів місцевого самоврядування, а також до керівників підприємств, установ та організацій, розташованих на території України, незалежно від їх підпорядкування і форм власності у порядку, передбаченому цим Законом і законом про Регламент Верховної Ради України.

Депутатське звернення - це викладена в письмовій формі пропозиція народного депутата, звернена до органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, керівників підприємств, установ і організацій, об'єднань громадян здійснити певні дії, дати офіційне роз'яснення чи викласти позицію з питань, віднесених до їх компетенції.

Відповідно до положень статті 15 Закону України «Про статус народного депутата України» депутатський запит - це вимога народного депутата, народних депутатів чи комітету Верховної Ради України, яка заявляється на сесії Верховної Ради України до Президента України, до органів Верховної Ради України, до Кабінету Міністрів України, до керівників інших органів державної влади та органів місцевого самоврядування, а також до керівників підприємств, установ і організацій, розташованих на території України, незалежно від їх підпорядкування і форм власності, дати офіційну відповідь з питань, віднесених до їх компетенції.

Тобто, на відміну від запиту звернення - це викладена у письмовій формі пропозиція народного депутата України зазначеним вище адресатам здійснити певні дії, дати офіційне роз'яснення чи викласти позицію з питань, віднесених до їх компетенції.

Таким чином, реалізуючи свої повноваження в частині права на депутатське звернення, народний депутат повинен дотримуватися вимог Конституції України та законів України, а відтак всі висловлені у зверненні пропозиції та прохання можуть стосуватися лише питань, пов'язаних саме з депутатською діяльністю, та стосуватись компетенції того органу чи посадової особи, якому це звернення скероване, у цьому випадку - Генеральної прокуратури України.

За своїм змістом депутатське звернення не має імперативного характеру і заявляється народними депутатами України самостійно. Такі звернення можуть бути зумовлені скаргами та заявами виборців, а також стосуватися інших питань депутатської діяльності, які ініціюються народним депутатом України.

Враховуючи вищевикладені норми, зі змісту депутатського звернення №10-1762 від 12.06.2017 вбачається, що воно адресовано Генеральному прокурору України Ю.В.Луценку, містить прохання надати інформацію щодо виконання вимог ст. 481 КПК України, починаючи з 20.11.2012 року по теперішній час, однак не містить пропозицію щодо вчинення певних дій, надання офіційного роз'яснення чи викладення позиції з питань, віднесених до його компетенції, тобто, є по суті депутатським запитом, а тому не підпадає під визначення депутатського звернення, що наведено у ст. 16 Закону України від 17.11.1992 №2790-XII "Про статус народного депутата України".

Однак, статтею 16 Закону України «Про статус народного депутата України» визначений певний порядок звернення депутата із запитом.

Так, народний депутат має право на сесії Верховної Ради України звернутися із запитом до Президента України, до органів Верховної Ради України, до Кабінету Міністрів України, до керівників інших органів державної влади та органів місцевого самоврядування, а також до керівників підприємств, установ та організацій, розташованих на території України, незалежно від їх підпорядкування і форм власності.

Верховна Рада України приймає рішення про направлення депутатського запиту відповідному органу або посадовій особі, до яких його звернуто, однією п'ятою від її конституційного складу.

Рішення про направлення запиту до Президента України на вимогу народного депутата, групи народних депутатів чи комітету Верховної Ради України має бути попередньо підтримане не менш як однією третиною від конституційного складу Верховної Ради України.

Конституційний Суд України в Рішенні від 10 травня 2000 року N 8-рп/2000 (справа про статус народного депутата України) зазначив, що народний депутат України може реалізувати своє право на запит (контрольні повноваження) до відповідного органу або посадової особи лише на сесії Верховної Ради України, тобто на її пленарних засіданнях (частина друга статті 84 Конституції України, а в окремих випадках тільки за її рішенням, прийнятим за встановленою Конституцією України процедурою (пункт 34 частини першої статті 85), що здійснення контрольних функцій безпосередньо народним депутатом України можливе в порядку, визначеному статтею 86 Конституції України.

Враховуючи, що звернення позивача від 12.06.2017 року фактично є депутатським запитом, поданим до відповідача в порушення визначеної законом процедури, то позовні вимоги про зобов'язання розглянути таке звернення, яке за змістом є депутатським запитом та надати на нього відповідь - є необґрунтованим.

Крім того, суд звертає увагу, що Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 19 травня 1999 року № 4-рп/99 зазначив, що встановлене статтею 86 Конституції України право народного депутата України на запит є обмеженим і не поширюється на питання, пов'язані із здійсненням правосуддя у конкретних справах.

Також, Конституційний Суд України у своєму рішенні наголосив, що керівники відповідних органів, слідчі і посадові особи, що здійснюють функції дізнання, у разі надходження до них звернень народного депутата України з питань, які стосуються проведення дізнання та досудового слідства у конкретних кримінальних справах, не пов'язані обов'язком розглядати їх у порядку розгляду запитів і звернень і не несуть відповідальності за невиконання викладених у них вимог та пропозицій.

Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до ст. 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративній справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін.

Відповідно до частини першої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З огляду на викладене, системно проаналізувавши приписи законодавства України, оцінивши докази, які наявні в матеріалах справи, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими, а позов таким, що не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 69-71, 94, 160-165, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позову народного депутата України Луценка Ігоря Вікторовича до Генеральної прокуратури України відмовити повністю.

Відповідно до ст.ст. 185, 186 КАС України, постанова може бути оскаржена шляхом подання до Київського апеляційного адміністративного суду через Окружний адміністративний суд міста Києва апеляційної скарги протягом десяти днів із дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Київського апеляційного адміністративного суду.

Згідно зі ст. 254 КАС України, постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Ю.Т. Шрамко