Справа № 552/5621/17
Суддя: Яковенко М.М.
Дата ухвалення: 2017-11-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2017 р. Справа № 552/5621/17
Харківський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Яковенка М.М.

суддів: Лях О.П., Старосуда М.І.

секретарі судового засідання: Ковальчук А.С.

за участю позивача: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду апеляційні скарги Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Київської районної в м. Полтаві ради, Центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат у Полтавській області на постанову Київського районного суду м. Полтави від 17 жовтня 2017 року по справі № 552/5621/17 за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Київської районної в м. Полтаві ради, Центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат у Полтавській області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до Київського районного суду м. Полтави з позовом до Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Київської районної в місті Полтаві ради, Центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат у Полтавській області в якому просив визнати протиправними дії та бездіяльність Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Київської районної в м. Полтаві ради в частині недоплаченої щорічної разової допомоги до 5 травня, як учаснику бойових дій відповідно ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, та гарантії їх соціального захисту» (3551-ХІІ від 22.10.1993р.), в розмірі п'яти мінімальних пенсій за віком, з урахуванням виплаченої суми допомоги за 2017 р.; зобов'язати Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Київської районної в м. Полтаві ради зробити перерахунок недоплати щорічної державної допомоги до 5 травня, як учаснику бойових дій відповідно до ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, та гарантії їх соціального захисту» (3551-ХІІ від 22.10.1993р.), в розмірі п'яти мінімальних пенсій за віком, з урахуванням виплаченої суми допомоги в 2017 році, що складає 5350 грн., з урахуванням виплаченої суми допомоги в 2017 році; стягнути з Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Київської районної в м. Полтаві ради на користь позивача суму недоплаченої щорічної разової допомоги, як учаснику бойових дій, в розмірі 5350 грн. з урахуванням виплаченої суми допомоги в 2017 року.

Постановою Київського районного суду м. Полтави від 17 жовтня 2017 року задоволено позов.

Визнано протиправними дії та бездіяльність Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Київської районної в місті Полтаві ради в частині недоплаченої щорічної разової допомоги до 5 травня, як учаснику бойових дій, відповідно до статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, та гарантії їх соціального захисту», в розмірі п»яти мінімальних пенсій за віком, з урахуванням виплаченої суми допомоги за 2017 рік.

Зобов'язано Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Київської районної в місті Полтаві зробити перерахунок недоплаченої щорічної державної разової допомоги до 5 травня, як учаснику бойових дій ОСОБА_1, відповідно до статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, та гарантії їх соціального захисту», в розмірі п'яти мінімальних пенсій за віком, з урахуванням виплаченої вже суми допомоги в 2017 році, що складає 5 350 грн.

Стягнуто з Центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат у Полтавській області на користь ОСОБА_1 суму недоплаченої щорічної разової допомоги, як учаснику бойових дій в розмірі 5 350 грн. з урахуванням вже виплаченої суми допомоги в 2017 році.

Відповідачі, Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Київської районної в м. Полтаві ради, Центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат у Полтавській області, не погодившись з постановою суду першої інстанції, посилаючись на незаконність та необґрунтованість судового рішення, прийняття з порушенням норм матеріального та процесуального права, просили постанову скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі (а.с. 45-54). Апелянти наголошують на тому, що суд першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права, а саме п. 26 розділу VI «Прикінцевих та перехідних та перехідних положень» Бюджетного кодексу України в редакції Закону України від 28.12.2014 року № 79-VIII «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин».

Позивач заперечував проти апеляційної скарги та наполягав на залишенні її без задоволення.

Інші особи в судове засідання не з'явились.

Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційних скарг, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне апеляційні скарги задовольнити.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанції, що позивач має статус ветерана війни - учасника бойових дій (а.с.6). Відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» користується відповідними пільгами, в тому числі на отримання щорічною разової грошової допомоги до 5 травня.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що позивач в 2017 році отримав 1200 грн. допомоги. Отриманий розмір одноразової допомоги є меншими, чим встановлено частиною 5 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 5 ст.12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 22.05.2008 року №10-рп/2008, встановлено виплату учасникам бойових дій щорічної до 5 травня разової грошової допомоги в розмірі 5 мінімальних пенсій за віком.

Разом з тим, 01 січня 2015 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин" від 28 грудня 2014 року № 79-VІІІ, яким розділ VI Бюджетного кодексу України доповнено пунктом 26, згідно з яким норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Таким чином, із набуттям чинності Закону України "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин" від 28.12.2014р., Кабінету Міністрів України надано повноваження щодо визначення розміру щорічної разової грошової допомоги до 5 травня, встановленої ст.12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

На виконання положень вищевказаного Закону Кабінетом Міністрів України прийнята Постанова від 05 квітня 2017 року №223 "Деякі питання виплати у 2017 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань", якою встановлено, що в 2017 році виплата разової грошової допомоги до 5 травня, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань" здійснюється, зокрема: учасникам бойових дій - в розмірі 1200 гривень.

Як вже було встановлено, що позивачу проведена виплата грошової допомоги в розмірі 1200 грн., згідно постанови Кабінету Міністрів України від 05 квітня 2017 року № 223 відповідно до платіжного доручення від 18.05.2017 року.

Так, Конституційний Суд України в пункті 3 мотивувальної частини рішення від 03 жовтня 1997 року №4-зп у справі про набуття чинності Конституцією України зазначив, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.

Враховуючи те, що останнім у часі є Закон України "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин" від 28.12.2014р., тому пріоритетними у спірних правовідносинах є положення саме цього Закону.

Вказані положення Закону України "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин" від 28 грудня 2014 року № 79-VІІІ неконституційними не визнавались, положення Постанови Кабінету Міністрів України від 05 квітня 2017 року №223 є також чинними.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до положень ч.2 ст.95 Конституції України, виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків.

Апелянти, вказуючи на правомірність визначення розміру щорічної разової грошової допомоги до 5 травня з урахуванням положень Постанови Кабінету Міністрів України від 05 квітня 2017 року №223, виходив з того, що нормативно-правові акти, які видані Кабінетом Міністрів України в межах своїх повноважень, підлягають обов'язковому застосуванню під час вирішення справ про соціальний захист громадян.

З цього приводу, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на рішення Конституційного Суду України від 25.01.2012 року №3-рп 2012.

Так, у рішенні №3-рп від 25.01.2012 року Конституційний Суд України зазначив, що надання Верховною Радою України права Кабінету Міністрів України встановлювати в випадках, передбачених законом, порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, пов'язується з його функціями, визначеними в пунктах 2, 3 статті 116 Конституції України. Отже, Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України.

Отже, Конституційний Суд України визнав конституційним регулювання Кабінетом Міністрів України розміру соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, внаслідок чого, суди загальної юрисдикції України під час вирішення справ щодо соціального захисту прав громадян повинні застосовувати нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України, прийняті на підставі і на виконання Бюджетного кодексу України, інших законів України, в тому числі закону про Державний бюджет України на відповідний рік.

Слід також зауважити на тому, що Конституційний Суд України в рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011 наголосив, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Право встановлювати законодавчі обмеження щодо соціальних виплат узгоджується з правовою позицією Європейського суду з прав людини, викладеною в справі "Валентина Ніканорівна Великода проти України", яка полягає в тому, що зменшення розміру пенсійного забезпечення не є порушенням права власності в розумінні Протоколу №1, оскільки таке зменшення відбувається шляхом внесення законодавчих змін до акту, яким встановлено таке право власності. Крім того, суд стверджує, що перша і найважливіша вимога ст. 1 Протоколу № 1 є те, що будь-яке втручання з боку державних органів в мирне володіння майном, повинно бути законним і що воно повинне переслідувати законну мету в інтересах суспільства. Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним переслідуваній меті. Іншими словами, необхідно знайти справедливий баланс до вимог загальних інтересів спільноти та вимог захисту основних прав особистості. Необхідний баланс не буде знайдений, якщо особі або особам доводиться нести індивідуальний і надмірний тягар. При цьому Суд зазначає, що зменшення розміру пенсії очевидно було обумовлено міркуваннями економічної політики та фінансових труднощів, з якими зіткнулася держава.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.10.1979 р. у справі "Ейрі проти Ірландії" констатував, що здійснення соціально - економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі "Кйартан Асмундсон проти Ісландії" від 12.10.2004 року .

Також колегія суддів зазначає, що не можуть бути враховані висновки, викладені в постанові Верховного Суду України від 10.02.2016р. (справа №21-6508а15), стосовно необхідності при визначенні розміру щорічної разової грошової допомоги як учаснику бойових дій керуватися ч. 5 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", якою учаснику бойових дій передбачено щорічно до 5 травня виплату разової грошової допомоги в розмірі п'яти мінімальних пенсій за віком, оскільки предметом судового розгляду у вказаній справі було зобов'язання органу соціального захисту населення здійснити перерахунок і виплату щорічної разової допомоги до 5 травня за 2014 рік, проте, з 01 січня 2015 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин" від 28 грудня 2014 року №79-VІІІ, яким по-іншому врегульовано спірні правовідносини.

Як вже зазначалось, з 01 січня 2015 року набрав чинності Закону України "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин" від 28 грудня 2014 року за №79-VІІІ.

Отже, з набуттям чинності Закону України "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин" від 28.12.2014р., Кабінету Міністрів України надано повноваження, зокрема щодо визначення розміру щорічної разової грошової допомоги до 5 травня, встановленої ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Як зазначалося вище, щорічна разова грошова допомога до 5 травня за 2017 рік була нарахована та виплачена позивачу в розмірі 1200,00 грн. відповідно до положень Бюджетного кодексу України та Постанови Кабінету Міністрів України №223 від 05.04.2017р. "Деякі питання виплати у 2017 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань".

Колегією суддів не встановлено порушення прав позивача з боку відповідача при проведенні виплати йому у 2017 році щорічної разової грошової допомоги до 5 травня в розмірі, передбаченому постановою КМУ №223 від 05.04.2017 року.

Відповідно до зазначеного, Відповідач при проведенні виплати діяв на підставі, у межах повноважень та згідно чинного законодавства України, а тому не порушив права та законні інтереси позивача. Відповідач не мав правих підстав для застосування до спірних правовідносин положення норм ч.5 ст.12 Закону в редакції, яка встановлювала можливість здійснити виплату щорічної разової грошової допомоги в розмірі п'яти мінімальних пенсій за віком, положення яких на теперішній час існують в іншій редакції правового регулювання, та у інший спосіб регулюють спірні правовідносини.

Надання неналежної правової оцінки встановленим фактичним обставинам справи, привело суд першої інстанції до неправильного вирішення справи та помилкового висновку про задоволення позовних вимог. Доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає обґрунтованими.

Враховуючи наведене, колегія суддів, з урахуванням приписів ст.202 КАС України дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги, скасування постанови суду першої інстанції із прийняттям нової постанови про відмову в задоволенні позову у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 2,11, 159, 160, 167, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційні скарги Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Київської районної в м. Полтаві ради, Центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат у Полтавській області - задовольнити.

Постанову Київського районного суду м. Полтави від 17 жовтня 2017 року по справі № 552/5621/17 - скасувати.

Прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 в повному обсязі.

У повному обсязі складена 23 листопада 2017 року.

Головуючий суддя (підпис)Яковенко М.М.
Судді(підпис) (підпис) Лях О.П. Старосуд М.І.