Справа № 243/9246/17
Суддя: Кузнецов Р. В.
Дата ухвалення: 2017-11-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/243/598/2017
Справа № 243/9246/17
ПОСТАНОВА

І м е н е м У к р а ї н и

21 листопада 2017 року Словянський міськрайонний суд Донецької області в складі:

Головуючого - судді Кузнецова В.Р.,

при секретареві Малиновській І.Ю.,

розглянувши у письмовому провадженні цивільну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання бездіяльності протиправною та зобовязання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

До Словянського міськрайонного суду Донецької області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 обєднаного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання бездіяльності протиправною та зобовязання вчинити певні дії. Дана позовна заява мотивована тим, що позивачка є пенсіонером за віком, перебуває на обліку в ОСОБА_2 обєднаному управління ПФУ Донецької області. До березня 2016 року вона отримувала пенсію. Однак в березні 2016 року виплати позивачці припинилися.

Позивачка вважає таку бездіяльність відповідача протиправною та такою, що порушує її конституційні права.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Статтею 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Згідно із ст. 4 вищевказаного Закону, законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, цього Закону, закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відмінні від загальнообов'язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов'язковість яких надана Верховною ОСОБА_3 України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

Відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», яка визначає складові законодавства про пенсійне забезпечення в Україні, виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 вказаного Закону передбачено, що він регулює відносини, які виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Відповідно до ст. 47 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Статтею 49 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» передбачено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною ОСОБА_3 України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Отже, припинення виплати пенсій можлива лише з підстав визначених ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Згідно із статтею 8 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Як зазначив Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у рішенні в справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення). У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та є обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й рішення в справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-ІУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

За таких обставин, позивачка вважає, що має право на поновлення виплати пенсії за віком, починаючи з березня 2016 року.

Виплата пенсії позивачці зупинена без ухвалення певного рішення відповідачем, тобто вчинені дії, які порушують її право на соціальний захист.

Також з огляду на те, що з пенсії позивачки грошові кошти були утримані з вини відповідача, вважає, що вони в будь-якому разі підлягають поверненню позивачці у спосіб передбачений ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», а саме, за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Окрім того, згідно із ч. 2 ст. 46 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», яка регламентує виплату пенсій за минулий час, передбачено, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. При цьому компенсація втрати частини пенсії у зв'язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом. Питання, пов'язані із здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» та Порядком, затвердженим Кабінетом Міністрів України для реалізації згаданого Закону.

Відповідно до ст.ст. 1, 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Постановою Верховного суду України від 18 листопада 2014 у справі № 21-518а14 було визначено, що основною умовою для виплати громадянину компенсації ст. 46 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого №159, є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії). При цьому компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією в даному випадку (органом УПФУ) добровільно чи на виконання рішення суду.

Оскільки несвоєчасність виплати позивачці частини доходів сталася саме з вини відповідача та враховуючи вище викладене вважає дії відповідача неправомірними, такими, що порушують її права, а відтак її право підлягає захисту шляхом зобов'язання відповідача поновити їй виплату пенсії з березня 2016 року, зобовязання виплатити їй створену заборгованість по виплаті пенсії з березня 2016 року з урахуванням компенсації втрати частини доходу.

Просить суд визнати бездіяльність відповідача протиправною та зобовязати Словянське обєднане управління Пенсійного Фонду України Донецької області поновити їй виплату пенсії, починаючи з березня 2016 року а також стягнути на її користь з відповідача компенсацію втрати частини грошових доходів у звязку із порушенням строків їх виплати з 01 березня 2016 року по день стягнення компенсації.

Позивачка ОСОБА_1, будучи належним чином повідомленою про місце, дату та час розгляду справи, у судове засідання не зявилась, в своїй позовній заяві розгляд справи просила проводити у її відсутності (а.с. 4).

Представник відповідача ОСОБА_2 обєднаного Управління Пенсійного фонду України Донецької області, ОСОБА_4, яка діє на підставі довіреності № 41/12 від 03 січня 2016 року, у судове засідання не зявилась, подала до суду заяву з проханням розгляд справи проводити у відсутності представника відповідача. В наданих до суду запереченнях заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 відповідач не визнав та зазначив, що статтею 99 Кодексу адміністративного судочинства встановлено строк звернення до адміністративного суду. Так, частиною другою цієї статті зазначено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Так, чинним законодавством встановлено, що адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Беручі до уваги вищевикладене, вважає, що позивачкою не дотримано шестимісячного строку звернення до суду, оскільки ОСОБА_1 звернулась до суду із даним позовом 18 жовтня 2017 року, в якому зазначила про порушене право з березня 2016 року, отже наявні підстави для залишення позовної заяви без розгляду.

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, 04 грудня 2014 року звернулась до ОСОБА_2 обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області із заявою про запит пенсійної справи з УПФУ м. Луганська та прийняття її на облік по матеріалам пенсійної справи.

Розпорядженням ОСОБА_2 обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області від 09 жовтня 2015 року № 89383 ОСОБА_1 взято на облік.

У лютому 2016 року до Управління надійшов ОСОБА_5 управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 29 лютого 2016 року за Вих. №875/02-3/34 разом з інформацією, що надана Службою Безпеки України для опрацювання.

За результатом проведеної роботи пенсійні виплати громадянам, відповідно до наданого списку, призупинені до зясування.

Таким чином, Управлінням на підставі ОСОБА_5 управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 29 лютого 2016 року за Вих. №875/02-3/34 та інформації, що надана Службою Безпеки України, виплату пенсії ОСОБА_6 призупинено з 01 березня 2016 року до з'ясування обставин, тобто особистого звернення до Управління та надання відповідних документів.

Станом на теперішній час позивачка не зверталась до Управління із заявою про поновлення пенсійних виплат.

Відповідно до вимог чинного законодавства при взятті на облік та виплаті пенсій внутрішньо переміщеним особам, при формуванні відомостей виплатного періоду кожного місяця проводиться операція щодо обміну даних електронної бази отримувачів пенсій АСОПД/КОМТЕХ з даними Єдиної інформаційної бази даних про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб, отриманої від відповідних органів соціального захисту населення (Управління соціального захисту населення ОСОБА_2 районної адміністрації).

У разі, якщо в базах даних одержувачів пенсій особові рахунки мають особливість із кодом «94», а в Єдиній інформаційній базі даних про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб довідка відкликана, або за наслідками перевірки прийнято рішення про невідповідність відомостей про місце проживання, тощо, в результаті електронного обміну з даними Єдиної інформаційної бази в електронних пенсійних справах АСОПД/КОМТЕХ особливість змінюється на «Переселенець не зареєстрований» (код 93) та нарахування таких пенсій з наступного місяця не провадиться.

За наслідками обміну інформацією з УСЗН ОСОБА_2 районної адміністрації встановлено, що електронна пенсійна справа АСОПД/КОМТЕХ на ОСОБА_1 містить особливість «Переселенець не зареєстрований» (код 93), що також є підставою для неможливості відновлення пенсійних виплат, оскільки вказане дає підстави вважати що довідка ВПО на ОСОБА_1 відкликана або за наслідками перевірки прийнято рішення про невідповідність відомостей про місце проживання.

Згідно із п. 2 ст. 7 Закону України „Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупований території України (із змінами) від 15 квітня 2014 року, виплата пенсій громадянам України, які проживають на тимчасово окупованій території і не отримують пенсії та інших соціальних виплат від уповноважених органів Російської Федерації, здійснюється в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Проведення соціальних виплат особам в районах проведення антитерористичної операції здійснюється з урахуванням наступних постанов: „Про облік осіб, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції № 506 від 01 жовтня 2014 року, постанови «Про облік внутрішньо переміщених осіб» № 509 від 01 жовтня 2014 року "Про здійснення соціальних виплат особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районі проведення антитерористичної операції" № 637 від 05 листопада 2014 року, та постанови „Деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької області №595 від 07 листопада 2014 року, постановою КМУ № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам».

Вказаними підзаконними нормативно-правовими актами передбачені підстави для припинення фінансування з державного бюджету, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування органів державної влади на тимчасово неконтрольованій території Донецької та Луганської областей, переміщення осіб з району проведення антитерористичної операції, взяття їх на облік та проведення всіх соціальних виплат на контрольованій території виключно за фактичним місцем проживання (перебування).

Так, до обов'язків структурних підрозділів з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад належить внесення до Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб відомості про скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Разом із тим, постановою Кабінету Міністрів України від 5 листопада 2014 р. № 637 встановлено що призначення та продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затверджену™ постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. № 509 (Офіційний вісник України. 2014 р„ № 81. ст. 2296; 2015 р.. № 70. ст. 2312.

Пенсійний фонд України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної ОСОБА_3 України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства.

Так, відповідно до пункту 1 «Положення про Пенсійний фонд України» (далі Положення) Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, що реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню.

Отже, на підставі вищевикладеного вважає, що вимоги ОСОБА_1 безпідставні та суперечать чинному законодавству і як наслідок не підлягають задоволенню, оскільки відповідно до інформації що міститься в Єдиній інформаційній базі даних про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб, яка отримана Управлінням під час обміну даними з УСЗН. довідка на ОСОБА_1 відкликана, або за наслідками перевірки прийнято рішення про невідповідність відомостей про місце проживання, тощо.

Статтею 19 Конституції України регламентовано, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування. їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Щодо вимоги про стягнення з Управління компенсації втрати частини грошових доходів у звязку із порушенням строків їх виплати з 01 березня 2016 року по день стягнення компенсації, Управління вважає її передчасною та такою що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За приписами пункту 4 Порядку № 159 сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом.

Приклади обчислення суми компенсації наведено у додатку до Порядку № 159, в якому, зокрема, зазначено, що у випадку, коли індекс споживчих цін за певний період не перевищує 100 відсотків, то сума компенсації за цей період не нараховується.

Водночас, зазначаємо, що первинною умовою нарахування компенсації втрати частини грошових доходів у зв'язку із порушенням термінів їх виплати є наявність вини відповідача.

У зв'язку із тим, що провину Управління, в частині порушення термінів виплати пенсії позивачці не визнано судовим рішенням, то підстав для нарахування та виплати компенсації не має, отже вимога щодо такого зобов'язання є передчасною.

Враховуючи наведене, керуючись Конституцією України; Законом України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування , Постановою Кабінету Міністрів «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» N637 від 05.11.2014 року; Постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 №509; Законом України ,.Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупований території України ; Постановою КМУ від 18.02.2016 року №136; ст.ст. 3-14, 19, 21, 22, 49. 51, 162 Кодексу адміністративного судочинства України Слов'янське обєднане управління Пенсійного фонду України Донецької області просило суд відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повноу обсязі.

Відповідно до ч. 4 ст. 122 Кодексу Адміністративного Судочинства України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами».

Таким чином, оскільки від осіб, які беруть участь у справі, надійшли клопотання про розгляд справи за їх відсутності, дану справу можливо розглянути і вирішити на підставі наявних матеріалів, та здійснювати судовий розгляд справи в порядку письмового провадження.

Суд, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 обєднаного УПФУ Донецької області про визнання бездіяльності протиправною та зобовязання вчинити певні дії підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно із частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 є пенсіонером, та отримує пенсію за віком, що не оспорюється відповідачем.

Згідно із довідкою про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, № НОМЕР_1 від 14 вересня 2015 року, ОСОБА_1 було взято на облік як особу, яка перемістилася з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції. Зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_1 зазначено: АДРЕСА_1, зареєстроване фактичне місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 8).

04 грудня 2014 року ОСОБА_1 звернулась до ОСОБА_2 обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області із заявою про запит пенсійної справи з УПФУ м. Луганська та прийняття її на облік по матеріалам пенсійної справи.

Розпорядженням ОСОБА_2 обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області від 09 жовтня 2015 року № 89383 ОСОБА_1 взято на облік.

Згідно із довідкою відповідача про розмір призначеної і фактично отриманої пенсії, нарахування та виплату пенсії позивачці було припинено з березня 2016 року.

Таким чином, судом з достовірністю встановлено, що позивачка ОСОБА_1 є пенсіонером, перебуває на обліку як особа, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, її зареєстрованим фактичним місцем проживання є: Донецька область, Словянський район, с. Пришиб, пров. Дачний, буд. 14, перебуває на обліку у відповідача відповідно до розпорядження відповідача від 09 жовтня 2015 року. З 01 березня 2016 року відповідачем припинено виплату пенсії ОСОБА_1

Таким чином, спірним питанням даної справи є правомірність бездіяльності відповідача щодо невиплати пенсії позивачці з 01 березня 2016 року, оскільки відповідачем зазначено, та підтверджено довідкою про розмір призначеної та фактично отриманої пенсії ОСОБА_1, що нарахування та виплата пенсії ОСОБА_1 була призупинена з березня 2016 року.

Тому спірним питанням даної справи є правомірність бездіяльності відповідача стосовно припинення виплати пенсії позивачці з 01 березня 2016 року.

Згідно із статтею 49 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх в разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках передбачених законом. Це право гарантується загальнообовязковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Статтею 8 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні», право на пенсію за віком має кожний громадянин похилого віку, який досяг пенсійного віку і має необхідний страховий стаж. Це право обумовлено трудовим внеском і не обмежується будь якими обставинами, включаючи наявність інших доходів. Порядок і умови пенсійного забезпечення громадян похилого віку встановлюється Законом України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

Стаття 4 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» визначає складові законодавства про пенсійне забезпечення в Україні, яке базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообовязкове державне пенсійне страхування, цього Закону, Закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відміни від загальнообовязкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обовязковість яких надана Верховною ОСОБА_3 України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення в Україні.

Виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються, зокрема: види пенсійного забезпечення, умови участі в пенсійній системі чи їх рівнях, пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат, джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення, умови, норми та порядок пенсійного забезпечення, організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» передбачено, що він регулює відносини, які виникають між субєктами системи загальнообовязкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообовязковим державним пенсійним страхуванням, порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Згідно із ч. 1 ст. 47 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі, за зазначеним в заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством, зокрема, в інших випадках, передбачених ч. 1 ст. 49 цього Закону.

Підстави для припинення виплати пенсії передбачені частиною 1 статті 49 цього Закону, а саме: якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; у разі смерті пенсіонера; у разі неотримання призначеної пенсії протягом шести місяців підряд; в інших випадках, передбачених законом.

Отже, Законом України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» не передбачено такої підстави припинення виплати пенсії, як до зясування певних обставин, чи не проживання особи за місцем зареєстрованого фактичного місця проживання, на що посилається відповідач в своєму запереченні.

Указом Президента України «Про рішення ОСОБА_3 національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» № 405/2014 від 14 квітня 2014 року, який набрав чинності 14 квітня 2014 року, введено в дію рішення ОСОБА_3 національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України».

Згідно із Законом України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», період проведення антитерористичної операції - це час між датою набрання чинності Указом Президента України «Про рішення ОСОБА_3 національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» № 405/2014 від 14 квітня 2014 року та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

Є загальновідомим факт, що антитерористична операція в Україні не завершилась на теперішній час.

Відповідно до ч. 2 ст. 14 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», у районі проведення антитерористичної операції можуть вводитися тимчасово обмеження прав і свобод громадян.

Згідно із п. 2 ст. 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», виплата пенсій громадянам України, які проживають на тимчасово окупованій території і не отримують пенсії та інших соціальних виплат від уповноважених органів Російської Федерації, здійснюється в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

07 листопада 2014 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 595 «Деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей», якою затверджено Тимчасовий порядок фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької і Луганської області (далі Порядок).

Пунктом 2 Порядку встановлено, що у населених пунктах Донецької та Луганської областей, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження ( тимчасово неконтрольована територія), видатки з державного бюджету, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообовязкового державного соціального страхування здійснюються лише після повернення згаданої території під контроль органів державної влади.

Проте, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 лютого 2015 року, яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 02 квітня 2015 року і ухвалою Вищого адміністративного суду України від 16 жовтня 2015 року, визнаний незаконним та чинним з моменту прийняття пункт 2 Тимчасового порядку фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 595.

Зокрема, в мотивувальній частини ухвали Вищого спеціалізованого суду у справі № К/800/19498, К/800/19418, зазначено: «Системний аналіз вказаних норм Конституції України та Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», перевірка законності постанови № 595 в частині затвердження пункту 2 Тимчасового порядку, дає підстави для висновку про те, що, зупиняючи видатки з державного бюджету, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообовязкового державного соціального страхування, Кабінет Міністрів України порушив їхні приписи як щодо наявності повноважень на прийняття такого рішення, так і щодо звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, рівності громадян перед законом, виплати пенсії, інших видів соціальних виплат та допомоги на рівні не нижче від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до п. 8 Тимчасового порядку фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької і Луганської області, особам, які переміщені на контрольовану територію та взяті на облік відповідно до Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 509, пенсії та інші соціальні виплати з бюджетів усіх рівнів та фондів загальнообовязкового державного соціального страхування виплачуються за заявами таких осіб до органів (установ), які здійснюють такі виплати, протягом усього строку дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

З приводу викладеного суд звертає увагу, що право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг передбачено Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-VI.

Частиною 1 статті 47 вказаного Закону встановлено, що пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством, зокрема в інших випадках, передбачених частиною 1 статті 49 Закону «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

При цьому підстави для припинення виплати пенсії передбачені частиною першою статті 49 вказаного закону та включають таки випадки для припинення пенсії:

- якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

- у разі смерті пенсіонера;

- у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

- в інших випадках, передбачених законом.

Будь яких інших підстав для припинення виплати пенсії не передбачено.

До того ж, відповідно до статті 8 Конституції України, Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Конституція України є нормами прямої дії.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 22 Конституції України, при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів, не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних,релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до ст. 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 Конституції України.

Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про незалежність судової влади» № 8 від 13 червня 2007 року, зазначено, що відповідно до статей 8 та 22 Конституції України не підлягають застосуванню судами закони та інші нормативно-правові акти, якими скасовуються конституційні права і свободи людини та громадянина, а також нові закони, які звужують зміст та обсяг встановлених Конституцією України і чинними законами прав і свобод. Суди при визначенні юридичної сили законів та інших нормативно-правових актів щодо їх діяльності повинні керуватися Конституцією України як актом прямої дії.

Відповідно до ст. 1 Конституції України, Україна є правовою державою. Людина, його життя і здоровя, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю ( стаття 3 Конституції України ).

За приписами ст. 8 КАС України, суд при вирішення справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, його права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні в справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У п. 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ( далі Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечено без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції,якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні від 08 липня 2004 року у справі «Ілашку та інші проти Молдови та Росії», ЄСПЛ, задовольняючи позов щодо Молдови, визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем «Молдавської Республіки Придністровя». Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністрівським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобовязання за статтею 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Враховуючи, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обовязковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобовязані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі і рішення в справах «Пічкур проти України», «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-1У «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 06 жовтня 2015 року № 816/4505/14, та в силу ст. 2442 КАС України є обовязковою для всіх судів України.

Описане свідчить про те, що пункт 2 Тимчасового порядку фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької і Луганської області, не сприяє виконанню державою позитивного зобовязання щодо виплати належної позивачам відповідної пенсії, інших видів соціальних виплат та допомоги на рівні не нижче від прожиткового мінімуму, встановленого законом, а навпаки, перешкоджає цьому.

Крім того, суд зазначає, що право вносити закони, вносити до них зміни належить виключно ОСОБА_3 України і не може передаватися іншим органам чи посадовим особам. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати йому.

Верховна ОСОБА_3 України може змінити закон виключно законом, а не шляхом прийняття підзаконного правового акта. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України відносяться до категорії підзаконних.

Право на обмеження конституційних прав громадян, вказаними нормами законів Кабінету Міністрів Верховною ОСОБА_3 України не надано.

Також, постанова Кабінету Міністрів України від 18 лютого 2016 року № 136, якою затверджено «Порядок здійснення верифікації та моніторингу достовірності інформації, поданої фізичними особами для нарахування та отримання соціальних виплат, пільг, субсидій, пенсій, заробітної плати, інших виплат, що здійснюються за рахунок коштів державного та місцевих бюджетів, коштів Пенсійного фонду України, фондів загальнообовязкового соціального страхування», не є законом і не може змінювати (звужувати) встановлене Законом України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» право позивача на отримання пенсії.

Крім того, в Порядку, затвердженому постановою Кабінету Міністрів від 18 лютого 2016 року № 136, зазначено, що порядок отримання, обробки та захисту інформації визначає Мінфін. Верифікація та моніторинг державних виплат здійснюються структурними підрозділами Мінфіну.

У пункті 9 цього Порядку зазначено, що у разі виявлення під час здійснення верифікації та моніторингу невідповідності інформації, на підставі якої призначено (продовжено), нараховано або здійснено державну виплату, Мінфін надсилає розпоряднику бюджетних коштів та/або іншому органу, який здійснює виплати за рахунок коштів Пенсійного фонду України, фондів загальнообовязкового державного соціального страхування, рекомендацію щодо зупинення або припинення таких виплат відповідним реципієнтам або групі реципієнтів.

У рекомендації щодо зупинення або припинення державних виплат зазначається виявлена Мінфіном інформація, яка не узгоджується з нормативно-правовими актами, які регулюють державні виплати. (пункт 10 Порядку).

Пунктом 12 Порядку верифікації та моніторингу державних виплат, передбачено, що розпорядник бюджетних коштів та/або інший орган, який здійснює виплати за рахунок коштів Пенсійного фонду України, фондів загальнообовязкового державного соціального страхування, на підставі отриманої від Мінфіну рекомендації щодо зупинення або припинення державних виплат приймає рішення щодо зупинення або припинення, продовження виплат реципієнту, про що повідомляє Мінфін протягом трьох днів з дати прийняття такого рішення.

Як встановлено судом із заперечень відповідача, припинення невиплати пенсії позивачці була повязана саме з перевіркою інформації щодо її фактичного місця проживання.

21 травня 2015 року постановою Верховної ОСОБА_3 України № 462-VIII схвалена Заява Верховної ОСОБА_3 України «Про відступ України від окремих зобовязань, визначених Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод» щодо відступу від окремих зобовязань, визначених пунктом 3 статті 2, статтями 9, 12, 14 та 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статтями 5, 6, 8 та 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на період до повного припинення збройної агресії Російської Федерації, а саме до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, керованих, контрольованих і фінансованих Російською Федерацією, російських окупаційних військ, їх військової техніки з території України, відновлення повного контролю України за державним кордоном України, відновлення конституційного ладу та порядку на окупованій території України.

Отже, на теперішній час Україна від зобовязань, визначених статтями 1, 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, в окремих районах Донецької та Луганської областей України відповідно до статті 15 Конвенції не відступала.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини визначено, що кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Згідно із ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація міста проживання чи міста перебування особи або його відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Як зазначено в рішенні Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07 жовтня 2009 року, щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-1У «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може повязуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобовязана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за його межами.

У 2015-2016 роках Державним бюджетом України передбачено асигнування на відповідні соціальні виплати в межах всієї території України, в тому числі Донецької і Луганської області.

З огляду на таке, та враховуючи практику Європейського Суду з прав людини, зокрема, зазначені вище рішення: «Пічкур проти України», «Ілашку та інші проти Молдови та Росії», суд приходить до висновку, що припинення відповідачем з 01 березня 2016 року виплати позивачці раніше призначеної пенсії за віком є безпідставним, а тому таку бездіяльність ОСОБА_2 обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області щодо невиплати ОСОБА_1 пенсії з березня 2016 року слід визнати протиправною.

Суд приходить до висновку, що відповідач вчинив саме протиправну бездіяльність, оскільки жодного рішення про припинення виплати пенсії ОСОБА_1 ним прийнято не було. Доказів які б спростовували такий висновок суду відповідачем не надані.

З урахуванням чого, відповідача слід зобовязати поновити виплату позивачці пенсії починаючи з березня 2016 року, та виплатити заборгованість за період, починаючи з 01 березня 2016 року.

Щодо вимоги позивачки про стягнення з відповідача компенсації втрати частини грошових доходів у звязку із порушенням строків їх виплати суд зазначає наступне.

Згідно із частинами першою, другою статті 2 ЗУ "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" (далі Закон №2050), компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

За статтею 3 Закону № 2050, сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу.

Положення Закону №2050 кореспондуються із положеннями постанови КМУ №159 від 21.02.2001 року про проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати та не ставлять право на компенсацію втрати частини доходу у залежність від порядку виплати доходу - у добровільному чи судовому порядку.

Компенсація за порушення строків виплати виникає тоді, коли грошовий дохід особи з вини відповідача не нараховувався, своєчасно не виплачувався і через це особа зазнала втрат.

За статтею 1 Закону № 2050 підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Зі змісту цієї норми випливає, що право на компенсацію частини доходів у громадянина пов'язується з настанням такого юридичного факту (події), як невиплата грошового доходу у встановлені строки його виплати.

Статті 2, 3 цього Закону встановлюють строк затримки виплати доходу, за якого виникає право на компенсацію, - один і більше календарних місяців, дається визначення поняття «доходи» для цілей цього Закону, а також порядок обчислення суми компенсації.

Пункти 1, 2 Порядку відтворюють положення Закону № 2050 і лише конкретизують підстави та механізм виплати компенсацій.

У пункті 4 Порядку прописано, що сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Наведене нормативне регулювання не встановлює першості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. За цим регулюванням правове значення має те, чи з порушенням строків був виплачений нарахований дохід, чи виплачений і коли цей платіж, чи не нараховувався і не виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням.

Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов'язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати.

При цьому слід зазначити, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер. Вони спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи у зв'язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Використане у статті 3 Закону № 2050 та пункті 4 Порядку формулювання, що компенсація обчислюється як добуток «нарахованого, але не виплаченого грошового доходу» за відповідний місяць, означає, що має існувати обов'язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.

Отже, зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень статей 1-3 Закону № 2050, окремих положень Порядку дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 11 липня 2017 року (справа №2а-1102/09/2670), від 19 грудня 2011 року (справа № 6-58цс11).

Згідно з Інформаційним листом ВАСУ № 1483/12/13-12 від 13 червня 2012 року відповідно до статей 21, 105, 162 КАС України адміністративний позов може містити вимоги щодо визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності відповідача, зобов'язання його вчинити певні дії, відшкодувати шкоду, заподіяну незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю. Установивши, що відповідачі порушили норми права, які регулюють спірні відносини, адміністративний суд повинен визнати такі дії протиправними і зобов'язати відповідачів здійснити нарахування та виплату належних сум відповідно до закону, а не ухвалювати рішення про стягнення конкретних сум.

Отже, вимога позивачки про стягнення з відповідача на її користь компенсації втрати частини грошових доходів у зв'язку із порушенням строків виплати їй пенсійного забезпечення за період з 01 березня 2016 року по день стягнення компенсації підлягає частковому задоволенню, оскільки суд не може стягнути з іншого органу державної влади грошові кошти, а лише може зобов'язати здійснити виплату відповідних грошових коштів.

Таким чином, аналізуючи всі докази у їх сукупності та обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивачки та заперечення відповідача, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню і вважає за необхідне визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачці пенсії з березня 2016 року, зобовязати відповідача відновити виплату ОСОБА_1 пенсії з 01 березня 2016 року та виплатити заборгованість за період, починаючи з 01 березня 2016 року, зобовязати відповідача виплатити позивачці компенсацію втрати частини грошових доходів у звязку із порушенням строків їх виплати з 01 березня 2016 року по день виплати компенсації.

Частиною другою статті 257 КАС України встановлено, що судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

При цьому пунктом 1 частини першої статті 256 КАС України передбачено, що постанови суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних фондів у межах суми стягнення за один місяць, виконуються негайно.

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов'язковості і підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні.

Отже аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов'язок відповідача добровільно і негайно виконати рішення суду про присудження виплатити пенсію і цей обов'язок полягає у тому, що у відповідача обов'язок видати пенсію у межах стягнення за один місяць виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися.

Таким чином суд приходить до переконання, що вимоги позивачки про звернення постанови до негайного виконання у межах суми платежу за один місяць також підлягають задоволенню.

Згідно із частиною другою статті 99 КАС України, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статті 100 КАС України, адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд за заявою особи, яка його подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала.

Отже, спори у справах, повязаних з соціальними виплатами, мають розглядатися у межах звернення до адміністративного суду, тобто в межах шестимісячного строку.

Суд не приймає до уваги доводи відповідача щодо того, що позивачкою був порушений шестимісячний строк на звернення до суду із даним позовом, оскільки вивченням позовної заяви та поданих документів, при відкритті провадження у справі, судом було встановлено, що позовна заява подана з додержанням ст. ст. 105, 106 КАС України, спір підвідомчий Словянському міськрайонному суду, підстав для повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження у справі не встановлено.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд виходить з ч.1 ст. 94 КАС України, відповідно до якої якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачкою при зверненні до суду із даним позов був сплачений судовий збір в розмірі 640 грн. 00 коп., що документально підтверджено відповідною квитанцією (а.с. 1).

З 01 січня 2017 року набув законної сили Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII, яким від сплати судового збору під час розгляду справи було звільнено Пенсійний фонд України та його органи. З огляду на викладене, судові витрати у даній справі необхідно віднести на рахунок держави.

Таким чином понесені позивачкою та документально підтверджені витрати по сплаті судового збору у сумі 640 грн. 00 коп. підлягають компенсації за рахунок Державного бюджету України.

На підставі викладеного, керуючись Конституцією України, Законом України '' Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування ", Постановою Кабінету Міністрів «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» № 637 від 05 листопада 2014 року, Постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року №509, Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» Постановою Кабінету Міністрів України від 18 лютого 2016 року №136, ст. ст. 6, 7, 17-19, 99, 104-106, 159, 161, 162, 256, 257 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання бездіяльності протиправною та зобовязання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність ОСОБА_2 обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області щодо невиплати пенсії ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 01 березня 2016 року.

Зобовязати Словянське обєднане управління Пенсійного фонду України Донецької області поновити виплату пенсії ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП: НОМЕР_2, зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстроване фактичне місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2, та виплатити заборгованість за період, починаючи з 01 березня 2016 року на рахунок ОСОБА_1, відкритий нею раніше в публічному акціонерному товаристві «Державний ощадний банк України».

Зобовязати Словянське обєднане управління Пенсійного фонду України Донецької області виплатити ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП: НОМЕР_2, зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстроване фактичне місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2, компенсацію втрати частини грошових доходів у звязку із порушенням строків їх виплати з 01 березня 2016 року по день стягнення компенсації, на рахунок ОСОБА_1, відкритий нею раніше в публічному акціонерному товаристві «Державний ощадний банк України».

Допустити до негайного виконання постанову суду в частині присудження виплати позивачці пенсії у межах суми стягнення за один місяць.

У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Судові витрати по сплаті судового збору в сумі 640 (шістсот сорок) грн. 00 коп. компенсувати ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП: НОМЕР_2, зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстроване фактичне місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2, за рахунок Державного бюджету України.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка подається протягом десяти днів з дня проголошення постанови. У разі застосування судом частини третьої ст. 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 186 КАС України, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова суду не набрала законної сили.

Постанова постановлена та підписана в нарадчій кімнаті в одному примірнику.

Суддя Словянського

міськрайонного суду ОСОБА_7