Справа № 233/2405/17
Суддя: Блохін Анатолій Андрійович
Дата ухвалення: 2017-11-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Мартиненко В.С.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2017 року справа №233/2405/17

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі колегії: судді-доповідача ОСОБА_2, суддів: Сухарька М.Г., Ястребової Л.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Костянтинівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області на постанову Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 15 вересня 2017 року по справі № 233/2405/17 за позовом ОСОБА_3 до Костянтинівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання дій неправомірними та зобовязання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

04 травня 2017 року ОСОБА_3 (далі позивач, ОСОБА_3П.) звернулась до Костянтинівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області (далі відповідач, Костянтинівське ОУПФУ) з уточненими вимогами про визнання протиправними дії відповідача про припинення виплати пенсії з 01 березня 2016 року та зобовязання нарахувати та виплатити призначену пенсію з 01 березня 2016 року (арк. справи 1, 17).

В обґрунтування зазначила, що перебуває на обліку у відповідача, є внутрішньо переміщеною особою та отримувала пенсію на підставі самостійно поданої заяви, проте з 01 березня 2016 року виплата пенсії була припинена, для з'ясування фактичного місця проживання пенсіонера на підставі отриманих результатів обміну інформацією з органами соціального захисту населення, з огляду на що вважає дії відповідача щодо припинення виплати пенсії незаконними та такими, що порушують її конституційні права, оскільки довідка про її зареєстроване місце перебування як внутрішньо переміщеної особи у м. Костянтинівка є дійсною, а тому відповідач протиправно відмовився поновити виплату пенсії, зазначивши на наявну інформацію за результатами обміну інформацією з органами соціального захисту населення для зясування фактичного місця проживання пенсіонера, оскільки невиплата пенсії з березня 2016 року порушує її конституційні права.

Постановою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 15 вересня 2017 року адміністративний позов задоволений, визнані незаконними дії відповідача щодо припинення виплати пенсії та зобовязано нарахувати та виплатити призначену їй пенсію з 01 березня 2016 року. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено (арк. справи 40-42).

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати постанову, прийняти нову, якою відмовити в задоволенні позову у повному обсязі, обґрунтовуючи це тим, що пенсійним органом правомірно припинена виплата пенсії за результатами обміну інформацією з органами соціального захисту населення у звязку з її відсутністю за зареєстрованим місцем проживання, вказаного у довідці внутрішньо переміщеної особи, як то передбачають вимоги Постанов Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 року № 365 та № 509 від 01.10.2014 року (арк. справи 46-47).

Частиною 8 статті 183-2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що апеляційні скарги у справах, передбачених пунктами 1, 2 частини першої цієї статті, розглядаються апеляційними судами в порядку письмового провадження.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, розглядаючи апеляційну скаргу в межах викладених доводів, встановила, що ОСОБА_3 (паспорт серії КС 181730, ІНФОРМАЦІЯ_1, є пенсіонером за віком, що підтверджується копією пенсійного посвідчення серії Б № 553442 (арк. справи 3), відповідно до довідки від 28.11.2014 року № 14250/4771, виданої УСЗН Костянтинівської міської ради, ОСОБА_3 є внутрішньо переміщеною особою, що перемістилася з тимчасово окупованої території України у м. Юнокомунарівськ Донецької області до м. Костянтинівка (арк. справи 4).

Як вбачається з матеріалів даної адміністративної справи, згідно копії розпорядження відповідача від 19.01.2015 року позивачу призначено пенсію в розмірі 3 208,94 грн. (арк. справи 32), проте з 01.03.2017 року на підставі електронного листа ГУ ПФУ Донецької області від 29.02.2016 року виплата пенсії ОСОБА_3 припинена у відповідності до розпорядження від 02.03.2016 року для з'ясування фактичного місця проживання пенсіонера (арк. справи 35).

При цьому в апеляційній скарзі апелянт наголошував на тому, що припинення виплати пенсії позивачу викликано її відсутністю за зареєстрованим місцем проживання, вказаним у довідці внутрішньо переміщеної особи, як то передбачають вимоги Постанов Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 року № 365 та № 509 від 01.10.2014 року.

З огляду на що спірним у даній справі є правомірність припинення відповідачем виплати пенсії позивачу з березня 2016 року з урахуванням вимог діючого законодавства про пенсійне забезпечення.

З приводу спірного питання колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав, зокрема, на пенсійне забезпечення здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Відповідно статті 5 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» цей Закон регулює відносини, що виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням.

Відповідно до статті 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеними у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

У статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» зазначені підстави припинення та поновлення виплати пенсії. У частині 1 цієї статті визначено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною ОСОБА_4 України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до частини 2 статті 49 зазначеного Закону України поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.

При цьому, як встановлено колегією суддів, відповідач під час припинення виплати пенсії позивачу користувався інформацією органів соціального захисту населення про відсутність за фактичним місцем проживання, вказаним у довідці внутрішньо переміщеної особи з урахуванням вимог Постанов Кабінету Міністрів України від 08 червня 2016 року № 365 та № 509 від 01 жовтня 2014 року, що ніяким чином не відповідає вимогам Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», оскільки така інформація УПСЗН не є передбаченою законом підставою для припинення виплати пенсії, а постанови КМУ № 365 та № 509 є підзаконними нормативно-правовими актами, які мають нижчу юридичну силу, що значно звужує встановлене законодавством право на отримання пенсії позивачем, оскільки право вносити відповідні зміни до Законів належить виключно ОСОБА_4 України і не може передаватись іншим органам чи посадовим особам.

При цьому будь-які зміни до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» на підставі наведених Постанов КМУ не внесені, а тому порушено законодавчо встановлене право позивача на отримання пенсії.

Відповідно до положень статті 1 Конвенції, Статті 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Париж, 20.III.1952) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права, положення Статті 14 Конвенції якою визначено, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.

Оцінюючи спірні правовідносини колегія суддів звертається до положень Конституції України, за якими, в Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (статті 1, 3 Конституції України).

Право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел (частина друга статті 46 Основного Закону України) і забезпечується частиною другою статті 22 Конституції України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

В даному випадку наявність у позивача статусу внутрішньо переміщеної особи створює для нього на відміну від інших громадян України певні перешкоди в отриманні її пенсії, яка призначена у зв'язку з трудовою діяльністю, та потребує від пенсіонера здійснення додаткових дій, не передбачених Законами щодо пенсійного забезпечення, зокрема, ідентифікація особи, перевірка за місцем фактичного проживання, надання заяви про поновлення виплати пенсії, яка була припинена органом Пенсійного фонду без прийняття відповідного рішення, тощо.

Колегія суддів застосовує при розгляді справи практику Європейського Суду з прав людини як джерело права відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року № 3477-IV.

Як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) в рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення). У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Таким чином, відповідачем порушені вимоги ст. 19 Конституції України, ч.1 ст. 49 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», оскільки з березня 2016 року позивачу не виплачується пенсія. До того ж колегія суддів вбачає в діях відповідача ознаки дискримінації по відношенню до позивача, як внутрішньо переміщеної особи, та відсутність єдиного підходу до виплати пенсій громадянам України згідно діючого законодавства.

Таким чином, колегія суддів погоджує висновок суду першої інстанції про відсутність встановлених Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» підстав для припинення виплати пенсії позивачу з березня 2016 року, оскільки в зазначений час не існувало підстав, передбачених чинним законодавством для відмови у виплаті пенсії, з огляду на що дії відповідача щодо невиплати пенсії позивачу є протиправними, доказів щодо правомірності своїх дій стосовно невиплати пенсії позивачу відповідачем не доведено.

Відповідно до ч.2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Заперечуючи проти позову відповідач не довів правомірність прийнятого рішення.

З огляду на приписи ст. 71 КАС України стосовно обов'язку доказування правомірності своїх дій суб'єктом владних повноважень судова колегія не приймає доводи апелянта щодо недоведеності позивачем порушення її права на отримання пенсійних виплат.

Крім того судова колегія не приймає посилання апелянта про прийняття до даних правовідносин постанову Вищого адміністративного суду України від 21 березня 2017 року по справі № 338/1011/16-а (К/800/3123/17), оскільки в основу мотивувальної частини цієї постанови покладена оцінка процедурного питання, повязаного з отриманням пенсії через певні відділення поштового звязку, що ніяким чином не є тотожнім спірному питанню у даній справі.

Таким чином, колегія суддів вважає, що в межах апеляційної скарги порушень судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при вирішенні цієї справи не допущено. Правова оцінка обставин у справі дана правильно, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на що колегія суддів погоджує висновок суду першої інстанції про визнання протиправними дій відповідача щодо безпідставного припинення виплати пенсії та зобовязання останнього нарахувати та виплатити пенсію, що відповідно до вимог статті 200 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

На підставі викладеного, керуючись статтями 195, 197, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Костянтинівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області на постанову Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 15 вересня 2017 року по справі № 233/2405/17, залишити без задоволення.

Постанову Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 15 вересня 2017 року по справі № 233/2405/17, залишити без змін.

Судове рішення апеляційної інстанції, прийняте за результатами перегляду адміністративної справи, розглянутої судом першої інстанції в порядку скороченого провадження, за частиною 10 статті 183-2 Кодексу адміністративного судочинства України, є остаточним і оскарженню не підлягає.

ОСОБА_1 ОСОБА_2

Судді М.Г. Сухарьок

ОСОБА_5