Справа № 802/1532/17-а
Суддя: Мультян Марина Бондівна
Дата ухвалення: 2017-11-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

15 листопада 2017 р. Справа № 802/1532/17-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Мультян М.Б.,

розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1, ОСОБА_2

до: Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області

про: визнання відмов протиправними та зобов'язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом звернулись ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області про визнання відмов протиправними та зобов'язання вчинити дії.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивачі, зазначили, що 12 червня 2017 року звернулися до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області із клопотаннями про надання дозволу на розробку технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) орієнтовною площею по 2,00 га для ведення особистого селянського господарства на території Олександрівської сільської ради Томашпільського району Вінницької області. Однак, листами Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області № К-10558/0-5120/6-17 та № К-10559/0-5117/6-17 від 10 липня 2017 року відмовило у наданні дозволу, посилаючись на те, що у наданих на розгляд матеріалах відсутні документи, які б підтверджували той факт, що земельна ділянка була сформована. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. У разі відсутності підтвердження того факту, що земельна ділянка була сформована раніше, необхідно розробляти проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

На думку позивачів зазначені відмови є протиправними, оскільки при зверненні до відповідача з клопотаннями ними було дотримано усіх вимог закону. Відтак, правових підстав відмовляти у наданні дозволів на виготовлення проекту розробку технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) орієнтовною площею 2,00 га не було.

Позивачі у судове засідання не з'явились, проте, надали заяву про розгляд справи без їх участі.

Представник відповідача у судове засідання також не з'явився, однак надав заяву про розгляд справи без його участі та зазначив, що заперечує проти задоволення позовних вимог. Зокрема, зазначив, що позивачі були повідомлені, що в наданих на розгляд матеріалах відсутні документи, які б підтверджували той факт, що земельна ділянка була сформована. У разі відсутності підтвердження того факту, що земельна ділянка була сформована раніше, необхідно розробляти проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які є у справі в їх сукупності, суд дійшов висновку, що заявлений адміністративний позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

12 червня 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області із клопотаннями про надання дозволу на розробку технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) орієнтовною площею по 2,00 га для ведення особистого селянського господарства на території Олександрівської сільської ради Томашпільського району Вінницької області.

10 липня 2017 року Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області листами № К-10558/0-5120/6-17 та № К-10559/0-5117/6-17 відмовило у наданні дозволів, посилаючись на те, що у наданих на розгляд матеріалах відсутні документи, які б підтверджували той факт, що земельна ділянка була сформована. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Пунктом 2 розділу VII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про Державний земельний кадастр" встановлено, що земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, У разі відсутності підтвердження того факту, що земельна ділянка була сформована раніше, необхідно розробляти проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд враховує таке.

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, Законами України "Про землеустрій" та Закон України "Про охорону земель".

Статтею 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до ст.14 Конституції України та ст.373 Цивільного кодексу України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізовується громадянами, юридичними особами та державою відповідно до закону.

Так, частинами 1, 2, пункту "а" частини 3 статті 22 Земельного кодексу України визначено, що землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

До земель сільськогосподарського призначення належать: сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги); несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель лісогосподарського призначення, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації тощо). Землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Згідно зі частинами 1, 2 статті 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Частиною 1 статті 117 Земельного кодексу України передбачено, що передача земельних ділянок державної власності у комунальну власність чи навпаки здійснюється за рішеннями відповідних органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, які здійснюють розпорядження землями державної чи комунальної власності відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.

Згідно із частиною четвертою ст. 122 ЗК України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Пунктом "а" частиною третьою ст. 22 ЗК України визначено, що землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Відповідно до пункту "б" частини першої ст. 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.

Частиною шостою ст. 118 ЗК України визначено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва у межах норм безоплатної приватизації подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Згідно із частиною сьомою ст. 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що за результатами розгляду заяви позивача про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) з метою передачі у власність (безоплатно) земельної ділянки, відповідач приймає одне з таких рішень: дає дозвіл на розроблення відповідного проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або інформує про відмову у наданні відповідного дозволу із зазначенням конкретних причин відмови, які визначені частиною сьомою ст. 118 ЗК України.

Частиною 3 ст. 116 Земельного кодексу України визначено, що безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Приписами ст. 55 Закону України "Про землеустрій" встановлено, що встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів.

Встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) закріплюються межовими знаками встановленого зразка.

У разі якщо на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) передбачається здійснити передачу земельних ділянок державної чи комунальної власності у власність чи користування, така технічна документація розробляється на підставі дозволу, наданого Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органом виконавчої влади, органом місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 Земельного кодексу України.

Передача земельної ділянки, із земель державної власності, у приватну власність здійснюється на підставі технічної документації щодо встановлення меж визначених ч. 1 та 2 ст. 118 Земельного кодексу України.

Відтак, для того щоб передати земельну ділянку на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) громадянин повинен звертатися у відповідності до ч. 1 та ч. 2 ст. 118 Земельного кодексу України, а не ч. 6 ст. 118 Земельного кодексу України.

Крім того, відповідно до п.1.2. Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками (далі Інструкція) затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376 зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за №391/17686 встановлення (відновлення) меж земельної ділянки здійснюється з метою визначення в натурі (на місцевості) метричних даних земельної ділянки, у тому числі місцеположення поворотних точок її меж та їх закріплення межовими знаками.

Згідно п.1.3. Інструкції замовником - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, власник (користувач) земельної ділянки, який замовляє роботи із встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Виходячи з даного положення саме власник або користувач може бути замовником такої документації.

Разом з тим, позивачами не надано доказів того, що вони є власниками або користувачами земельних ділянок.

Відповідно до п.2.1. Інструкції встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі розробленої та затвердженої технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), технічної документації із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельних ділянок або проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Комплекс робіт із встановлення меж натурі (на місцевості) включає: підготовчі роботи, топографо-геодезичні, картографічні роботи землеустрою, камеральні роботи, складання і оформлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), а також встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх межовими знаками.

Підготовчі роботи включають збір та аналіз виконавцем наявних документації із землеустрою, матеріалів інвентаризації земель, планово-картографічних матеріалів, правових підстав надання земельної ділянки у власність (користування), відомостей про наявність спірних питань щодо меж земельної ділянки, переліку обмежень у використанні земельної ділянки і наявні земельні сервітути, списків координат пунктів державної геодезичної мережі.

Даними положеннями чітко встановлено, що підставою для встановлення меж земельної ділянки має бути уже розроблена відповідна документація.

Тобто, посилання позивачів на те, що Головним управлінням було протиправно відмовлено у наданні дозволу на розроблення документації без посилання на ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України є необґрунтованими, адже дане положення застосовується у випадку відведення земельної ділянки на підставі проекту відведення (технічної документації по поділу), а не технічної документації по встановленню меж.

У зв'язку з цим, Головним управління Держгеокадастру у Вінницькій області 10 липня 2017 року надано відповіді № К-110558/0-5120/6-17 та № К-10559/0-5117/6-17, якими повідомлено, що відсутні документи, які б підтверджували, що земельна ділянка була сформована.

Відтак, у разі відсутності підтвердження того факту, що земельна ділянка була сформована раніше, позивачам необхідно розробляти проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідачем правомірно винесено листи - відповіді від 10 липня 2017 року № К-110558/0-5120/6-17 та № К-10559/0-5117/6-17.

Що ж до позовних вимог про зобов'язання відповідача надати дозволи на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) орієнтовною площею по 2,00 га для ведення особистого селянського господарства на території Олександрівської сільської ради Томашпільського району Вінницької області, суд зазначає, що вони є похідними від перших та також не підлягають задоволенню.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною третьою статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено).

Відповідно до частини другої статті 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб'єкта владних повноважень на підтвердження правомірності свого рішення та надані позивачами, суд дійшов висновку, що мотивація, на яку посилаються останні, не дає суду підстав для постановлення висновків, які б спростовували доводи відповідача, а відтак відсутні підстави для задоволення позову.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд враховує, що відповідно до статті 94 КАС України, особі, що не є суб'єктом владних повноважень у разі відмови у задоволені позову - судовий збір не відшкодовуються.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Мультян Марина Бондівна