Справа № 826/4706/16
Суддя: Парінов А.Б.
Дата ухвалення: 2017-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/4706/16 Головуючий у 1-й інстанції Шулежко В.П.
Суддя-доповідач Губська Л.В.
20 листопада 2017 року м. Київ
Судом розглядається справа за позовом ОСОБА_2 до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», третя особа Фонд гарантування вкладів фізичних осіб про зобов'язання відповідача надати до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб інформацію щодо неї, як вкладника, який має право на відшкодування коштів за вкладами в публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк» у розмірі 158 886 гривень із нарахованими відсотками за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.
Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 31 жовтня 2016 року позов задоволено.
Переглядаючи рішення суду першої інстанції, двоє з трьох суддів колегії суддів прийшли до висновку про скасування постанови суду першої інстанції з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позову. Така позиція обґрунтована тим, що договір банківського вкладу, укладений між позивачем і Банком, є нікчемним, оскільки позивач, всупереч умовам договору банківського вкладу, отримала кошти на свій рахунок від третьої особи.
З таким висновком не погоджуюсь з огляду на наступне.
Спірні правовідносини склалися у зв'язку з визнанням нікчемним договору банківського вкладу, укладеного позивачем з ПАТ «Дельта Банк» та невключенням ОСОБА_2 до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.
Право Уповноваженої особи Фонду виявляти нікчемні правочини передбачене ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».
Проте, при реалізації цього права необхідно враховувати особливості віднесення правочинів до нікчемних, встановлені законодавством.
У п. 4 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ» від 09.11.2009 №9 (далі - постанова Пленуму ВСУ від 09.11.2009 №9) Верховний суд роз'яснив, що судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо).
Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.
У спірних правовідносинах Уповноважена особа Фонду нікчемним в силу Закону вважає договір банківського вкладу. Нікчемність правочину Уповноважена особа Фонду обґрунтовує тим, що кошти на вкладний рахунок позивача на виконання договору банківського вкладу було перераховано третьою особою, що є порушенням банківського законодавства.
Тобто, нікчемність договору відповідач пов'язує з виконанням його умов.
Таке твердження є помилковим у зв'язку з тим, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.
У даному випадку правочин є вчиненим, оскільки на виконання його умов сторонами було вчинено дії щодо перерахування коштів та зарахування їх на рахунок позивача, що підтверджується платіжним дорученням, копія якого міститься в матеріалах справи.
Докази недодержання сторонами вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину в матеріалах справи відсутні.
З огляду на викладене, договір банківського вкладу не може вважатися нікчемним в силу Закону.
При вирішенні спору слід також враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним.
Крім цього, у п. 18 постанови Пленуму від 06.11.2009 р. N 9 Верховний Суд України звернув увагу, що перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений ст. 228 ЦК України: 1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина; 2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.
Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (ст. 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо.
Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок. При кваліфікації правочину за ст. 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.
В матеріалах справи відсутні вироки чи інші рішення, які б встановлювали певні факти по кримінальному провадження в межах спірних правовідносин.
Під час розгляду справи відповідач мотивував своє рішення про віднесення договору з позивачем до категорії нікчемних також і тим, що цей договір збільшує витрати, пов'язані з виведенням банку з ринку.
Проте, по-перше, договір, за яким перераховано кошти на рахунок позивача у Банку ніяк не може вважатись таким, що збільшує витрати, пов'язані з виведенням банку з ринку. За такою логікою Уповноваженої особи Фонду, взагалі усі депозитні договори збільшують ці витрати.
А головне те, що така підстава нікчемності договору, як збільшення витрат, пов'язаних з виведенням банку з ринку, з'явилася у законі лише 16.07.2015 року, в той час, як договір між позивачем та банком був укладений на 22.01.2015. Крім цього, на момент укладення договору Банк ще не був віднесений до категорії неплатоспроможних.
Постанова Правління Національного банку України № 150 «Про віднесення ПАТ «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних» була прийнята 02.03.2015.

З огляду на викладене, вважаю, що немає підстав, передбачених ч. 3 ст. 38 Закону 4452-VI, для віднесення правочину між позивачем і Банком до нікчемних. Як наслідок, право позивача на отримання гарантованої суми відшкодування за рахунок Фонду є порушеним та підлягає відновленню.

Отже, вважаю висновок суду першої інстанції про задоволення позову законним та обґрунтованим.

Суддя А.Б. Парінов