Справа № 2-а-22/11
Суддя: Мельниченко С. П.
Дата ухвалення: 2011-02-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 2-а-22/11
№ б/н
П О С Т А Н О В А

іменем України

25 лютого 2011 року о 11-00 годин м. Новомосковськ

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Мельниченко С.П., при секретарі Білодід Ю.П. розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Новомосковську адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління праці та соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації, Головного управління державного казначейства України в Дніпропетровській області, Центру по нарахуванню і виплаті допомог та здійсненню контролю за правильністю призначення та виплати пенсій і цільових грошових допомог Дніпропетровської обласної державної адміністрації, Управління праці та соціального захисту населення Виконавчого комітету Новомосковської міської ради про визнання дій та бездіяльності протиправними і зобовязання здійснити перерахунок та виплатити недоплачену одноразову допомогу, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області, як адміністративного суду, з позовом до Головного управління праці та соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації, Головного управління державного казначейства України в Дніпропетровській області в якому просить суд:

-визнати дії і бездіяльність відповідачів в частині недоплати щорічної разової допомоги учасникам бойових дій до 5 травня, в тому числі позивачеві незаконними;

-зобовязати відповідачів зробити перерахунок та виплатити позивачеві недоплачену щорічну разову грошову допомогу як учаснику бойових дій відповідно до вимог ч. 5 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 1999-2009 роки у розмірі пяти мінімальних пенсій за віком, а саме: за 1999 рік в розмірі пяти величин межі малозабезпеченості, за 2000-2005 роки у розмірі пяти величин прожиткового мінімуму за кожен рік для осіб, які втратили працездатність, встановленого відповідно Законами України «Про затвердження прожиткового мінімуму» за 2000-2005 року, що дорівнює 7923,60 гривень; за 2006-2009 роки у розмірі пяти величин прожиткового мінімуму за кожний рік для осіб, які втратили працездатність, встановленого відповідно Законами України «Про державний бюджет України за 2006-2009 року, що дорівнює 7540 гривень, а всього нарахувати та виплатити 15463,60 гривень.

Ухвалою суду від 31.03.2010 року до участі у справі в якості співвідповідачів залучено Центр по нарахуванню і виплаті допомог та здійсненню контролю за правильністю призначення та виплати пенсій і цільових грошових допомог Дніпропетровської обласної державної адміністрації та Управління праці та соціального захисту населення Виконавчого комітету Новомосковської міської ради.

В обґрунтування заявленого позову позивач посилався на те, що він має статус учасника бойових дій і згідно ч. 5 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» починаючи з 01.01.1999 року має право на отримання щорічно до 5-го травня одноразової грошової допомоги в розмірі пяти мінімальних пенсій за віком.

В 1999 році позивач не отримав зазначеної допомоги, а в період з 2000 по 2009 рік отримував допомогу в значно меншому розмірі, ніж це передбачено Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Так, в 2000 році 40 гривень, в 2001 році 40 гривень, в 2002 році 80 гривень, в 2003 році 90 гривень, в 2004 році 120 гривень, в 2005 році 250 гривень, в 2006 році 250 гривень, в 2007 році 280 гривень, в 2008 році 310 гривень, в 2009 році 340 гривень.

Такі виплати були проведені в звязку з тим, що Верховною Радою України приймались Закони «Про державний бюджет України», які фактично зупиняли або змінювали ч. 5 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Позивач вважає, що вказані Закони України, якими зупинялись та змінювались положення Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» являються недійсними з наступних підстав.

При прийнятті Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» держава фактично вчинила правочин, взявши на себе односторонні майнові зобовязання.

Частинами 2, 3 ст. 2 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та п. 3 ст. 22 Конституції України передбачено, що права та пільги для ветеранів війни і членів їх сімей, встановлені раніше законодавством України і законодавством колишнього Союзу РСР, не можуть бути скасовані без їх рівноцінної заміни. Нормативні акти органів державної влади і органів місцевого самоврядування, які обмежують права і пільги ветеранів війни, передбачені цим Законом, є недійсними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Аналогічні положення закріпленні в Рішеннях Конституційного Суду України № 10-рп/2008 від 22.05.2008 р. та 26-рп/2008 від 27.11.2008 р.

Також позивач зазначає, що Кабінет Міністрів України, ігноруючи вимоги Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та Конституції України щорічно подавав на розгляд Верховної Ради України проекти Законів «Про державний бюджет» на 1999-2009 року з нормами, які зупиняли або змінювали норми вимоги Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», а відповідачі, в свою чергу, виконували не вимоги Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», а Закони України Про державні бюджети на відповідні роки всупереч Конституції України.

Крім того, Рішеннями Конституційного Суду України № 20-рп/2004 він 01.12.2004 р., № 6-рп/2007 від 09.07.2007 р., № 10-рп/2008 від 22.05.2008 р. положення Законів України Про державний бюджет на 2004, 2007 та 2008 роки, які зупиняли та змінювали положення ч. 5 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» визнавали неконституційними, однак відповідачами проігноровані ці Рішення Суду та не виплачено позивачеві вищевказану допомогу.

На підставі вищенаведеного позивач вважає дії відповідачів, які виразились у недоплаті щорічної разової допомоги учасникам бойових дій до 5 травня, в тому числі позивачеві незаконними.

Внаслідок такої недоплати позивач недотримав 15463,60 гривень з огляду на наступне.

Згідно статті 19 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 року мінімальний розмір пенсії за віком встановлюється у розмірі мінімального споживчого бюджету, а в умовах кризового стану економіки та спаду виробництва мінімальний розмір пенсії за віком встановлюється у розмірі не нижче межі малозабезпеченості. Окрім того за змістом статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року мінімальний розмір пенсії за віком встановлюється у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом.

На перше півріччя 1999 року, а отже і станом на п'яте травня 1999 року, Законом України «Про встановлення величин вартості межі малозабезпеченості та розміру мінімальної заробітної плати на 1999 рік» від 25 грудня 1998 року було встановлено величину вартості межі малозабезпеченості в розмірі 90,7 гривні. Це значить, що позивачеві відповідно до частини 5 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» повинна була б нарахована та виплачена у 1999 році допомога до 05 травня у розмірі - ( 90,7 х 5 ) = 453,50 грн., але допомога не була нарахована та не була виплачена.

У 2000 - 2005 роках прожитковий мінімум за кожний рік для осіб, які втратили працездатність, встановлювався відповідними Законами України «Про затвердження прожиткового мінімуму...» на 2000-2005 роки і відповідно дорівнював: у 2000 році - 216,56 гривень; у 2001 році 248,77 гривні; у 2002 році 268 гривень; у 2003 році - 268 гривень; у 2004 році - 284,69 гривень; у 2005 році - 332 гривні.

У 2006-2009 роках прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, за кожний рік, оновлювався відповідними Законами України «Про державний бюджет України» на 2006-2009 роки і відповідно дорівнював: у 2006 році з 01 квітня 359 гривень; у 2007 році з 01 квітня 406 гривень; у 2008 році з 01 квітня - 481 гривня; у 2009 році з 01 січня - 498 гривень.

Разом з тим у 2000 - 2009 роках згідно з Законами України «Про державний бюджет України» на відповідний рік та згідно Постанов Кабінету Міністрів України - «Про розміри разової грошової допомоги, що виплачується в 2008 році відповідно до Законів України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та «Про жертви нацистських переслідувань», «Про розміри разової грошової допомоги, що виплачується в 2009 році відповідно Законів України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та "Про жертви нацистських переслідувань » відповідачами допомога нараховувалась і виплачувалась частково і її відповідні розміри не відповідали частині 5 статі 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Вказані недоотримані кошти позивач, крім іншого, вважає шкодою,спричиненою йому державою, яка підлягає відшкодуванню в порядку ст.. 1173 ЦК України.

Що стосується строків звернення до суду, то позивач вважає, що ним не пропущено строк звернення оскільки він скористався досудовим порядком вирішення спору, звернувшись до ГУПСЗН Дніпропетровської облдержадміністрації з заявою про проведення перерахунку. Крім того, позивач вважає, що на заявлені ним вимоги строк позовної давності не поширюється в силу ст.. 74 ЦК УРСР, ст.. ст.. 268, 1166, 1173, 1175 ЦК України. Також позивач зазначив, що одностороння відмова держави від виконання нею обовязку є нікчемною в силу ст.. 27 ЦК України, а стосовно наслідків нікчемних правочинів застосовується десятирічний строк позовної давності.

Позивач до суду не з'явився, подавши заяву про розгляд справи за його відсутності, згідно якої він підтримує свої позовні вимоги та просить суд задовольнити їх.

Представник ГУПСЗН Дніпропетровської обласної державної адміністрації в судове засідання не з'явився, подавши заяву про розгляд справи за його відсутності та подав заперечення проти позову.

Представник Головного управління державного казначейства України в Дніпропетровській області в судове засідання не з'явився, подавши заяву про розгляд справи за його відсутності.

Представник Центру по нарахуванню і виплаті допомог та здійсненню контролю за правильністю призначення та виплати пенсій і цільових грошових допомог Дніпропетровської обласної державної адміністрації в судове засідання не з'явився, подавши заперечення проти позову в яких посилався на те, що Центр не є належним відповідачем у справі, оскільки обовязок по нарахуванню та виплаті щорічної разової допомоги до 5 травня інвалідам війни покладено на ГУПСЗН Дніпропетровської облдержадміністрації. Крім того, позивач пропустив строк звернення до суду, а тому представник відповідача просить застосувати наслідки пропуску строку звернення до суду та відмовити в задоволення позовних вимог позивача.

Представник Управління праці та соціального захисту населення Виконавчого комітету Новомосковської міської ради в судове засідання не з'явився.

В зв'язку з неявкою сторін в судове засідання, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали адміністративної справи, вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Що стосується строків звернення до суду.

На момент звернення позивача з позовом до суду ст.. 99 КАС України діяла в наступній редакції: «Адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.»

В той же час, ч. 1 ст.. 100 КАС України передбачала, що пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови в задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна зі сторін, однак на день розгляду даної адміністративної справи по суті, стаття 100 КАС України викладена в новій редакції «адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд за заявою особи, яка його подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала»

Частина 2 ст. 5 КАС України передбачає, що провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Отже на сьогоднішній день діє норма ст.. 100 КАС України в новій редакції, підстав для застосування цієї норми в редакції чинній до 07.07.2010 р. не має, а тому не має підстав для відмови в позові в звязку з пропуском строку звернення до суду, як не має і підстав для залишення позовної заяви без розгляду, оскільки провадження в адміністративній справі вже відкрито.

Що стосується позовних вимог позивача направлених до Головного управління державного казначейства України в Дніпропетровській області, Центру по нарахуванню і виплаті допомог та здійсненню контролю за правильністю призначення та виплати пенсій і цільових грошових допомог Дніпропетровської обласної державної адміністрації, Управління праці та соціального захисту населення Виконавчого комітету Новомосковської міської ради, то вони задоволенню не підлягають, оскільки дані особи не є належними відповідачами у справі з огляду на наступне.

Статтею 17-1 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» передбачено, що щорічну виплату разової грошової допомоги до 5 травня в розмірах, передбачених статтями 12 - 16 цього Закону, здійснюють органи праці та соціального захисту населення через відділення зв'язку або через установи банків (шляхом перерахування на особовий рахунок отримувача) пенсіонерам - за місцем отримання пенсії, а особам, які не є пенсіонерами, - за місцем їх проживання чи одержання грошового утримання, а отже виключно ГУПСЗН Дніпропетровської облдержадміністрації являється особою, яка зобовязана нараховувати та виплачувати позивачеві щорічну разову грошову допомогу до 5-го травня.

Судом по справі встановлено, що позивач являвся учасником бойових дій в і, відповідно, він підпадає під дію Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (а.с. 4, 68).

Законом України від 25.12.1998 року ст.. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» була доповнена ч. 5 згідно якої «Щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі п'яти мінімальних пенсій за віком».

Що стосується позовних вимог позивача про визнання дій відповідачів протиправними та стягнення недоплаченої щорічної разової грошової допомоги за 1999 рік, то суд приходить до наступного.

Відповідно до ч. 3 ст.19 Закону України «Про пенсійне забезпечення», яка діяла станом на 1999 рік мінімальний розмір пенсії за віком встановлюється у розмірі мінімального споживчого бюджету. В умовах кризового стану економіки та спаду виробництва мінімальний розмір пенсії за віком встановлюється у розмірі не нижче межі малозабезпеченості.

Пунктом 1 Постанови Верховної Ради України «Про порядок введення в дію статей 10, 33, 34 Закону України «Про оплату праці» та встановлення мінімального розміру пенсії за віком» від 20.02.1996 року встановлено, що з 01.03.1996 року мінімальна пенсія за віком складає 1500000 карбованців.

Відповідно до п 3 Указу Президента України «Про грошову реформу в Україні» розмір мінімальної пенсії з 02.09.1996 року склав 15 гривень і цей розмір діяв до 01.09.1999 року відповідно до Закону України «Про підвищення мінімального розміру пенсії» від 15.07.1999 року.

Таким чином позивач мав отримати в 1999 році до 5 травня разову грошову допомогу в розмірі 75 гривень (15 гривень * 5 мінімальних пенсій за віком), однак як зазначено позивачем та не спростовано відповідачем, позивачу не було виплачено в 1999 році щорічну разову грошову допомогу, а тому суд вважає за необхідне визнати бездіяльність ГУПСЗН Дніпропетровської облдержадміністрації в цій частині неправомірними та зобовязати нарахувати та виплатити позивачеві невиплачену щорічну разову грошову допомогу за 1999 рік.

Посилання позивача на Закону України «Про встановлення величини вартості межі малозабезпеченості та розміру мінімальної заробітної плати на 1999 рік», суд не приймає до уваги, оскільки вказаний Закон застосовувався до визначення величини межі малозабезпеченості, а щодо визначення мінімального розміру пенсії за віком застосовувалась спеціальна норма - Постанова Верховної Ради України «Про порядок введення в дію статей 10, 33, 34 Закону України «Про оплату праці» та встановлення мінімального розміру пенсії за віком» від 20.02.1996 року.

Що стосується позовних вимог позивача про визнання дій відповідачів неправомірними та стягнення недоплаченої щорічної разової грошової допомоги за 2000 2003 роки, то суд приходить до наступного.

Статтею 33 Закону України «Про Державний бюджет України на 2000 рік» встановлено, що у 2000 році виплата щорічної разової допомоги відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" учасникам бойових дій здійснюється у розмірі - 40 гривень.

Статтею 20 Закону України «Про Державний бюджет України на 2001 рік» встановлено, що у 2001 році виплата щорічної разової допомоги відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" учасникам бойових дій здійснюється у розмірі - 40 гривень.

Статтею 19 Закону України «Про Державний бюджет України на 2002 рік» встановлено, що у 2002 році виплата щорічної разової допомоги відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" учасникам бойових дій здійснюється у розмірі - 80 гривень.

Статтею 28 Закону України «Про Державний бюджет України на 2003 рік» встановлено, що у 2003 році виплата щорічної разової допомоги відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" учасникам бойових дій здійснюється у розмірі - 90 гривень.

Суд вважає, що оскільки норми Законів України «Про державний бюджет України» на 2000-2003 роки були прийняті пізніше у часі ніж Закон України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", то вони мають пріоритет над нормами вказаного Закону і саме вони підлягають застосуванню при нарахуванні та виплаті щорічної разової допомоги до 5го травня учасникам бойових дій.

Як вбачається з позовної заяви позивачеві виплачено в 2000 році 40 гривень, в 2001 році 40 гривень, в 2002 році 80 гривень, в 2003 році 90 гривень. Відповідачем, в порушення вимог ч. 2 ст.. 71 КАС України не доведено протилежного, а отже суд вважає ці суми встановленими.

Таким чином, суд приходить до висновку, що при нарахування та виплаті щорічної разової допомоги до 5го травня позивачеві як учаснику бойових дій, відповідач діяв відповідно до вимог Законів України «Про державний бюджет України» на відповідні роки, а отже його дії були правомірними, а тому в цій частині позову належить відмовити.

Що стосується позовних вимог позивача про визнання дій відповідачів неправомірними та стягнення недоплаченої щорічної разова грошової допомоги за 2004 рік, то суд приходить до наступного.

Статтею 44 Закону України «Про Державний бюджет України на 2004 рік» встановлено, що у 2004 році виплата щорічної разової допомоги відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" учасникам бойових дій здійснюється у розмірі - 120 гривень.

Рішенням Конституційного Суду України № 20-рп/2004 від 01.12.2004 р. положення ст.. 44 Закону України «Про Державний бюджет України на 2004 рік» визнано неконституційним.

Таким чином, з 1 січня 2004 року по 01 грудня 2004 року до спірних правовідносин підлягали застосуванню приписи статті 44 Закону України «Про Державний бюджет України на 2004 рік» як такі, що прийняті пізніше в часі, у зв'язку з чим мали пріоритет порівняно зі спеціальною нормою ч. 5 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", а з 01.12.2004 р. знову почали діяти положення ч. 5 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Як вбачається з листа ГУПСЗН (а.с. 42) позивачеві виплачено в 2004 році 120 гривень.

Таким чином, відповідач при нарахуванні та виплаті вказаної допомоги в травні 2004 року діяв правомірно, керуючись вимогами ст.. 44 Закону України «Про Державний бюджет України на 2004 рік», як такими, що мають пріоритет над нормами ч. 5 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", а отже в цій частині позовних вимог позивача належить відмовити.

Що стосується позовних вимог позивача про визнання дій відповідачів неправомірними та стягнення недоплаченої щорічної разова грошової допомоги за 2005 рік, то суд приходить до наступного.

Статтею 34 Закону України «Про Державний бюджет України на 2005 рік» встановлено, що у 2005 році виплата щорічної разової допомоги відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" учасникам бойових дій здійснюється у розмірі - 250 гривень.

Як вбачається з листа ГУПСЗН (а.с. 42) позивачеві виплачено в 2005 році 250 гривень.

Таким чином, відповідач при нарахуванні та виплаті вказаної допомоги в квітні 2005 року діяв правомірно, керуючись вимогами ст.. 34 Закону України «Про Державний бюджет України на 2005 рік», як такими, що мають пріоритет над нормами ч. 5 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", а отже в цій частині позовних вимог позивача належить відмовити.

Що стосується позовних вимог позивача про визнання дій відповідачів неправомірними та стягнення недоплаченої щорічної разова грошової допомоги за 2006 рік, то суд приходить до наступного.

Статтею 30 Закону України «Про Державний бюджет України на 2006 рік» встановлено, що у 2006 році виплата щорічної разової допомоги відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" учасникам бойових дій здійснюється у розмірі - 250 гривень.

Як вбачається з листа ГУПСЗН (а.с. 42) позивачеві виплачено в 2006 році 250 гривень.

Таким чином, відповідач при нарахуванні та виплаті вказаної допомоги в квітні 2006 року діяв правомірно, керуючись вимогами ст.. 30 Закону України «Про Державний бюджет України на 2006 рік», як такими, що мають пріоритет над нормами ч. 5 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", а отже в цій частині позовних вимог позивача належить відмовити.

Що стосується позовних вимог позивача про визнання дій відповідачів неправомірними та стягнення недоплаченої щорічної разова грошової допомоги за 2007 рік, то суд приходить до наступного.

Статтею 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» встановлено, що у 2007 році виплата щорічної разової допомоги відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" учасникам бойових дій здійснюється у розмірі - 280 гривень.

Рішенням Конституційного Суду України № 6-рп/2007 від 09.07.2007 р. положення ст.. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» визнано неконституційним.

Таким чином, з 1 січня 2007 року по 09 липня 2007 року до спірних правовідносин підлягали застосуванню приписи статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» як такі, що прийняті пізніше в часі, у зв'язку з чим мали пріоритет порівняно зі спеціальною нормою ч. 5 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", а з 09.07.2007 р. знову почали діяти положення ч. 5 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Як вбачається з листа ГУПСЗН (а.с. 42) в квітні 2007 року позивачу виплачено щорічну разову грошову допомогу до 5-го травня за 2007 рік в розмірі 280 гривень.

Таким чином, при нарахування та виплаті вказаної допомоги відповідач діяв відповідно до вимог ст.. 29 Закону України «Про державний бюджет України на 2007 рік», а отже його дії були правомірними, а тому в цій частині позову належить відмовити.

Що стосується позовних вимог позивача про визнання дій відповідачів неправомірними та стягнення недоплаченої щорічної разова грошової допомоги за 2008 рік, то суд приходить до наступного.

Пунктом 20 розділу II Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» частину 5 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» викладено в наступній редакції: «Щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі, який визначається Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України».

Постановою КМУ № 183 від 12.03.2008 р. «Про розміри разової грошової допомоги, що виплачується в 2008 році відповідно до Законів України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та «Про жертви нацистських переслідувань» встановлено, що у 2008 році виплата разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасникам бойових дій здійснюється у розмірі 310 гривень.

Однак Рішенням Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року N 10-рп/2008 ці зміни визнано такими, що не відповідають Конституції України, а отже вони втратили свою чинність з 22.05.2008 р. в силу ст.. 152 Конституції України.

Як вбачається з листа ГУПСЗН (а.с. 42) в квітні 2008 року позивачу виплачено щорічну разову грошову допомогу до 5-го травня за 2008 рік в розмірі 310 гривень.

Таким чином, відповідач при нарахуванні та виплаті вказаної допомоги в квітні 2008 року діяв правомірно, керувався вимогами ч. 5 ст.. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" в редакції Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» та з урахуванням вимог Постанови КМУ № 183 від 12.03.2008 р. «Про розміри разової грошової допомоги, що виплачується в 2008 році відповідно до Законів України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та «Про жертви нацистських переслідувань», а отже в цій частині позовних вимог позивача належить відмовити.

В подальшому зміни у вказано норму Закону не вносились, а отже позивач, як учасник бойових дій, в 2009 році мав право на отримання разової грошової допомоги в розмірі пяти мінімальних пенсій за віком, а як вбачається з копії особового рахунку в квітні 2009 року позивач отримав 340 гривень

Станом на 5 травня 2009 року мінімальний розмір пенсії за віком склав 498 гривень, а отже суд приходить до висновку, що відповідачем недоплачено позивачеві разову грошову допомогу відповідно до вимог ч. 5 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», а тому такі дії відповідача підлягають визнанню неправомірними.

В той же час, враховуючи, що обовязок по нарахуванню та виплаті вказаної допомоги в 2009 році було покладено на Управління праці та соціального захисту населення в областях, суд вважає за необхідне не стягувати недоплачену суму, а зобовязати відповідача здійснити перерахунок та виплатити позивачеві щорічну разову грошову допомогу до 5 травня за 2009 рік відповідно до вимог ч. 5 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» з урахуванням рішення Конституційного суду України від 22.05.2008 р. № 10-рп та урахуванням фактично виплаченої суми.

Посилання позивача на те, що Закони України «Про державний бюджет України» на 2000-2008 роки в частині зупинення та зміни положень ч. 5 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» є недійсними, суд вважає необґрунтованим з наступних підстав.

Дійсно, ч. 2 ст. 2 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» передбачено, що нормативні акти органів державної влади і органів місцевого самоврядування, які обмежують права і пільги ветеранів війни, передбачені цим Законом, є недійсними, однак закон є нормативно-правовим актом і він не може бути визнаний недійсним на підставі ч. 2 ст. 2 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

На підставі викладеного, керуючись Конституцією України, Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», Законом України «Про Державний бюджет України на 2000 рік», Законом України «Про Державний бюджет України на 2001 рік», Законом України «Про Державний бюджет України на 2002 рік», Законом України «Про Державний бюджет України на 2003 рік», Законом України «Про Державний бюджет України на 2004 рік», Законом України «Про Державний бюджет України на 2005 рік», Законом України «Про Державний бюджет України на 2006 рік», Законом України «Про Державний бюджет України на 2007 рік», Законом України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України», Рішеннями Конституційного Суду України від 01.12.2004 р. № 20-рп/2004, від 09 липня 2007 року № 6-рп/2007, від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, ст.ст. 2, 11, 69, 71, 94, 99, 100, 104, 158-159, 162-163 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління праці та соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації, Головного управління державного казначейства України в Дніпропетровській області, Центру по нарахуванню і виплаті допомог та здійсненню контролю за правильністю призначення та виплати пенсій і цільових грошових допомог Дніпропетровської обласної державної адміністрації, Управління праці та соціального захисту населення Виконавчого комітету Новомосковської міської ради про визнання дій та бездіяльності протиправними і зобовязання здійснити перерахунок та виплатити недоплачену одноразову допомогу задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління праці та соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 щорічної разової грошової допомоги за 1999 рік на підставі ч. 5 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» з урахуванням вимог ч. 3 ст.19 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та п. 1 Постанови Верховної Ради України «Про порядок введення в дію статей 10, 33, 34 Закону України «Про оплату праці» та встановлення мінімального розміру пенсії за віком» від 20.02.1996 року

Зобовязати Головне управління праці та соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації здійснити нарахування та виплатити ОСОБА_1 щорічну разову грошову допомогу до 5 травня за 1999 рік відповідно до вимог ч. 5 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» з урахуванням вимог ч. 3 ст.19 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та п. 1 Постанови Верховної Ради України «Про порядок введення в дію статей 10, 33, 34 Закону України «Про оплату праці» та встановлення мінімального розміру пенсії за віком» від 20.02.1996 року.

Визнати протиправними дії Головного управління праці та соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 в повному обсязі щорічної разової грошової допомоги за 2009 рік на підставі ч. 5 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» з урахуванням рішення Конституційного суду України від 22.05.2008 р. № 10-рп.

Зобовязати Головне управління праці та соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 щорічну разову грошову допомогу до 5 травня за 2009 рік відповідно до вимог ч. 5 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» з урахуванням рішення Конституційного суду України від 22.05.2008 р. № 10-рп та з урахуванням фактично виплаченої суми.

В іншій частині позовних вимог позивача відмовити.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена протягом десяти днів з дня отримання її копії, шляхом подання апеляційної скарги до апеляційного адміністративного суду Дніпропетровської області через Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області з одночасним направлення копії апеляційної скарги до апеляційного адміністративного суду Дніпропетровської області.

Встановити Головному управлінню праці та соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації місячний строк для подання до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області звіту про виконання постанови.

Перебіг місячного строку починається з дня набрання постановою законної сили.

Суддя С.П.Мельниченко