Справа № 243/4336/17
Суддя: Блохін Анатолій Андрійович
Дата ухвалення: 2017-11-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Сидоренко І.О.
Суддя-доповідач - ОСОБА_1
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2017 року справа №243/4336/17

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі колегії: судді-доповідача ОСОБА_1, суддів Гаврищук Т.Г., Сухарька М.Г., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Словянського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області на постанову Словянського міськрайонного суду Донецької області від 26 липня 2017 року у справі № 243/4336/17 за позовом ОСОБА_2 до Словянського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання бездіяльності неправомірною та зобовязання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ :

12 травня 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Словянського обєднаного УПФУ Донецької області про визнання бездіяльності неправомірною та зобовязання вчинити певні дії.

Просив суд поновити строк звернення до суду з позовом про визнання незаконним рішення № 25 від 24.06.2016 року Словянського обєднаного управління пенсійного фонду України в Донецькій області про відмову в призначенні пільгової пенсії за списком № 1 з 25.03.2016 року; визнати незаконним рішення № 25 від 24.006.2016 року Словянського обєднаного управління пенсійного фонду України в Донецькій області про відмову в призначенні пільгової пенсії; зобовязати Словянське обєднане управління пенсійного фонду України в Донецькій області призначити пільгову пенсію за списком 1 відповідно до п. а ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 року № 1788-ХІІ з дати звернення за її призначенням з 25 березня 2016 року, врахувавши при цьому при нарахуванні пенсії стаж роботу та заробітну плату за період з 05.05.1985 року по 27.07.1991 року.

Постановою Словянського міськрайонного суду Донецької області від 26 липня 2017 року у справі № 243/4336/17 позов задоволено частково. Визнано незаконним рішення № 25 від 24.06.2016 року Словянського обєднаного управління Пенсійного Фонду України в Донецькій області про відмову в призначенні ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 пільгової пенсії.

Зобовязано Словянське обєднане управління Пенсійного Фонду України в Донецькій області зробити перерахунок ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, пільгової пенсії за списком № 1 відповідно до п. «а» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 року № 1788-ХІІ з дати звернення за її призначенням з 25 березня 2016 року, врахувавши при нарахуванні пенсії стаж роботи та заробітну плату за період з 05.05.1985 року по 24.07.1991 року.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог. На обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що обовязковою умовою для обчислення пенсії з урахуванням заробітної плати за період роботи до 1 липня 2000 року є підтвердження нарахування такої заробітної плати первинними документами. Іншого чинним законодавством не передбачено. Крім того, судом першої інстанції винесено неправомірне рішення стовно поновлення строку на звернення до суду. У зв'язку з неприбуттям жодної з осіб, які беруть участь у справі, у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, відповідно до пункту 2 частини 1 статті 197 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд апеляційної скарги проводиться в порядку письмового провадження. Відповідно до вимог ч.1 ст. 195 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції залишити без змін, з наступних підстав.

Постановою Словянського міськрайонного суду Донецької області від 24 лютого 2017 року, залишеною без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 28 березня 2017 року, задоволені позовні вимоги ОСОБА_2 до Словянського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання незаконним рішення, його скасування та зобовязання вчинити певні дії. Скасовано рішення № 44 Словянського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області № 44 від 20 грудня 2016 року про відмову в призначенні пенсії. Зобовязано Словянське обєднане управління Пенсійного фонду України Донецької області призначити ОСОБА_2 пільгову пенсію відповідно до п. «а» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 року з 01 грудня 2016 року.

Вищезазначеною постановою Словянського міськрайонного суду Донецької області від 24 лютого 2017 року встановлено, що відповідно до копії трудової книжки серії БТ-1 № 7340979, виданої на ім'я ОСОБА_2, позивач 14 червня 1984 року прийнятий учнем гірника очисного забою підземним на шахті «Юний Комунар» виробничого об'єднання «Орджонікідзевугілля». Навчався професії гірника очисного забою з відривом від виробництва, 02 серпня 1984 р. переведений гірником очисного забою підземним, 02 липня 1985 р. переведений учнем забійника підземним, навчався професії з відривом від виробництва, 05 серпня 1985 р. переведений забійником підземним 6 розряду, 24 липня 1991 р. переведений учнем майстра-підривника підземним, навчався професії майстра-підривника з відривом від виробництва, 07 жовтня 1991 р. переведений майстром-підривником підземним, а 14 липня 1993 року звільнений відповідно до ст.38 КЗпП України за власним бажанням (записи № 11-19). Зазначені записи у трудовій книжці виконані належними посадовими особами, засвідчені підписами начальниками відділів кадрів відповідних підприємств та скріплені їх печатками.

Зазначеним рішенням суду були встановлені обставини того, що позивач не має можливості надати відповідача уточнюючи довідки, які вимагає відповідач, за незалежних від нього причин, так як ДП «Орджонікідзевугілля», відокремленими підрозділами якого є шахта «Юний Комунар» і шахта «Єнакіївська» на даний час зареєстроване у м. Харків, однак арбітражному керуючому документація не передана.

Постановою суду встановлено, що позивач має належним чином оформлену трудову книжку, в якій містяться записи про відповідний стаж з відомостями, які відповідають вимогам законодавства на підтвердження права на пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до ст. 13 п. «а» Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Судом першої інстанції встановлено, що відомості викладені в довідках, що видані ДП «Орджонікідзевугілля» 15 листопада 2014 року у м. Єнакієве, які містяться в пенсійній справі ОСОБА_2 щодо підтвердження періодів роботи на шахті «Юний Комунар» за період з 27.11.1981 року по 22.04.1982 року; з 14.06.1984 по 24.07.1991 року, з 24.07.1991 по 14.07.1993 року, повністю узгоджуються з трудовою книжкою позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Частиною 1 статті 72 КАС України зазначено, що обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Відповідно до п. 1 ст. 40 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» для обчислення пенсії враховується заробітна плата (дохід) за весь період страхового стажу починаючи з 1 липня 2000 року. За бажанням пенсіонера та за умови підтвердження довідки про заробітну плату первинними документами або в разі, якщо страховий стаж починаючи з 1 липня 2000 року становить менше 60 місяців, для обчислення пенсії також враховується заробітна плата (дохід) за будь-які 60 календарних місяців страхового стажу підряд по 30 червня 2000 року незалежно від перерв.

Як видно з матеріалів справи, позивач звертався зі скаргою до відповідача, в якій наполягав, що відповідач не виконує рішення суду, оскільки при нарахуванні пенсії не враховані довідки, що підтверджують його заробітну плату за період з 05.05.1985 року по 24.07.1991 рік та просив перерахувати його заробітну плату виходячи з заробітної плати за цей період та застосувавши відповідний коефіцієнт.

Листом № 476-А-01 від 17.05.2017 року відповідач повідомив позивача про те, що його загальний стаж складає 21 рік 23 дні, в тому числі за списком 1 шахтарі 14 років 10 місяців 21 день, військова служба 02 роки 14 днів, навчання, яке зараховано у пільговий стаж07 місяців 16 днів. Середньомісячний заробіток для обчислення пенсії, врахований за період роботи з 02.09.2004 року по 30.09.2016 року за даними Державного реєстру загальнообовязкового державного соціального страхування. Довідки від 15.11.2014 року № 2214, 2215 про заробітну плату за період роботи з червня 1984 року по липень 1993 року, видані структурним підрозділом «Управління допоміжних виробництв соціальної сфери» ДП «Орджонікідзевугілля» для обчислення пенсії не враховані, оскільки видані на підставі первинних документів, які знаходяться на зберіганні за адресою: м. Єнакієве, вул. Трестівська, 10.

Таким чином, зарахувавши даний період роботи до стажу позивачу, відповідач відмовляється провести обчислення пенсії виходячи з заробітної плати, отриманої позивачем в цей період.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 3 статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо;з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. У рішенні Європейського суду з прав людини «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» від 23.02.2016 року ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами...».

Суд першої інстанції зазначив, що позивач в теперішній не має можливості отримати довідки за незалежних від волі позивача причин, оскільки м. Єнакієво, яке відповідно до Розпорядження Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 1085-р, віднесено до переліку населених пунктів, на території який органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, що не заперечується і представником відповідача. Окрім того, ДП «Орджонікідзевугілля», відокремленими підрозділами якого є шахта «Юний Комунар» і шахта «Єнакіївська», хоча й на даний час зареєстроване у м. Харкові, проте арбітражному керуючому до теперішнього часу не передана документація підприємства.

Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно положень ст. 3 Конституції України, як Основного Закону України - людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Відповідно до ст.ст. 21, 22 Конституції України - усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. Конституційні права і свободи людини і громадянина, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих праві свобод.

Відповідно до ст. 8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави; суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Як зазначив ЄСПЛ у справі «Andrejeva v. Latvia» (п.77 рішення Великої палати ЄСПЛ від 18.02.2009 р.) стаття 1 Протоколу № 1 до Конвенції не накладає ніяких обмежень на свободу держави, що ратифікувала Конвенцію, приймати рішення про те, чи створювати якусь схему соціального забезпечення, або обирати тип або розмір виплат, які надаються відповідно до будь-якої такої схеми. Однак якщо в державі існують чинні законодавчі норми, що передбачають такі виплати на основі права на соціальну підтримку незалежно від того, чи обумовлені вони попередньою сплатою внесків ці норми слід вважати такими, що створюють майновий інтерес, що потрапляє в сферу дії статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції для осіб, що відповідають пропонованим до благоотримувачам вимогам.

У справі «Будченко проти України» (рішення від 24 квітня 2014 року, заява № 38677/06) ЄСПЛ також нагадав, що якщо у Договірній державі є чинне законодавство, яким виплату коштів передбачено як право на соціальні виплати (обумовлені чи не обумовлені попередньою сплатою внесків), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу, відносно осіб, які відповідають її вимогам.

Враховуючи те, що майновий інтерес позивача ґрунтується на положеннях чинного законодавства, зокрема, ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», стандарти ЄСПЛ можуть і повинні бути застосовані до цього випадку.

ЄСПЛ неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 рішення у справі «Ковач проти України», п.59 рішення у справі «Мельниченко проти України», п.50 рішення у справі «Чуйкіна проти України» тощо).

Це, звичайно, не означає, що суд має приймати рішення на користь людини кожного разу, коли вона про це просить, але суд повинен оцінювати фактичні обставини справи з урахуванням того, що права, гарантовані Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, мають залишатися ефективними, тобто людину не можна ставити в ситуацію, коли вона завідомо не може реалізувати своїх прав навіть теоретично.

Відповідно до ст. 14 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою. А ст.1 Протоколу №12 до цієї Конвенції встановлена загальна заборона дискримінації:

«1. Здійснення будь-якого передбаченого законом права забезпечується без дискримінації за будь-якою ознакою, наприклад за ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національної меншини, майнового стану, народження або за іншою ознакою.

2. Ніхто не може бути дискримінований будь-яким органом державної влади за будь-якою ознакою, наприклад за тими, які зазначено в пункті 1».

Слід зазначити, що дискримінація може бути прямою (різне поводження до людей в однаковій ситуації) та непрямою (однакове поводження з людьми, незважаючи на те, дехто з них знаходиться в певній особливій ситуації).

Так, у справі «Тлімменос проти Греції» (Thlimmenos v. Greece, 06.04.2000, заява № 34369/97) ЄСПЛ наголосив, що згідно зі статтею 14 Конвенції право не зазнавати дискримінації у користуванні правами, гарантованими Конвенцією, порушується, коли Держави ставляться по-різному до осіб в аналогічних ситуаціях, не забезпечуючи при цьому об'єктивного та розумного виправдання. Однак це не єдиний аспект заборони дискримінації у статті 14 Конвенції. Право не зазнавати дискримінації у користуванні правами, гарантованими Конвенцією, також може бути порушене, коли Держави, не маючи об'єктивних і розумних підстав, не застосовують різний підхід до осіб, які перебувають у ситуаціях, що істотно відрізняються.

Аналогічний підхід закріплено в національному праві. Так, відповідно до Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» формами дискримінаціє є: пряма дискримінація, непряма дискримінація, підбурювання до дискримінації, пособництво у дискримінації, утиск (ст.5). Відповідно до ст.1 цього Закону непряма дискримінація - ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, обєктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Саме в такій особливій ситуації опинився позивач у цій справі, оскільки не має можливості підтвердити довідки про заробітну плату первинними документами, оскільки архіви підприємств знаходяться на тимчасово окупованій території.

Суд першої інстанції визнав вимоги позивача є обґрунтованими. Відмова відповідача провести обчислення пенсії виходячи з заробітної плати, отриманої позивачем в період з 05.05.1985 року по 24.07.1991 року виходячи з довідок, виданих на тимчасово окупованій території України, є порушенням його конституційних прав.

Позивач в позові просив призначити йому пільгову пенсію за списком 1 відповідно до пункту «а» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», а як встановлено в судовому засіданні, така пільгова пенсія йому вже призначена. У звязку з чим суд першої інстанції дійшов висновку, що дана вимога задоволенню не підлягає, а позовні вимоги ОСОБА_2 слід задовольнити частково, одночасно зобовязавши відповідача зробити перерахунок пенсії з дати звернення за її призначенням з 25 березня 2016 року, врахувавши при нарахуванні пенсії стаж роботи та заробітну плату за період з 05.05.1985 року по 24.07.1991 року.

При викладених обставинах, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про часткове задоволення позову.

Щодо доводів апелянта про неправомірність рішення суду першої інстанції стовно поновлення строку на звернення до суду, колегія суддів зазначає наступне.

Ухвалою суду від 26.07.2017 року позивачу поновлено строк звернення з даним позовом до суду. Поновлення строку звернення з даним позовом до суду, суд першої інстанції мотивував тим, що звернення до суду з первинним позовом було 27 грудня 2016 року, з 13.12.2016 року по 28.12.2016 року позивач перебував на лікуванні.

Відповідно до частини третьої статті 155 КАС України особа, позовна заява якої залишена без розгляду, після усунення підстав, з яких заява була залишена без розгляду, має право звернутися до адміністративного суду в загальному порядку. Таким чином, судом першої інстанції враховано надане КАС України право позивача на повторне звернення до суду з позовною заявою після усунення недоліків.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Під час апеляційного провадження, колегія суду не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.

Таким чином, судова колегія вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийняте на підставі зясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та ухвалив постанову з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності прийнятого судом першої інстанції судового рішення.

Керуючись ст. 195 ч.1, ст. 198 ч.1 п.1, ст. 200, ст. 205 ч.1 п.1, ст. 206, ст. 212, ст. 254 ч.5 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Словянського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області на постанову Словянського міськрайонного суду Донецької області від 26 липня 2017 року у справі № 243/4336/17 - залишити без задоволення. Постанову Словянського міськрайонного суду Донецької області від 26 липня 2017 року у справі № 243/4336/17 за позовом ОСОБА_2 до Словянського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання бездіяльності неправомірною та зобовязання вчинити певні дії - залишити без змін. Ухвала суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду в порядку письмового провадження набирає законної сили через пять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом 20 днів після набрання законної сили.

Головуючий А.А. Блохін

Судді Т.Г. Гаврищук

ОСОБА_3