Справа № 803/738/17
Суддя: Іщук Лариса Петрівна
Дата ухвалення: 2017-11-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2017 рокуЛьвів№ 876/8563/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Іщук Л.П.,

суддів Онишкевича Т.В., Попка Я.С.,

за участю секретаря судового засідання Джули В.М.,

представника апелянта Мельничука М.В.,

представника позивача Миронця Р.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Волинській області на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 03 липня 2017 року у справі за адміністративним позовом приватного акціонерного товариства «Ковельське шляхово-будівельне управління №63» до Головного управління Державної фіскальної служби у Волинській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

встановив:

Приватне акціонерне товариство «Ковельське шляхово-будівельне управління №63» (надалі - ПАТ «Ковельське шляхово-будівельне управління №63») звернулося з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Волинській області (надалі - ГУ ДФС у Волинській області) про скасування податкових повідомлень - рішень від 12 червня 2017 року № та від 12 червня 2017 року №.

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 03 липня 2017 року позов задоволений.

ГУ ДФС у Волинській області оскаржило постанову суду першої інстанції. Вважає, що оскаржувана постанова винесена без належного з'ясування фактичних обставин справи і з порушенням норм матеріального права. Просить її скасувати і прийняти нову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі зазначає, що проведеною перевіркою ПАТ «Ковельське шляхово-будівельне управління №63» встановлено ознаки нереальності здійснення господарських операцій з ТОВ «Реалбуд-М», а саме, неможливість встановлення джерела походження товарів та їх виробника, придбання яких задокументовано видатковими накладними, виписаними за реквізитами ТОВ «Реалбуд-М» та не підтверджено рух товарів у ланцюгу постачання. Покликається також на те, що ТОВ «Реалбуд-М» ухиляється від сплати податків, оскільки СУ ФР ГУ ДФС у Рівненській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000088 за фактом придбання та створення суб'єктів підприємницької діяльності з метою прикриття незаконної діяльності, що заподіяло велику матеріальну шкоду державі за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.205 КК України, і досудовим розслідуванням встановлено, що службові особи ТОВ «Реалбуд-М» не маючи в наявності трудових ресурсів, будь - яких основних фондів та виробничих потужностей декларувало поставку товарів без відповідного їх придбання.

В судовому засіданні представник апелянта підтримав апеляційну скаргу з підстав, що у ній зазначені.

Представник позивача заперечив проти задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді Львівського апеляційного адміністративного суду, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Судом першої інстанції встановлено, що ГУ ДФС у Волинській області проведено позапланову виїзну документальну перевірку ПАТ «Ковельське шляхово-будівельне управління №63» щодо правильності нарахування та сплати ПДВ та податку на прибуток за результатами взаєморозрахунків з ТОВ «Реалбуд-М» за період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, за результатами якої складено акт від 17 травня 2017 року №1706/03-20-14-09/03449019.

Перевіркою встановлені порушення: п. 44.1, 44.2 ст.44, п. 198.1 ст.198 Податкового кодексу України - заниження ПДВ на загальну суму 92 321 грн. 93 коп., в тому числі, за травень 2016 року в розмірі 5 366 грн. 65 коп., червень 2016 року - 43 893 грн. 16 коп., липень 2016 року - 4 979 грн. 98 коп., серпень 2016 року - 31 892 грн. 78 коп. та грудень 2016 року - 6 189 грн. 39коп.; п. 44.1, 44.2 ст. 44 Податкового кодексу України, ст. 9, 2, 3, 4 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», п.15 Положення (стандартів) бухгалтерського обліку 16 «Витрати», п. 19 Положення (стандартів) бухгалтерського обліку 3 «Звіт про фінансові результати», а саме, заниження податку на прибуток за 2016 рік на 174 268 грн. 00 коп., в тому числі за півріччя 2016 року на 60 414 грн. 00 коп., за три квартали 2016 року - на 113 854 грн. 00 коп.

На підставі акта перевірки, винесені податкові повідомлення-рішення від 12 червня 2017 року за №, яким визначено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток приватних підприємств в розмірі 261 402 грн. 00 коп., в тому числі за основним платежем в розмірі 174 268 грн. 00 коп. та за штрафними (фінансовими) санкціями в розмірі 87 134 грн. 00 коп. та №, яким визначено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість (далі - ПДВ) в розмірі 138 482 грн. 90 коп., в тому числі, за основним платежем в розмірі 92 321 грн. 93 коп. та за штрафними (фінансовими) санкціями 46 160 грн. 97 коп.

Судом першої інстанції встановлено, що 01 березня 2016 року між ТОВ «Реалбуд-М» (продавець) та ПАТ «Ковельське шляхово-будівельне управління №63» (покупець) укладено договір поставки товару, за умовами якого постачальник зобов'язується постачати товар (порошок мінеральний неактивований) партіями. Доставка товару здійснюється продавцем. Перехід права власності відбувається в момент поставки (оплати) відповідної партії товару, що оформляється видатковою накладною. Вартість кожної партії товару, що поставляється за цим договором, визначається в видатковій накладній на товар. Розрахунки за кожну поставлену партію товару здійснюються в безготівковому порядку протягом 5 днів з моменту отримання.

На виконання умов договору поставки від 01 березня 2016 року ТОВ «Реалбуд-М» реалізовано на адресу ПАТ «Ковельське шляхово-будівельне управління №63» товар номенклатурою порошок мінеральний неактивований в загальній кількості 1095,5 т на суму 958 156 грн. 00 коп., в тому числі ПДВ - 193 631 грн. 20 коп., що підтверджується видатковими накладними, податковими накладними та товарно-транспортними накладними, наявними в матеріалах справи.

Оприбуткування вказаних товарно-матеріальних цінностей здійснено матеріально-відповідальною особою по будівельній ділянці асфальто - бетонного заводу ПАТ «Ковельське шляхово-будівельне управління №63» Стоцьким С.Д. на підставі видаткових та товарно-транспортних накладних.

Розрахунки за придбаний товар проведено шляхом перерахування коштів на рахунок постачальника в установі банку, що підтверджується наявними банківськими виписками.

Також судом першої інстанції встановлено, що на зазначені товарно-матеріальні цінності наявний сертифікат відповідності серії ВГ №UA1.090.0051415-15 на продукцію - мінеральний порошок ІІ марки неактивований з вапняків як дрібнозернистий наповнювач в асфальтобетонних сумішах, терміном дії з 24 липня 2015 року по 20 липня 2016 року, та сертифікат відповідності серії ВГ №UA1.090.0031088-16 на продукцію - мінеральний порошок ІІ марки неактивований з вапняків як дрібнозернистий наповнювач в асфальтобетонних сумішах, терміном дії з 11 липня 2016 року по 07 липня 2018 року.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що зібрані у справі докази в повній мірі підтверджують реальність господарських операцій ПАТ «Ковельське шляхово-будівельне управління №63» з ТОВ «Реалбуд-М», а додані первинні документи, хоч і містять незначні недоліки, в повній мірі відображають зміст проведених господарських операцій між позивачем та ТОВ «Реалбуд-М», і є тими документами, на підставі яких ведеться податковий та бухгалтерський облік згідно з ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні». Крім того, зазначив, що право на податковий кредит ПАТ «Ковельське шляхово-будівельне управління №63» не залежить від дотримання вимог податкового законодавства його контрагентом.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд та зазначає наступне.

Вимоги до підтвердження даних, визначених у податковій звітності, встановлені статтею 44 ПК України. Так, згідно з пунктом 44.1 цієї статті для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Так, правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначено Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Відповідно до статті 1 цього Закону бухгалтерський облік - це процес виявлення, вимірювання, реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про діяльність підприємства зовнішнім та внутрішнім користувачам для прийняття рішень.

Бухгалтерський облік на підприємстві ведеться безперервно з дня реєстрації підприємства до його ліквідації (частина 1 статті 8 Закону «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»).

У бухгалтерському обліку відображаються окремі господарські операції, з яких складається господарська діяльність.

Господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства (стаття 1 Закону «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»).

За змістом частин 1 та 2 статті 9 наведеного Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Тобто для бухгалтерського обліку мають значення лише ті документи, які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій.

Відповідно до наведеного вище визначення господарської операції пов'язане з фактом руху активів платника податків та руху його капіталу.

Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов'язкова ознака господарської операції кореспондує з нормами Податкового кодексу України.

Відповідно до підпункту 14.1.27 пункту 14.1 статті 14 ПК України витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Склад витрат та порядок їх визнання визначений статтею 138 ПК України.

Згідно з пунктом 138.2 статті 138 ПК України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

За змістом підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 ПК України не відносяться до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Так, за визначенням, наведеним у підпункті 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 ПК України, податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Згідно з пунктом 198.3 статті 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

У відповідності до пункту 198.6 статті 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 200.1 статті 201 ПК України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Аналіз наведених норм свідчить, що господарські операції для цілей визначення податкового кредиту та витрат мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність таких операцій, та спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Підставою для відмови у праві на податковий кредит може слугувати лише доведення податковим органом та встановлення судом в ході судового розгляду факту узгодженості дій платника податків з недобросовісним постачальником (виконавцем робіт) з метою незаконного отримання податкових вигод або його обізнаності з такими діями постачальника чи сприяння ухиленню постачальником товару від виконання податкових зобов'язань. Однак, податковим органом такого не доведено.

Покликання апелянта на нереальність здійснення господарських операцій у зв'язку із недоліками первинних документів, на підтвердження яких вони видавалися, не можуть свідчити про нереальність здійснення господарських операцій, оскільки у випадку, коли податковий орган вважає, що вони реально не здійснювалися, то такі обставини слід доводити окремо в суді. Апелянт таким правом не скористався, а реальність правочинів підтверджується наявними у матеріалах справи первинними документами.

Вказана позиція не суперечить висновку Верховного Суду України, викладеному в судовому рішенні від 18.11.2014 року, який з урахуванням вимог ст.244-2 КАС України є обов'язковим для врахування судами при розгляді справ у подібних спорах, відповідно до якого, застосування наслідків недійсного правочину, які були укладені з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства, передбачених частиною третьою ст. 228 ЦК України, мають застосовуватися до правочинів, недійсність яких встановлюється судом.

Судом першої інстанції вірно зазначено, що чинне законодавство України не ставить у залежність виникнення у платника ПДВ права на податковий кредит від дотримання вимог податкового законодавства іншим суб'єктом господарювання, зокрема, тим, який не був постачальником товарів (послуг) на вартість яких нарахований ПДВ, що включений платником податку до податкового кредиту. Таким чином, порушення податкової дисципліни контрагентом не є підставою для відмови у праві на податковий кредит.

Така позиція відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, яка відповідно до вимог ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується національними судами як джерело права. Так, Європейський Суд з прав людини у рішенні від 22 січня 2009 року у справі «БУЛВЕС АД проти Болгарії» (заява № 3991/03) дійшов такого висновку, що компанія-заявник не повинна нести відповідальність за наслідки невиконання постачальником його обов'язків щодо своєчасного декларування ПДВ і, як наслідок, сплачувати ПДВ повторно разом із пенею. Такі вимоги прирівнюються до надзвичайного обтяження для компанії-заявника, що порушило би справедливий баланс, який повинен був підтримуватися між вимогами загальних інтересів та вимогами захисту права власності.

Покликання апелянта на кримінальне провадження за ст.205 КК України щодо ТОВ «Реалбуд-М» - контрагентом позивача апеляційний суд не бере до уваги, оскільки ПАТ «Ковельське шляхово-будівельне управління №63» не є стороною у кримінальному провадженні, а також фінансово - господарські операції між ПАТ «Ковельське шляхово-будівельне управління №63» та ТОВ «Реалбуд-М» не є предметом його дослідження.

З приводу цього апеляційний суд також зазначає, що оскільки наявність протиправного умислу на укладення правочину з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то віднесення його до категорії нікчемних та таких, що не спрямовані на настання реальних наслідків по господарських операціях між ПАТ «Ковельське шляхово-будівельне управління №63» та ТОВ «Реалбуд-М» не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, а тому висновок податкового органу в акті перевірки про безтоварність господарських операцій є протиправним.

Таким чином, суд першої інстанції зробив правильний висновок, що встановлені під час розгляду справи обставини, які підтверджені належними доказами, спростовують висновки ГУ ДФС у Волинській області, констатовані в акті перевірки №1706/03-20-14-09/03449019 від 17.05.2017 року, а відповідач, як суб'єкт владних повноважень, який заперечував проти позову, не довів правомірності винесених рішень, а тому оскаржувані податкові повідомлення-рішення ГУ ДФС у Волинській області, підлягають скасуванню як протиправні.

Суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позовні вимоги, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому оскаржувану постанову слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

ухвалив :

Апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Волинській області залишити без задоволення, а постанову Волинського окружного адміністративного суду від 03 липня 2017 року у справі № 803/738/17 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складення її в повному обсязі.

Головуючий суддя Л. П. Іщук
судді Т. В. Онишкевич
Я. С. Попко

Ухвала складена в повному обсязі 20.11.2017 року