Справа № 813/1559/17
Суддя: Гавдик Зіновій Володимирович
Дата ухвалення: 2017-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 листопада 2017 року № 813/1559/17

об 15 год., 00 хв. м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд, головуючий суддя Гавдик З.В., секретар судового засідання Палюк М.М., розглянувши в судовому засіданні адміністративну справу № 813/1559/17 за адміністративним

позовом Мостиської районної державної адміністрації, представник ОСОБА_1
до Головного управління Держпраці у Львівській області, представник ОСОБА_2
про визнання протиправними і скасування припису та постанови

ВСТАНОВИВ:

Позивач Мостиська районна державна адміністрація звернулася до Львівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Держпраці у Львівській області у якому просила:

- Скасувати припис головного державного інспектора Головного управління Держпраці у Львівській області ОСОБА_3 №13/19/170/0673-0529 від 10.03.2017.

- Скасувати постанову про накладення штрафу заступником начальника Головного управління Держпраці у Львівській області ОСОБА_4 у розмірі 3200 грн.

- Скасувати припис головного державного інспектора Головного управління Держпраці у Львівській області ОСОБА_5 №13/19/138/0971-0772 від 05.04.2017.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на думку позивача спірні рішення відповідача є неправомірними, такими, що складені з порушенням норм чинного законодавства із наступних підстав:

У позивача є сумнів у законності підстав проведення перевірки, оскільки позивач є органом місцевої виконавчої влади.

Встановлені відповідачем порушення пункту 2.3. глави 2 Інструкції № 58, про те, що записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону, спростовуються п. 2.14. глави 2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок № 58, який передбачає, що при переведенні працівника на іншу постійну роботу на тому ж підприємстві оформляється в такому ж порядку як і при прийнятті на роботу, відповідно при переведенні працівника на іншу постійну роботу на тому ж підприємстві, внесення запису із посиланням на відповідну статтю не передбачається.

Встановлені відповідачем порушення п. 2.5 глави 2 Інструкції № 58, про те, що з кожним записом, що заноситься до трудової книжки на підставі наказу (розпорядження) про призначення на роботу переведення і звільнення власник або уповноважений ним орган зобов'язаний ознайомити працівника під розписку в особистій картці (типова відомча форма № П-2, затверджена наказом Мінстату України від 27.10.1995 року № 277), в якій має повторюватись відповідний запис з трудової книжки (вкладиша).

Проте, головним державним інспектором особова картка форми П-2, форма якої затверджена наказом міністерства статистики України від 27.10.1995 № 277 не досліджувалась, та її копія не міститься у справі, що була сформована внаслідок перевірки.

Встановлені відповідачем порушення вимог ч. 1 ст. 32 КЗпП України про те, що переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, установі, організації, а також переведення на іншу роботу на інше підприємство, в установу, організацію або іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією допускається тільки за згодою працівника, спростовується тим, що 07.09.2016 року ОСОБА_6 відмовилась від ознайомлення з розпорядженням голови райдержадміністрації від 11.07.2016 № 02-34/1694 про зміну істотних умов праці та про можливість роботи на посаді спеціаліста відділу економічного розвитку і торгівлі райдержадміністрації, про що складено акт від 07.09.2016. 07.11.2016 розпорядженням № 174/01-05 від 07.11.2016 ОСОБА_6 призначено в порядку переведення з посади головного спеціаліста з питань державних закупівель та торгівлі відділу економічного розвитку і торгівлі райдержадміністрації на нижчу посаду спеціаліста відділу економічного розвитку і торгівлі райдержадміністрації з 07.11.2016, з посадовим окладом згідно штатного розпису, який введено в дію з 01.05.2016. На зворотній стороні даного розпорядження під переліком посад та прізвищ посадових осіб, які завізували даний документ, ОСОБА_6 розписалась під своїм написом «не погоджуюсь» від 07.11.2016, відповідно з вказаним переведенням працівник не погодився, згоди на таке переведення не надавав.

Також інспектором не взято до уваги вимоги Закону України «Про державну службу», який є спеціальним нормативно-правовим актом для державного органу із статусом державної служби.

Не погоджується також позивач із висновками відповідача про порушення ч.ч. 1, 3 ст. 38 КЗпП України, оскільки після 14-ти днів працівник не був звільнений, а в заяві про звільнення вказана інша посада.

Встановлені відповідачем порушення вимог ч. 2 ст. 30 Закону України «Про оплату праці», згідно якої роботодавець зобов'язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи, спростовується тим, що розгляд вказаного питання головним державним інспектором проводився не об'єктивно, упереджено, та не в повному обсязі. Перевіряючим не взято до уваги усні пояснення працівників райдержадміністрації про те, що 17.01.2017 та 18.01.2017 керівник апарату райдержадміністрації, виявивши відсутність підпису ОСОБА_6 про прихід її на роботу з'ясувала даний факт у начальника відділу економічного розвитку та торгівлі райдержадміністрації, який є безпосереднім керівником ОСОБА_6, яка підтверджувала фактичну присутність спеціаліста ОСОБА_6 на роботі впродовж двох днів (17.01.2017, 18.01.2017) та виконання нею службових обов'язків. ОСОБА_7 ОСОБА_6 у вказаний період фактично була на роботі, у табелі обліку робочого часу була проставлена відмітка про вихід на роботу та відповідно нараховувалась заробітна плата. З метою недопущення порушення прав працівника інформація у табель обліку робочого часу вносилась по факту.

Також позивач зазначає, що складений за результатом перевірки припис №13/19/138/0971-0772 є неправомірним та таким, що складений з порушенням норм чинного законодавства із наступних підстав:

Перевіркою встановлено порушення вимог законодавства про працю, а саме порушено вимоги статті 83 КЗпП України у разі звільнення працівника не проводиться нарахування та виплата компенсації за всі невикористані дні відпустки; а саме відповідно до розпорядження голови Мостиської РДА №45/01-05 від 09.03.2017 ОСОБА_8 звільнено з роботи за прогули, вчинені з 21.06.2016 по 09.03.2017, однак при звільнені їй нарахована та виплачена компенсація лише за 13 календарних днів невикористаної основної щорічної відпустки (пропорційно відпрацьованому часу) за відпрацьований період з 26.10.2015 по 25.10.2016 в сумі 1825,99 грн.

Перевіркою не враховано те, що питання врегулювання надання щорічної додаткової відпустки за стаж державної служби регулюється законодавством про державну службу.

Частиною 1 статті 58 Закону України «Про державну службу» передбачено, що за кожний рік державної служби після досягнення п'ятирічного стажу державної служби державному службовцю надається один календарний день щорічної додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як 15 календарних днів.

ОСОБА_9 ОСОБА_8 були вчиненні прогули із 21.06.2016, а право на надання щорічної додаткової відпустки за стаж державної служби настало б після 26.10.2016, правових підстав надання при звільненні грошової компенсації за невикористану щорічну додаткову відпустку за 2016 рік не було.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, надав суду додаткові пояснення та докази, просив позов задоволити у повному обсязі.

Позиція відповідача викладена у запереченнях на адміністративний позов, відповідач просив відмовити у задоволенні позову повністю, оскільки підставою для призначення позапланової перевірки дотримання вимог законодавства про працю та загальнообовязкове державне соціальне страхування позивача було звернення ОСОБА_6 від 20.01.2017, доручення про розгляд якого було отримано відповідачем від Департаменту з питань праці Держпраці за № 1059/4.3/4.1-3В-17 від 06.03.2017. В направленні на проведення перевірки, як на підставу для її проведення, зазначено рішення колегії Державної служби з питань праці, затвердженого наказом від 01.06.2016 року № 69.

Порушення позивачем вимог ч. 1 ст. 32 КЗпП України відносно працівниці ОСОБА_6 встановлено в ході проведення позапланової перевірки документів (копії трудової книжки, особової картки працівника форми П-2), було встановлено, що ОСОБА_6 працювала з 02.01.2013 в Мостиській РДА на посаді головного спеціаліста з питань державних закупівель та торгівлі відділу економічного розвитку та торгівлі райдержадміністрації згідно розпорядження № 1/01-05 від 02.01.2013.

Розпорядженням № 174/01-05 від 07.11.2016 ОСОБА_6 призначена в порядку переведення на нижчу посаду, а саме, - спеціаліста відділу економічного розвитку і торгівлі адміністрації.

Підставою для вказаного переведення було розпорядженням № 468 від 11.07.2016 «Про впорядкування структури районної державної адміністрації».

На виконання зазначеного розпорядження під час перебування заявниці на листку тимчасової непрацездатності адміністрацією видано попередження № 02/34/1694 від 11.07.2016 з повідомленням «про зміну істотних умов праці та про можливість продовження роботи на посаді спеціаліста відділу економічного розвитку і торгівлі райдержадміністрації». У попередженні також зазначено, що у разі відмови від роботи у нових умовах трудовий договір буде припинено.

Зі змісту розпорядження № 468 від 11.07.2016 «Про впорядкування структури районної державної адміністрації», відносно ОСОБА_6 мало місце вивільнення згідно вимог статті 49-2 КЗпП України (скорочення), а не зміна істотних умов державної служби.

Доводи позивача ґрунтуються на помилковому розумінні та неправильному застосуванні вимог статті 43 Закону України «Про державну службу» в частині застосування до процедури «скорочення» правової норми, яка регулює порядок зміни істотних умов державної служби.

Враховуючи вищевикладене, головний державний інспектор прийшов обґрунтованого висновку про порушення відносно ОСОБА_6 вимог ст. 32 КЗпП України, що полягає в переведенні на іншу роботу без її згоди.

Порушення позивачем ч. 1 ст. 38 КЗпП України, ч. 3 ст. 38 КЗпП України відносно працівниці ОСОБА_6 полягають в тому, що в ході проведення перевірки було надано заяву ОСОБА_6 на звільнення з посади головного спеціаліста з питань державних закупівель та торгівлі відділу економічного розвитку і торгівлі адміністрації на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України з 03.01.2017, повторно заява на звільнення з посади головного спеціаліста з питань державних закупівель та торгівлі відділу економічного розвитку і торгівлі адміністрації на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, «у зв`язку з порушенням законодавства про працю (незаконне переведення на іншу посаду) та виходом на пенсію» написана заявницею 17.01.2017 за вх. № 17/02-34.

Звільнення заявниці із посади на підставі заяви на звільнення від 03.01.2016 вх. № 388/02-34 та від 17.01.2016 не відбулось.

Враховуючи наведене, оскільки переведення заявниці на нижчу посаду відбувалось без її згоди, що свідчить про порушення вимог ст. 32 КЗпП України, головний державний інспектор прийшов висновку, що ОСОБА_6 мала право розірвати трудовий договір на тій підставі, що роботодавець не виконує законодавство про працю, а тому у відношенні до заявниці має місце порушення вимог ч. 1, ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

Порушення позивачем ч. 2 ст. 30 Закону України «Про оплату праці» відносно працівниці ОСОБА_6 полягає в тому, що згідно табелю обліку використання робочого часу за звітний період з 01.01.2017 по 31.01.2017, дата заповнення 31.01.2017 - ОСОБА_6 перебувала на роботі 17.01.2017 та 18.01.2017. Однак, при вивченні журналу приходу і виходу з роботи працівників адміністрації встановлено, що з 17.01.2017 року відсутні відмітки під підпис про вихід ОСОБА_6 на роботу. До 16.01.2017 включно, прихід і вихід заявниці на роботу підтверджували відповідні записи та підписи у цьому журналі.

Вищевикладені обставини свідчать про недостовірність ведення обліку виконуваної працівниками роботи.

Порушення позивачем пункту 2.5, 2.3 глави 2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників відносно працівниці ОСОБА_6 є в тому, що в трудовій книжці ОСОБА_6 здійснено запис «призначена в порядку переведення на нижчу посаду спеціаліста відділу економічного розвитку і торгівлі райдержадміністрації» без посилання на жодну статтю і пункт закону.

Порушення позивачем вимог статті 83 КЗпП України відносно працівниці ОСОБА_8 встановлено в ході проведення перевірки, посадовими особами позивача надано копію особової картки працівника форми П-2 ДС у якій зазначено, що ОСОБА_8 працювала в установі з 26.10.1998 року, в т.ч. на посаді начальника служби у справах дітей з 28.08.2007 року, розпорядження № 488 від 28.08.2007 року. Також надано табелі обліку використання робочого часу працівників за 2016-2017 роки, у яких, починаючи з 21.06.2016 по 09.03.2017 у графі навпроти прізвища заявниці проставлено відмітки про вчинення нею прогулів.

ОСОБА_8 працювала в установі з 26.10.1998 року, тобто вперше право на додаткову відпустку у неї виникло ще 26.10.2003 року. У подальшому, тривалість відпустки була збільшена до 15 днів, незважаючи на це, заявниці не було взагалі нарахована компенсація за ненадання щорічної додаткової оплачуваної відпустки.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечення підтримала, надала суду додаткові пояснення та докази, просила суд в задоволені позову відмовити повністю.

Заслухавши пояснення представників сторін, безпосередньо, всебічно, повно та об'єктивно дослідивши наявні у справі докази, давши їм оцінку, суд встановив:

10.03.2017 року головним державним інспектором Головного управління Держпраці у Львівській області ОСОБА_3 винесено припис за № 13/19/170/0673-0529, яким Мостиській районній державній адміністрації Львівській області було приписано забезпечити дотримання вимог: 2.3 глави 2 Інструкції №58, 2.5. глави 2 Інструкції №58, ч.1 ст. 32 КЗпП України, ч. 1 ст. 38 КЗпП України, ч. 3 ст. 38 КЗпП України, ч. 2 ст. 30 Закону України «Про оплату праці».

Внаслідок допущення таких порушень 30.03.2017 року постановою про накладення штрафу заступником начальника Головного управління Держпраці у Львівській області ОСОБА_4 накладено на Мостиську районну державну адміністрацію Львівської області штраф у розмірі 3200 грн.

05.04.2017 року головним державним інспектором Головного управління Держпраці у Львівській області ОСОБА_5 винесено припис №13/19/138/0971-0772, яким приписано позивачеві забезпечити дотримання вимог ст. 83 КЗпП України.

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України, Кодексом законів про працю України, Законом України «Про оплату праці», Положенням про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою КМУ від 11.02.2015 року № 96, Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників №58 від 29.07.1993 року, Кодексом адміністративного судочинства України.

Стаття 70 КАС України встановлює правила належності доказів, які визначають об'єктивну можливість доказу підтверджувати обставину, що має значення для вирішення справи, а також правила допустимості доказів, що визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину у справі. Предметом доказування, згідно з ч. 1 ст. 138 КАС України, є обставини (факти), якими обґрунтовуються позовні вимоги чи заперечення та які належить встановити при ухваленні судового рішення у справі.

Згідно ст. 11 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього ж Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог.

Судом не враховуються обґрунтування позовних вимог позивача та враховуються заперечення відповідача, з огляду на наступне.

Згідно пункту 12 Положення про Державну службу України з питань праці, що затверджено наказом КМ України від 11 лютого 2015 року № 96, для погодженого вирішення питань, що належать до компетенції Держпраці, обговорення найважливіших напрямів її діяльності у Держпраці може утворюватися колегія. Рішення колегії можуть бути реалізовані шляхом видання відповідного наказу Держпраці.

Відповідно до пункту 11 підпункту 23 даного Положення голова Держпраці дає у межах повноважень обовязкові до виконання державними службовцями і працівниками апарату Держпраці, її територіальними органами доручення.

Відповідно до пункту 11 Положення про Головне управління Держпраці у Львівській області начальник Управління Держпраці організовує та забезпечує виконання Управлінням Держпраці актів законодавства, наказів Міністерства соціальної політики організаційно-розпорядчого характеру, доручень Міністра, наказів Державної служби України з питань праці, доручень Голови Державної служби України з питань праці.

Як слідує з матеріалів справи, підставою для призначення позапланової перевірки дотримання вимог законодавства про працю та загальнообовязкове державне соціальне страхування в Мостиській районній державній адміністрації було звернення ОСОБА_6 від 20.01.2017, доручення про розгляд якого було отримано відповідачем від Департаменту з питань праці Держпраці за № 1059/4.3/4.1-3В-17 від 06.03.2017. Крім цього, в направленні на проведення перевірки, як на підставу для її проведення, зазначено рішення колегії Державної служби з питань праці, затвердженого наказом від 01.06.2016 року № 69.

Зважаючи на вищевикладене, відповідачем правомірно було призначено позапланову перевірку дотримання вимог законодавства про працю та загальнообовязкове соціальне страхування Мостиської районної державної адміністрації у Львівській області, проведення якої доручено головному державному інспектору Веліахмедову Б.З. з 09.03.2017 року по 10.03.2017 року.

Щодо порушень позивачем вимог ч. 1 ст. 32 КЗпП України відносно працівниці ОСОБА_6, суд враховує наступне.

Стаття 87 Закону України «Про державну службу» передбачає, що підставами для припинення державної служби за ініціативою субєкта призначення є:

1) скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі;

Частина 3 статті 87 Закону України «Про державну службу» передбачає, що процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю.

Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.

Дана норма Закону України «Про державну службу» не містить жодних вказівок про те, у якій формі повинна відбуватись відмова від переведення у випадку скорочення штату.

Згідно частини 1 статті 32 КЗпП України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством.

Із наданих під час проведення позапланової перевірки документів (копії трудової книжки, особової картки працівника форми П-2) встановлено, що ОСОБА_6 працювала з 02.01.2013 в Мостиській РДА на посаді головного спеціаліста з питань державних закупівель та торгівлі відділу економічного розвитку та торгівлі райдержадміністрації згідно розпорядження № 1/01-05 від 02.01.2013.

Розпорядженням № 174/01-05 від 07.11.2016 ОСОБА_6 призначена в порядку переведення на нижчу посаду, а саме, - спеціаліста відділу економічного розвитку і торгівлі адміністрації. Підставою для вказаного переведення було розпорядженням № 468 від 11.07.2016 «Про впорядкування структури районної державної адміністрації» яким передбачено:

п.4. Реорганізувати структурні підрозділи апарату районної державної адміністрації;

п.14. Вивести посаду головного спеціаліста з питань державних закупівель та торгівлі відділу економічного розвитку і торгівлі райдержадміністрації та ввести посаду спеціаліста відділу економічного розвитку і торгівлі райдержадміністрації;

п.18.1. Персонально попередити працівників структурних підрозділів апарату та структурних підрозділів районної державної адміністрації про можливе наступне вивільнення відповідно до статті 49-2 КЗпП України;

п.18.2. Забезпечити додержання вимог трудового законодавства щодо працівників, які підлягають вивільненню.

На виконання зазначеного розпорядження під час перебування ОСОБА_6 на листку тимчасової непрацездатності адміністрацією було видано попередження № 02/34/1694 від 11.07.2016 з повідомленням «про зміну істотних умов праці та про можливість продовження роботи на посаді спеціаліста відділу економічного розвитку і торгівлі райдержадміністрації». У попередженні також зазначено, що у разі відмови від роботи у нових умовах трудовий договір буде припинено.

В той же час, ОСОБА_6 відмовилась від «ознайомлення під підпис та одержання повідомлення про зміну істотних умов праці та про можливість продовження роботи на посаді спеціаліста відділу економічного розвитку і торгівлі райдержадміністрації» про що був складений відповідний акт. Проте, ОСОБА_6Я було призначено на посаду спеціаліста відділу економічного розвитку і торгівлі адміністрації без її згоди.

При цьому, судом не враховуються твердження позивача, що оскільки відповідно до вимог ч. 4 ст. 43 Закону України «Про державну службу» від ОСОБА_6 протягом 60 днів з моменту ознайомлення з повідомленням про зміну істотних умов державної служби не надійшло заяви про звільнення на підставі пункту 6 частини першої статті 83 цього Закону або заяви про переведення вона вважається такою, що погодилась працювати на нових умовах, з огляду на таке.

Як слідує із змісту розпорядження № 468 від 11.07.2016 «Про впорядкування структури районної державної адміністрації», відносно ОСОБА_6 мало місце вивільнення згідно вимог статті 49-2 КзПП України (скорочення), а не зміна істотних умов державної служби.

Відповідно до частини 3 ст. 43 Закону України «Про державну службу», зміною істотних умов державної служби вважається зміна: 1) належності посади державної служби до певної категорії посад; 2) основних посадових обовязків; 3) умов (системи та розмірів) оплати праці або соціально-побутового забезпечення; 4) режиму служби, встановлення або скасування неповного робочого часу; 5) місця розташування державного органу (в разі його переміщення до іншого населеного пункту).

Щодо ОСОБА_6, суд погоджується із доводами відповідача, що посада, яку вона обіймала - головного спеціаліста з питань державних закупівель та торгівлі відділу економічного розвитку і торгівлі райдержадміністрації скорочувалась (тобто виводилась із штатного розпису), а натомість вводилась зовсім інша нижча посада спеціаліста відділу економічного розвитку і торгівлі райдержадміністрації, що свідчить про скорочення штату, а не про зміну істотних умов державної служби.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_6 відмовилась від «ознайомлення під підпис та одержання повідомлення про зміну істотних умов праці та про можливість продовження роботи на посаді спеціаліста відділу економічного розвитку і торгівлі райдержадміністрації» про що був складений відповідний акт.

Також, як слідує із розпорядження № 174/01-05 від 07.11.2016, під переліком посадових осіб, що завізували даний документ, ОСОБА_6 письмово зазначено «не погоджуюсь», та проставлений підпис і дата 07.11.2016.

При цьому, комісією був складений акт від 07.11.2016, який також засвідчує відмову ОСОБА_6 від ознайомлення з посадовою інструкцією спеціаліста відділу економічного розвитку і торгівлі адміністрації.

Враховуючи вищевикладене, відповідач прийшов обґрунтованого висновку про порушення відносно ОСОБА_6 вимог ст. 32 КЗпП України, що полягає в переведенні на іншу роботу без її згоди, а доводи Мостиської РДА ґрунтуються на помилковому розумінні та неправильному застосуванні вимог статті 43 Закону України «Про державну службу» в частині застосування до процедури «скорочення» правової норми, яка регулює порядок зміни істотних умов державної служби.

Щодо порушення ч. 1 ст. 38 КЗпП України та ч. 3 ст. 38 КЗпП України, відносно працівниці ОСОБА_6, суд зазначає.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Згідно з ч. 3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Під час проведення перевірки було надано заяву ОСОБА_6 на звільнення з посади головного спеціаліста з питань державних закупівель та торгівлі відділу економічного розвитку і торгівлі адміністрації на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України з 03.01.2017 (від 03.01.2017 вх. № 388/02-34).

Повторно заява на звільнення з посади головного спеціаліста з питань державних закупівель та торгівлі відділу економічного розвитку і торгівлі адміністрації на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, «у зв`язку з порушенням законодавства про працю (незаконне переведення на іншу посаду) та виходом на пенсію» написана заявницею 17.01.2017 за вх. № 17/02-34. У заяві викладене прохання «провести остаточний розрахунок в строки передбачені ст.116 КЗпП України, та видати трудову книжку в день звільнення у зв`язку з правом на пенсію та необхідністю подання документів у Пенсійний фонд».

Звільнення заявниці із посади на підставі заяви на звільнення від 03.01.2016 вх. № 388/02-34 та від 17.01.2016 не відбулось.

Враховуючи наведене, оскільки переведення ОСОБА_6 на нижчу посаду відбувалось без її згоди, що є порушенням вимог ст. 32 КЗпП України, суд вважає обґрунтованими доводи відповідача, що ОСОБА_6 мала право розірвати трудовий договір на тій підставі, що роботодавець не виконує законодавство про працю, а тому має місце порушення вимог ч. 1, ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

Щодо порушення вимог ч. 2 ст. 30 Закону України «Про оплату праці» відносно працівниці ОСОБА_6, суд враховує наступне.

Частиною 2 статті 30 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що роботодавець зобов'язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Під час проведення перевірки відповідачем встановлено, що згідно табелю обліку використання робочого часу за звітний період з 01.01.2017 по 31.01.2017, дата заповнення 31.01.2017 - ОСОБА_6 перебувала на роботі 17.01.2017 та 18.01.2017.

Проте, при вивченні журналу приходу і виходу з роботи працівників адміністрації виявлено, що з 17.01.2017 року відсутні відмітки під підпис про вихід ОСОБА_6 на роботу. До 16.01.2017 включно, прихід і вихід заявниці на роботу підтверджували відповідні записи та підписи у цьому журналі.

Вищевикладені обставини, які підтверджені матеріалами справи, свідчать про недостовірність ведення обліку виконуваної працівниками роботи, а тому суд вважає обґрунтованими висновки відповідача щодо порушення Мостиською РДА вимог ч. 2 ст. 30 Закону України «Про оплату праці».

Щодо порушення пункту 2.5, 2.3 глави 2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників №58 від 29.07.1993 року (далі Інструкція №58) відносно працівниці ОСОБА_6, судом враховано наступне.

Згідно пункту 2.3 глави 2 Інструкції №58 записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу провадяться у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону.

Відповідно до вимог пункту 2.5 глави 2 Інструкції №58 з кожним записом, що заноситься до трудової книжки на підставі наказу (розпорядження) про призначення на роботу, переведення і звільнення власник або уповноважений ним орган зобов'язаний ознайомити працівника під розписку в особистій картці (типова відомча форма N П-2, затверджена наказом Мінстату України від 27 жовтня 1995 року N 277 ( v0277202-95 ), в якій має повторюватися відповідний запис з трудової книжки (вкладиша).

В той же час, в трудовій книжці ОСОБА_6 здійснено запис «призначена в порядку переведення на нижчу посаду спеціаліста відділу економічного розвитку і торгівлі райдержадміністрації» без посилання на жодну статтю, пункт закону.

Крім цього, відповідачем було встановлено, що згідно копії особової картки працівника ОСОБА_6 №35, відсутній останній запис, що занесений до трудової книжки на підставі розпорядження № - 174/-01-05 від 07.11.2016 про призначення в порядку переведення на нижчу посаду спеціаліста відділу економічного розвитку і торгівлі райдержадміністрації, відповідно немає підтвердження ознайомлення працівника під розписку із цим записом.

Отже, в ході судового розгляду справи знайшли своє підтвердження доводи відповідача щодо порушення позивачем вимог 2.3 глави 2 Інструкції №58, 2.5. глави 2 Інструкції №58, ч.1 ст. 32 КЗпП України, ч. 1 ст. 38 КЗпП України, ч. 3 ст. 38 КЗпП України, ч. 2 ст. 30 Закону України «Про оплату праці», а тому підстави для скасування припису від 10.03.2017 року № 13/19/170/0673-0529 та постанови від 30.03.2017 року про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №3-0233, яка винесена внаслідок таких порушень, у суду відсутні.

В частині позовних вимог про скасування припису №13/19/138/0971-0772 від 05.04.2017 щодо порушення вимог статті 83 КЗпП України відносно працівниці ОСОБА_8, суд враховує наступне.

Підставою для проведення даної перевірки дотримання вимог законодавства про працю та загальнообовязкове державне соціальне страхування в Мостиській районній державній адміністрації було доручення Держпраці від 22.03.2017 № 1333/43/4.1-зв-17 щодо розгляду звернення ОСОБА_8 від 22.03.2017 року.

Відповідно до частини 1 статті 58 Закону України «Про державну службу» за кожний рік державної служби після досягнення пятирічного стажу державної служби державному службовцю надається один календарний день щорічної додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як 15 календарних днів.

Під час проведення перевірки позивачем було надано копію особової картки працівника форми П-2 ДС, у якій зазначено, що ОСОБА_8 працювала в установі з 26.10.1998 року, в т.ч. на посаді начальника служби у справах дітей з 28.08.2007 року, розпорядження № 488 від 28.08.2007 року. Також надано табелі обліку використання робочого часу працівників за 2016-2017 роки, у яких починаючи з 21.06.2016 по 09.03.2017 у графі навпроти прізвища заявниці проставлено відмітки про вчинення нею прогулів.

Оскільки судом встановлено, що ОСОБА_8 працювала в установі з 26.10.1998 року, тобто вперше право на зазначену відпустку виникло в працівниці ще 26.10.2003 року, відповідно у подальшому, тривалість відпустки була збільшена до 15 днів.

Відповідно до вимог статті 83 КЗпП України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи. У разі звільнення керівних, педагогічних, наукових, науково-педагогічних працівників, спеціалістів навчальних закладів, які до звільнення пропрацювали не менш як 10 місяців, грошова компенсація виплачується за не використані ними дні щорічних відпусток з розрахунку повної їх тривалості. У разі переведення працівника на роботу на інше підприємство, в установу, організацію грошова компенсація за не використані ним дні щорічних відпусток за його бажанням повинна бути перерахована на рахунок підприємства, установи, організації, куди перейшов працівник. За бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. При цьому тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 календарних дні. Особам віком до вісімнадцяти років заміна всіх видів відпусток грошовою компенсацією не допускається. У разі смерті працівника грошова компенсація за не використані ним дні щорічних відпусток, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи, виплачується спадкоємцям.

Позивачем не спростовано той факт, що до 20.06.2016 року ОСОБА_8 виконувала свої посадові обовязки. Однак, незважаючи на це, заявниці не було нараховано компенсацію за ненадання щорічної додаткової оплачуваної відпустки.

Вищевикладене свідчить про порушення позивачем вимог ст.83 КЗпП України, зокрема, при звільненні ОСОБА_8 не нараховано та не виплачено компенсацію за невикористану додаткову відпуску за вислугу років тривалістю 15 календарних днів, отже підстави для задоволення позовних вимог у цій частині у суду також відсутні.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Докази подані позивачем переконують в обґрунтованості позовних вимог.

Згідно ст. 49, 70 КАС України, сторони зобовязані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, а відтак зобовязані обґрунтовувати належність та допустимість доказів для підтвердження своїх вимог або заперечень, чого відповідачем зроблено не було.

Таким чином, з врахуванням положень ст. 162 КАС України, позовні вимоги Мостиської районної державної адміністрації у Львівській області до Головного управління Держпраці у Львівській області про визнання протиправними і скасування постанови про накладення штрафу та приписів про усунення порушень законодавства про працю, не підлягають задоволенню повністю.

Згідно ч. 1 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійсненні нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав стороною у справі.

Керуючись ст.ст. 69, 70, 159-163, 167 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова суду першої інстанції може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Згідно ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього ж Кодексу апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова суду першої інстанції, набирає законної сили у порядку та строки згідно ст. 254 КАС України.

Постанова складена у повному обсязі 20.11.2017 року.

Суддя Гавдик З.В.