Справа № 819/738/17
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2017-11-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2017 рокуЛьвів№ 876/7471/17

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Іщук Л.П., Обрізка І.М.,

з участю секретаря судових засідань Гелецького П.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу територіального управління Державної судової адміністрації України у Тернопільській області на постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 8 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до територіального управління Державної судової адміністрації України у Тернопільській області, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Головне управління Державного казначейства України в Тернопільській області про стягнення суддівської винагороди,

ВСТАНОВИВ :

У травні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив:

визнати протиправною бездіяльність територіального управління Державної судової адміністрації України в Тернопільській області (далі - ТУ ДСА) щодо нездійснення нарахування йому суддівської винагороди, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік»;

- стягнути з ТУ ДСА на свою користь недоплачену суддівську винагороду за лютий 2017 року в сумі 16000 грн.

Постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 8 червня 2017 року у справі № 819/738/17, ухваленої у письмовому провадженні, позов було задоволено частково. Визнано неправомірними дії ТУ ДСА щодо нарахування судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області ОСОБА_2 суддівської винагороди за лютий 2017 року та зобов'язано відповідача провести перерахунок і виплату недоплаченої йому суддівської винагороди за лютий 2017 року, виходячи з розміру посадового окладу 32000,00 грн.

У апеляційній скарзі ТУ ДСА просить вказану постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нову про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 У обґрунтування своїх апеляційних вимог посилається на те, що на поточний рік фонд оплати праці судам доведено в розмірі, розрахованому відповідно до умов нарахування суддівської винагороди суддям, які не пройшли кваліфікаційне оцінювання (16000 грн. для місцевих судів). ТУ ДСА до судів першої інстанції було надано штатні розписи на 2017 рік, які погоджені з головами судів та затверджені начальником територіального управління, у яких посадовий оклад судді визначено в розмірі 16000 грн. Тому ТУ ДСА, як розпорядник бюджетних коштів, не мало правових підстав для нарахування та виплати заробітної плати позивачу поза межами видатків Державного бюджету. Вважає позовні вимоги ОСОБА_2 безпідставними, а постанову суду першої інстанції - незаконною.

Особи, які беруть участь у справі, на виклик апеляційного суду не прибули, що не перешкоджає розгляду справи відповідно до ч. 4 ст. 196 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апелянта у їх сукупності, апеляційний суд приходить до переконання, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких мотивів.

Задовольняючи позов ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив із того, що суддівська винагорода регулюється виключно Законом України «Про судоустрій та статус суддів» і не може регулюватися іншими нормативно правовими актами. Тому розмір посадового окладу суддів не повинен розраховуватись з розміру прожиткового мінімуму в сумі 1600,00 грн., а повинен розраховуватися з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати, що становить 3200,00 грн. для суддів, які не пройшли кваліфікаційне оцінювання.

Оскільки позивачу була розрахована і виплачена суддівська винагорода, виходячи з 10 прожиткових мінімумів, то дії ТУ ДСА є неправомірними і його слід зобов'язати провести перерахунок заробітної плати ОСОБА_2, виходячи з посадового окладу у 10 мінімальних заробітних плат.

Даючи правову оцінку оскаржуваному судовому рішенню та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Як безспірно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_2 був призначений на посаду судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області строком на п'ять років згідно з Указом Президента України «Про призначення суддів» № 286/2012 від 24 квітня 2012 року.

Відповідно до довідки про доходи № 141 від 10 квітня 2017 року ОСОБА_2 за лютий 2017 року виплачено суддівську винагороду, виходячи з посадового окладу у 16000,00 грн.

Приписами ч. 2 ст. 130 Конституції України визначено, що розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Відповідно до ч. 1 ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402-VIII (далі - Закон № 1402) суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Згідно із п. 22 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1402 право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом.

Підпунктом 4 п. 16-1 Перехідних положень Конституції України (згідно із Законом України від 2 червня 2016 № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)») передбачено, що відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п'ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», має бути оцінена в порядку, визначеному законом.

Приписами п. 23 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1402 встановлено, що до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України від 7 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 2453).

Оскільки позивач не проходив кваліфікаційного оцінювання у розумінні пп. 4 п. 16-1 Перехідних положень Конституції України, п. 22 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1402, то його суддівська винагорода визначається відповідно до приписів Закону № 2453.

Згідно із ч. 2 ст. 133 Закону № 2453 суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за:

1) вислугу років;

2) перебування на адміністративній посаді в суді;

3) науковий ступінь;

4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Відповідно положень ч. 3 ст. 133 Закону № 2453 посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

Разом із тим, з 1 січня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 6 грудня 2016 року № 1774-VІІІ (далі - Закон № 1774).

Відповідно до п. 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1774 мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 гривень.

Цим же Законом (п. 53) передбачено внесення змін до Закону № 1402, а саме:

1) ч. 3 ст. 135 викладено в такій редакції:

« 3. Базовий розмір посадового окладу судді становить:

1) судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року;

2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року;

3) судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року»;

2) у розділі XII «Прикінцеві та перехідні положення» п. 24 викладено в такій редакції:

« 24. Розмір посадового окладу судді, крім зазначеного у пункті 23 цього розділу, становить:

1) з 1 січня 2017 року:

а) для судді місцевого суду - 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року…».

На підставі загальних начал теорії права апеляційний суд вважає, що у разі існування неузгодженості між нормами, виданими одним і тим самим нормотворчим органом, застосовується акт, виданий пізніше, навіть якщо прийнятий раніше акт не втратив своєї чинності, а при розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага надається спеціальному, якщо він не скасований виданим пізніше загальним актом.

При цьому є очевидним те, що Закон № 1774 прийнятий пізніше за Закон № 2453. Окрім того, правова норма, що міститься у п. 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1774, щодо спірних правовідносин є спеціальною, оскільки встановлена з метою тимчасового врегулювання у перехідний період правовідносин, пов'язаних із використанням мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати працівників та інших виплат (а отже і суддівської винагороди), до часу проходження суддями кваліфікаційного оцінювання, а також внесення відповідних змін до законів України, що передбачали її застосування.

Додатково апеляційний суд звертає увагу на те, що приписи Закону № 1774 неконституційними не визнавалися, а отже підлягали застосуванню ТУ ДСА, що і було зроблено при проведенні розрахунку суддівської винагороди позивача у спірний період.

Одночасно слід наголосити на тому, що оскільки інститут мінімальної заробітної плати є міжгалузевим, то положення Закону № 1774 не можуть вважатися втручанням у регулювання відносин судоустрою.

Окрім того, згідно із приписами ч.ч. 1, 2 ст. 23 Бюджетного кодексу України, будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України.

Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст. 119 Бюджетного кодексу України нецільове використання бюджетних коштів, тобто витрачання їх на цілі, що не відповідають бюджетним призначенням, встановленим законом про державний бюджет, має наслідком, крім зменшення асигнувань на суму коштів, що витрачені не за цільовим призначенням, також і притягнення відповідних посадових осіб до передбаченої законом відповідальності.

Враховуючи те, що Законом України «Про державний бюджет України на 2017 рік» від 21 грудня 2016 року № 1801-VIII видатки на фінансування винагороди суддів, що не пройшли кваліфікаційне оцінювання, виходячи з посадового окладу у 32000,00 грн. не передбачені, відповідач не мав правових підстав для перерахунку та виплати суддівської винагороди позивачу поза межами видатків державного бюджету на його оплату праці.

Слід також врахувати, що внесення Законом № 1774 змін у порядок обрахування суддівської винагороди позивача не призвело до її зменшення у грошовому еквіваленті, а отже не може бути розцінене як звуження соціально-правових гарантій суддівської незалежності.

Окрім того, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне наголосити на тому, що відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної в рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з ч. 1 ст. 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Згідно із положеннями ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейським судом з прав людини у рішеннях від 9 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» та від 12 жовтня 2004 року у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» також було зазначено, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового, і такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат.

При цьому у своєму рішенні від 15 жовтня 2013 року у справі «Савіцкас та інші проти Литви» Європейський суд з прав людини зазначив, що вислів «коли економічна і фінансова ситуація в державі значно погіршується», що міститься у п. 3 ст. 11 Закону про суди, повинен бути витлумачений так, що у зв'язку із фундаментальними змінами економічної та фінансової ситуації в державі через особливі обставини (економічна криза, стихійні лиха тощо) в державі виникає надзвичайно складна економічна і фінансова ситуація. У такому разі з об'єктивних причин може бути нестача ресурсів для здійснення функцій держави та задоволення суспільних потреб, у тому числі гарантування матеріально-фінансових потреб судів. За таких обставин законодавець може змінити правове регулювання, що встановлює рівень заробітної плати для різних осіб, і ввести правове регулювання по заробітній платі, яка є менш сприятливою, якщо це необхідно для забезпечення життєво важливих інтересів суспільства і держави, а також захисту інших конституційних цінностей. Крім того, ЄСПЛ додатково підкреслив, що якщо в разі дуже серйозної економічної ситуації правові акти зазначатимуть, що фінансування судів і заробітної плати не може бути зменшено тільки щодо суддів, це означатиме, що суди необґрунтовано відрізнятимуться від інших державних установ і судді необґрунтовано виділятимуться серед інших осіб, які здійснюють функції в державних установах.

На підставі наведеного апеляційний суд дійшов висновку, що при вирішенні даного публічно-правового спору судом першої інстанції було допущено порушення норм матеріального права, а мотиви, з яких виходив суд під час ухвалення свого рішення, не відповідають фактичним обставинам справи. Тому оскаржувана постанова підлягає скасуванню з прийняттям нової про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 41, 160, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 254 КАС України апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу територіального управління Державної судової адміністрації України у Тернопільській області задовольнити.

Скасувати постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 8 червня 2017 року у справі № 819/738/17 та прийняти нову, якою у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Т.В.Онишкевич

Судді Л.П.Іщук

І.М.Обрізко

Постанова у повному обсязі складена 23 листопада 2017 року.