Справа № 813/348/17
Суддя: Грень Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2017-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 листопада 2017 року Справа № 813/348/17

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючий суддя Грень Н.М.,

секретар судового засідання Редкевич О.Р.,

позивач ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Львівської області, про скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

в с т а н о в и в :

На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Прокуратури Львівської області, з вимогами:

- визнати незаконним та скасувати наказ прокурора Львівської області№2647к від 09.12.2016 року «Про звільнення ОСОБА_1Є.»;

- поновити ОСОБА_1 на посаді прокурора Самбірської місцевої прокуратури Львівської області з 10.12.2016 року;

- сягнути з Прокуратури Львівської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час його перебування у вимушеному прогулі.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що Наказом прокурора Львівської області від 09.12.2016 року № 2647 к позивача звільнено з посади, яку він обіймав та з органів прокуратури України, у зв'язку із закінченням строку трудового договору на підставі п. 2 ст. 36 КзПП України (у звязку із фактичним виходом на роботу основного працівника). Позивач вважає своє звільнення протиправним, оскільки позивача письмово не попереджено про наявність вакантних посад, на які він міг би бути переведений та не ознайомлено з переліком вакантних посад, а також тимчасово вільних посад в прокуратурі Львівської області. Таким чином, на переконання позивача наказ винесений з грубим порушенням спеціального законодавства, яким передбачено підстави та порядок звільнення прокурора у разі неможливості перебування на тимчасово вакантній посаді.

Позивач та представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю, просили позов задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечив, та вважає, що наказом прокурора області № 2575к від 29.11.2016 р. позивача було призначено на тимчасову вакантну посаду прокурора Самбірської місцевої прокуратури Львівської області на час перебування основного працівника у відпустці по догляду за дитиною, до дня фактичного виходу на роботу основного працівника. У звязку із виходом основного працівника, позивача звільнено з посади, яку він обіймав та з органів прокуратури у звязку із закінченням строку трудового договору. Відтак, звільнення позивача пов'язане виключно з обставинами та умовами, які були передбачені трудовим договором.

Суд заслухав пояснення представника позивача та представника відповідача, зясував обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та заперечення, а також ті, які мають значення для вирішення справи, повно, всебічно та обєктивно дослідив докази у справі, та встановив наступне.

ОСОБА_1 працював в органах прокуратури на різних посадах з 1996 року.

Наказом прокурора Львівської області від 29.11.2016 року № 2575к позивача призначено на тимчасово вільну посаду прокурора Самбірської місцевої прокуратури Львівської області на період перебування у відпустці для догляду за дитиною, на умовах строкового трудового договору до дня фактичного виходу на роботу основного працівника, звільнивши його з посади прокурора відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях прокуратури області (а.с 38). Із вказаним наказом позивач ознайомлений 16.10.2015 року,що підтверджується його підписом.

30.11.2016 року основним працівником ОСОБА_4 на ім'я прокурора області подано заяву з проханням вважати її такою, що приступила до посадових обовязків з 12.12.2016 року, у звязку із виходом з відпустки по догляду за дитиною.

На підставі вказаної заяви прокурором області видано наказ № 2602к від 06.12.2016 р., відповідно до якого ОСОБА_4 перервано відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку прокурору Самбірської місцевої прокуратури Львівської області ОСОБА_4, з 12.12.2016 року.

В подальшому, наказом прокурора області від 09.12.2016 року № 2647к звільнено молодшого радника юстиції ОСОБА_1 з посади прокурора Самбірської місцевої прокуратури Львівської області, на яку його призначено на час перебування ОСОБА_4 у відпустці для догляду за дитиною, з 09.12.2016 року, у звязку із закінченням строку трудового договору (п. 2 ст. 36 КЗпП України).

Позивач, не погодившись з таким рішенням відповідача, звернувся із даним позовом до суду.

При прийнятті рішення суд керувався наступним.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно з п.2 ч.1 ст.23 КЗпП України, трудовий договір може бути укладено на визначений строк, встановлений за погодженням сторін.

Особливістю строкового трудового договору є визначення сторонами моменту його припинення ще під час прийняття особи на роботу (посаду), коли у відповідному наказі зазначається, на який строк укладається договір.

Так, судом встановлено, що за погодженням сторін - працівника та керівника органу прокуратури, наказом за № 2575к від 29.11.2016 року був укладений по своїй суті та змісту строковий трудовий договір на час відпустки для огляду за дитиною ОСОБА_4 до виходу на роботу останньої.

Підстави припинення трудового договору визначені, зокрема, КЗпП України.

Згідно з п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Для оформлення звільнення законодавство не вимагає від працівника подання заяви, оскільки про строковий характер трудових відносин та момент припинення він знав ще під час прийняття на роботу. Роботодавець, у свою чергу, не зобов'язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про звільнення. Закінчення строку є юридичним фактом, із настанням якого сторони трудових відносин мають право припинити їх.

Суд зазначає, що умови строкового договору, припинення якого пов'язувалось із днем фактичного виходу на роботу основного працівника позивачеві були відомі, оскільки з наказом про призначення на посаду позивач був ознайомлений.

Крім того, свою волю на укладення строкового трудового договору позивач виявив, коли подавав заяву на призначення на вказану тимчасово вільну посаду. Відтак, у цей же час він виразив і свою волю на припинення такого трудового договору після закінчення строку, на який його було укладено.

Щодо покликання позивача на порушення відповідачем вимог законодавства про працю, зокрема, того, що не запропоновано йому іншої вакантної посади, яку він би міг обіймати відповідно до своєї кваліфікації суд зазначає наступне.

Як було зазначено вище, позивача звільнено з роботи у зв'язку із виходом з відпустки по догляду за дитиною основного працівника, тобто у зв'язку із закінченням строку трудового договору. Звільнення із зазначених підстав жодним чином не пов'язане зі змінами в організації виробництва і праці та за процедурою є відмінним від звільненням з підстав змін в організації виробництва і праці.

Вирішення питань про переважне право залишення на роботі та вимоги щодо пропозиції іншої роботи є обов'язковими у разі вивільнення працівників у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, що прямо передбачено ст. 42 КЗпП України.

Звільнення ж позивача здійснено з підстав неможливості подальшого перебування на тимчасово вакантній посаді у зв'язку з фактичним виходом на роботу основного працівника, тобто підстав, визначених п. 8 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» та п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

За таких обставин власник або уповноважений ним орган не зобов'язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення та не зобов'язаний пропонувати при звільненні йому інші посади.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що з дня виходу основного працівника ОСОБА_4 на роботу, з огляду на норми Закону України «Про прокуратуру», вимоги трудового законодавства та умови трудового договору, трудові відносини з позивачем підлягали припиненню.

Щодо покликання позивача на те, що такий у даному випадку міг бути звільнений виключно у відповідності до вимог Закону України «Про прокуратуру» суд звертає суд зазначає наступне.

Підстави звільнення прокурора з посади визначені пунктами 1-9 частини 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру». Однією з таких підстав є звільнення у зв'язку неможливістю подальшого перебування на тимчасово вакантній посаді (п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру»).

Відповідно до ст. 59 Закону України «Про прокуратуру" прокурор, який обіймає тимчасово вакантну посаду, у разі повернення на роботу прокурора, який обіймає відповідну посаду на постійній основі, звільняється з посади особою, уповноваженою цим Законом приймати рішення про звільнення прокурора, за поданням Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів, якщо:

1) прокурор не подав заяву про переведення до іншого органу прокуратури протягом п'ятнадцяти днів;

2) в органах прокуратури відсутні вакантні посади, на які може бути здійснено переведення;

3) прокурор неуспішно пройшов конкурс на переведення до органу прокуратури вищого рівня.

Згідно з пп. 1 пункту 5 1 розділу XIII «Перехідні положення» Закону України «Про прокуратуру» до набрання чинності положеннями, передбаченими абзацом 3 пункту 1 розділу ХІІ «Прикінцеві положення», прокурорами місцевих прокуратур призначаються зокрема, прокурори, які на день набрання чинності цим Законом працюють у міських, районних, міжрайонних, районних у містах прокуратурах, - за умови успішного проходження ними тестування.

Проведення тестування, стажування здійснюється в порядку, затвердженому Генеральним прокурором України;

Тобто, законом встановлений порядок призначення на посади прокурорів місцевих прокуратур, а саме виключно на конкурсних засадах за результатами кваліфікаційного іспиту.

Як пояснив відповідач у судовому засіданні та спростовано позивачем, на час звільнення останнього, здійснити заміщення вакантних посад у місцевих прокуратурах було можливим лише за умови у спішного проходження конкурсу, який був оголошений Генеральною прокуратурою України, однак ОСОБА_1 для взяття участі у такому не подавався.

Здійснити переведення на вакантні посади в апарат прокуратури області (орган прокуратури вищого рівня) також не видавалось за можливе, оскільки таке переведення можливе знову ж таки за умови успішного проходження конкурсу, участь у якому позивач не брав.

Щодо покликання позивача на перебування такого під час звільнення на лікарняному, суд не бере таке до уваги та зазначає, що нормами трудового законодавства передбачена заборона звільнення працівника у період тимчасової непрацездатності та стосується звільнення працівників з ініціативи роботодавця з підстав, визначених ст.ст. 40-41 КзПП України, а також заборона звільнення працівників передбачена ст. 184 КзПП України, до категорії яких позивач не відноситься.

За викладених вище обставин та відповідних доказів, суд вважає, що відповідач при винесенні оскаржуваного наказу № 2647к від 29.11.2016 року діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно - правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Згідно ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За правилами, встановленими ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Прокуратурою Львівської області доведено правомірність звільнення з посади позивача, тобто відсутність підстав для скасування наказу про його звільнення, та відсутність підстав для поновлення позивача на посаді

За наведених обставин, позовні вимоги є необґрунтованими, у зв'язку із чим в задоволенні позову належить відмовити.

Згідно ст. 94 КАС України судові витрати стягненню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 2, 7-14, 17-20, 50, 69-72, 86, 94, 138, 158-163, 167 Кодексу адміністра-тивного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в :

1.У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Постанова може бути оскаржена, згідно зі ст. 186 КАС України, протягом 10 днів з дня її проголошення чи отримання копії постанови, шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом 10 днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили, згідно зі ст. 254 КАС України, після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова суду не набрала законної сили.

Суддя Грень Н.М.

Повний текст постанови складено та підписано 20.11.2017 року.