Справа № 308/6229/16-а
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2017-11-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2017 рокуЛьвів№ 876/10270/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді: Кухтея Р.В.

суддів: Носа С.П., Яворського І.О.,

з участю секретаря судового засідання: Джули В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Ужгородського обєднаного управління Пенсійного Фонду України Закарпатської області (далі - Ужгородське ОУПФУ) на постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 26 вересня 2017 року за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Ужгородського ОУПФУ про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в :

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернувся в суд із зазначеним позовом, в якому просив визнати протиправними дії Ужгородського ОУПФУ щодо припинення нарахування та виплати йому пенсії, як пенсіонеру за віком та зобовязати відповідача відновити нарахування та виплату пенсії, починаючи з 01.11.2015.

Постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 26.09.2017 адміністративний позов було задоволено повністю.

Не погоджуючись із постановою суду першої інстанції, Ужгородське ОУПФУ подало апеляційну скаргу, яку мотивує тим, що необхідність подання заяви про поновлення виплати пенсії заявником особисто з пред'явленням паспорту або іншого документу, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік, передбачено Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25.11.2005. Зазначене обумовлено метою визначення правильності звернення до необхідного територіального органу Пенсійного фонду. Крім того, позивачем пропущено строк звернення, оскільки останній предявив позов у 2017 році, а позовні вимоги стосуються періоду та події, які мали місце у жовтні 2015 року. Тому просить скасувати постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 26 вересня 2017 року та прийняти нову, якою відмовити ОСОБА_1 у задоволенні адміністративного позову.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не зявилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, а тому колегія суддів, відповідно до ч.1 ст.41 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні у справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

З матеріалів справи видно, що згідно пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 від 06.08.2011, довідки № 24/02, протоколу № 648 від 23.03.2011, заяви про призначення пенсії та розпорядження № 809403 від 02.09.2011, ОСОБА_1 перебував на обліку в Ужгородському ОУПФУ.

Згідно даних закордонного паспорту ОСОБА_1, останній 16.01.2013 був прийнятий на консульський облік посольства України в Брно (Чеська Республіка).

25.09.2015 позивач звернувся із заявою про перерахунок суми пенсії на картковий рахунок, який відкрито у філії АТ «Укрексімбанк» м. Ужгород.

20.10.2015 ОСОБА_1 було направлено лист про необхідність зявитися з паспортом до спеціалістів з призначення та виплати пенсій для вирішення питання щодо подальшої виплати пенсії.

В подальшому, 05.11.2015 Ужгородським ОУПФУ отримано відповідь на запит, щодо місця реєстрації ОСОБА_1, відповідно до якого останній був знятий з реєстраційного обліку за адресою : м. Ужгород, вул. Петефі, 23/3а, у зв'язку з вибуттям до Чехії.

03.12.2015, 24.12.2015 та 01.02.2016 представник позивача звернулася до відповідача із заявою про поновлення виплати пенсії, яка була припинена у листопаді 2015 року, у зв'язку з виїздом за межі України.

Листами № 02/Р-150 від 17.12.2015, № 02/Р-165 від 06.01.2016, № 02/Р-02 від 13.01.2016, Ужгородське ОУПФУ відмовило ОСОБА_1 у поновленні виплати пенсії зазначивши, що останній не надав документи, які засвідчують місце проживання у межах України.

Крім того, 25.12.2015 у звязку з неповідомленням про зняття з реєстраційного обліку на постійне місце проживання до Чеської Республіки, Ужгородським ОУПФУ було прийнято рішення № 233 про утримання надміру виплачених сум пенсій, що утворилася за період з 01.01.2013 по 31.10.2015.

Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що порядок виплати пенсій громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон регулюється нормами Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», з урахуванням рішення Конституційного Суду України № 25-рп/2009, тобто виплата пенсії здійснюється незалежно від місця проживання пенсіонера.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи з огляду на наступне.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Право на отримання пенсії в Україні є конституційним правом громадянина України.

Крім того, Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами. (частина третя статті 25 Конституції України)

Згідно п.2 ч.1 ст.49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обовязковість якого надана Верховною ОСОБА_2 України.

Статтею 51 цього Закону передбачено, що у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною ОСОБА_2 України.

Конституційний Суд України у своєму рішенні №25-рп/2009 від 07.10.2009 визнав такими, що не відповідають Конституції України (неконституційними), положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання (перебування) за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір. Зазначені положення Закону втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

Пунктом 1.5 розділу І Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25.11.2005, серед іншого, передбачено, що заява про поновлення виплати пенсії подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії.

Згідно з пунктом 2.9 цього Порядку особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред'явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

За документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка відповідних органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування. Іноземці та особи без громадянства подають також копію посвідки на постійне проживання (пункт 2.22 Порядку).

Відповідно до статті 5 Закону України «Про громадянство України» документами, що підтверджують громадянство України, зокрема, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон.

Колегією суддів встановлено, що згідно закордонного паспорту, ОСОБА_1 є громадянином України, постійне місце проживання якого є м. Брно.

Також, в якості іншого документу, який засвідчує особу, колегією суддів було досліджено пенсійне посвідчення серії ААС №522309, яке видане Пенсійним фондом України 06.08.2011.

Тобто, позивач, як громадянин України, має право на звернення до Пенсійного фонду України із заявою про поновлення виплати пенсії.

Щодо посилання Ужгородського ОУПФУ на ненадання позивачем документів, що підтверджують місце його проживання (реєстрації) в Україні, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими, оскільки статтею 24 Конституції України передбачено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовним або іншими ознаками.

Відповідно до ст.7 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», загальнообовязкове державне пенсійне страхування здійснюється за принципами рівноправності застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обов'язків стосовно сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування.

Згідно ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Таким чином, позивач, проживаючи у м. Брно, як громадянин України, має такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, так як Конституція України та пенсійне законодавство України не допускає обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання громадянина України.

Варто зазначити, що Ужгородське ОУПФУ протиправно припинило виплату ОСОБА_1 пенсії з 01.11.2015, тобто після прийняття Конституційним Судом України рішення № 25-рп/2009 від 07.10.2009, яким пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною ОСОБА_2 України, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним).

Безпідставними апеляційний суд також вважає посилання апелянта на необхідність подання заяви про поновлення виплати пенсії особисто, оскільки Порядком №22-1 не встановлено заборони надсилання такої заяви засобами поштового звязку. При цьому, колегія суддів враховує, що місце проживання ОСОБА_1 є територіально віддаленим від місцезнаходження відповідача, а також врахуванню підлягає й вік позивача, у звязку з чим подання позивачем заяви про поновлення виплати пенсії особисто є дещо утрудненим для останнього і не може бути підставою для обмеження його конституційних прав, як громадянина України.

Також, твердження Ужгородського ОУПФУ щодо пропуску строку звернення до суду колегія судів важчає надуманим, оскільки як вбачається з матеріалів справи, позовна заява була подана 16.06.2016.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обовязковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобовязані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги його висновків не спростовують, а тому відсутні підстави для його скасування.

Керуючись ст.ст. 41, 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд,

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу Ужгородського обєднаного управління Пенсійного Фонду України Закарпатської області залишити без задоволення, а постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 26 вересня 2017 року по справі № 308/6229/16-а без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня складання ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя ОСОБА_2
судді ОСОБА_3
ОСОБА_4

Повний текст судового рішення виготовлено 21.11.17