Справа № 205/3934/17
Суддя: Скрипник К. О.
Дата ухвалення: 2017-10-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

09.10.2017 Єдиний унікальний номер 205/3934/17
П О С Т А Н ОВ А 3934/17

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2017 року м. Дніпропетровськ

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Скрипник К.О.

при секретарі Молчанові Є.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро адміністративний позов ОСОБА_1 до Новокодацького відділу державної виконавчої служби м. Дніпра Головного територіального управління юстиції в Дніпропетровській області про поновлення строку, визнання протиправною бездіяльність та зобовязання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач 22 червня 2017 звернувся до суду з зазначеним позовом, в якому вказав, що вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 листопада 2009 року його було засуджено за ч. 2 ст. 307, ч. 2 ст.309 ч. 1 ст. 317, ч. 1 ст. 70 КК України до шести років позбавлення волі, з конфіскацією всього особистого майна. Вирок набрав чинності та позивач перебував в місцях позбавлення волі та 28 квітня 2014 року його було звільнено з Солонянської ВК-21 Дніпропетровської області. На підставі дубліката від 05 жовтня 2001 року свідоцтва про право власності на житло, виданого 24 грудня 1993 року виконкомом Дніпропетровської міської ради народних депутатів позивачу та його матері ОСОБА_2 належить на праві спільної сумісної власності квартира № 58 в будинку № 3 Ж на ж/м Покровський в м. Дніпро. На початку 2017 року позивач вирішив продати квартиру, однак нотаріус повідомив, що в Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна є дані про накладення арешту на частку майна позивача на вказану квартиру. На примусовому виконанні в Новокодацькому відділу державної виконавчої служби м. Дніпра Головного територіального управління юстиції в Дніпропетровській області перебувало виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа, виданого Ленінським районним судом м. Дніпропетровська про конфіскацію всього майна ОСОБА_1. Вищезазначене виконавче провадження було завершено 25 червня 2011 року на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки у позивача не було виявлено майна, яке можливо конфіскувати. Однак, державний виконавець не виніс постанову про скасування арешту майна боржника та оголошення заборони його відчуження, та відповідних відомостей до реєстру також не вніс. Позивач просив поновити процесуальний строк, передбачений ст. 99 КАСУ для звернення до суду з вказаним адміністративним позовом; визнати протиправною бездіяльність Новокодацького відділу державної виконавчої служби м. Дніпра Головного територіального управління юстиції в Дніпропетровській області щодо не зняття арешту з усього майна позивача та заборони його відчуження, згідно постанови Новокодацького відділу державної виконавчої служби м. Дніпра Головного територіального управління юстиції в Дніпропетровській області від 13 березня 2010 року про накладення арешту на виконання вироку Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 листопада 2009 року; зобовязати Новокодацький відділ державної виконавчої служби м. Дніпра Головного територіального управління юстиції в Дніпропетровській області скасувати арешт, накладений постановою Новокодацького відділу державної виконавчої служби м. Дніпра Головного територіального управління юстиції в Дніпропетровській області від 13 березня 2010 року на виконання вироку Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 листопада 2009 року.

У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та просив задовольнити В обґрунтування позовних вимог посилався на обставини, викладені у позові.

Від представника відповідача надійшли письмові заперечення, згідно яких позовну заяву не визнали та просили відмовити в її задоволенні в повному обсязі.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1, ОСОБА_2 належить на праві спільної сумісної власності квартира № 58 в будинку № 3 Ж на ж/м Покровський в м. Дніпро, на підставі дубліката свідоцтва про право власності на житло від 05.10.2001 року, виданого виконкомом міської Ради народних депутатів, згідно розпорядження № 795, зареєстрованого в КП «ДМБТІ» ДОР та записано в реєстрову книгу № 342п за реєстровим № 25-50 (а.с.13,14).

Вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 листопада 2009 року, ОСОБА_1 визнано винним за ч. 2 ст. 307, ч. 2 ст.309 ч. 1 ст. 317, ч. 1 ст. 70 КК України та призначено покарання у вигляді позбавлення волі на шість років, з конфіскацією всього майна належного останньому (а.с.17-22).

Встановлено, що на примусовому виконанні Новокодацького відділу державної виконавчої служби м. Дніпра Головного територіального управління юстиції в Дніпропетровській області перебувало виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 1-268/2009 р. від 29.01.2010 року про конфіскацію всього особистого майна ОСОБА_1. Вищезазначене виконавче провадження відносно ОСОБА_1 було завершено 25.06.2011 року, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с.12).

Відповідно до приписів Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний здійснювати необхідні заходи щодо своєчасного і повного виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб і порядок, визначений виконавчим документом. Отже, завданням ДВС є своєчасне, повне і неупереджене примусове виконання рішень, передбачених законом.

02 червня 2016 року було прийнято в новій редакції Закон України "Про виконавче провадження". З 05 жовтня 2016 року цей Закон набув чинності. Відповідно до пункту 1 Розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про виконавче провадження" (в новій редакції) виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Як вбачається з матеріалів справі виконавчі дії з примусового виконання судового рішення на підставі виконавчого листа № 1-268/2009 розпочато до набрання чинності Закону України "Про виконавче провадження" (в новій редакції).

Відповідно до ст. 1 Закон України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Згідно з статтею 32 Закону України "Про виконавче провадження" у редакції від 21.04.1999 зі змінами, заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб; 2) звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні; 4) інші заходи, передбачені рішенням.

Державний виконавець як працівник органу державної виконавчої служби зобов'язаний сумлінно виконувати службові обов'язки, не допускати у своїй діяльності порушення прав громадян та юридичних осіб, гарантованих Конституцією України та законами України, та з огляду на ст. 6 Закону України "Про виконавче провадження" використовувати надані йому права у точній відповідності до закону.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження", у редакції від 21.04.1999 зі змінами, виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Як зазначено вище державним виконавцем 25.06.2011 року було повернуто виконавчий документ стягувачеві, у звязку з відсутністю у боржника майна.

Відповідно до ст. 41 Конституції України конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 59 КК України, покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого.

Відповідно до ч. 1 ст. 50 Закону України "Про виконавче провадження", у редакції від 21.04.1999 зі змінами у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті

державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Тобто, виконавчий лист про конфіскацію всього особистого майна ОСОБА_1 було повернуто стягувачеві, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження", що не позбавляє права повторно звернутися з вказаним виконавчим документом.

Відтак, виконавче провадження не було закінчено з підстав передбачених ст. 49 Закону України "Про виконавче провадження", а тому відсутні підстави для зняття арешту з майна.

Крім того, конфіскація є додатковим кримінальним покарання, яке полягає у примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке належить засудженому на праві власності та позбавляє права засудженого розпоряджатися майном, яке підлягає конфіскації.

Враховуюче вищевикладене, з урахуванням встановлених обставин справи та приведених норм закону, оцінюючи докази, у їх сукупності, суд вважає, що усі оскаржувані рішення та дії були вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця, у зв`язку з чим у задоволені адміністративного позовупотрібно відмовити.

Що стосується поновлення процесуального строку, передбаченого ст. 99 КАСУ для звернення до суду з вказаним адміністративним позовом, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 99 КАСУ для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Як вбачається з матеріалів справи позивач оскаржує бездіяльність Новокодацького відділу державної виконавчої служби м. Дніпра Головного територіального управління юстиції в Дніпропетровській області щодо не зняття арешту з усього майна позивача та заборони його відчуження, згідно постанови Новокодацького відділу державної виконавчої служби м. Дніпра Головного територіального управління юстиції в Дніпропетровській області від 13 березня 2010 року про накладення арешту на виконання вироку Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 листопада 2009 року.

Так, згідно відповіді Новокодацького відділу державної виконавчої служби м. Дніпра Головного територіального управління юстиції в Дніпропетровській області від 16.02.2017 року, вказано, що виконавче провадження було завершено та виконавчі провадження, які були завершені до 2012 року включно, були знищені за закінченням строків зберігання.

Доказів, отримання позивачем постанови про арешт майна боржника суду не надано, а відповідь з ДВС ним була отримана у лютому 2017 року, тому враховуюче викладене суд приходить до висновку, що позивачем не пропущено строк звернення до суду.

Відповідно до частини першої статті 69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідачем доведено суду належними засобами доказування безпідставність вимог позивача.

З врахуванням наведеного повно, всебічно дослідивши докази по справі, суд приходить до висновку, що в позові слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 6 - 14, 17, 21, 69-71, 74, 86, 158 163, 167 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Новокодацького відділу державної виконавчої служби м. Дніпра Головного територіального управління юстиції в Дніпропетровській області про поновлення строку, визнання протиправною бездіяльність та зобовязання вчинити певні дії відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Дніпропетровського адміністративного апеляційного суду через Ленінський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії цієї постанови. Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя К.О. Скрипник