Справа № П/811/1672/15
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2017-11-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"21" листопада 2017 р. м. Київ К/800/33880/16

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

головуючого -Мойсюка М.І.,
суддів:Черпака Ю.К.,Швеця В.В.,
при секретарі - Крапивка Л.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Міністерства юстиції України, третя особа - начальник Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 5 липня 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 7 вересня 2016 року, -

у с т а н о в и л а :

У травні 2015 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до Міністерства юстиції України, третя особа - начальник Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області (далі - Мін'юст, Управління відповідно) в якому просив: визнати протиправним та скасувати наказ відповідача від 27 квітня 2015 року № 1301/к «Про звільнення ОСОБА_4.» (далі - спірний наказ); поновити його на посаді начальника Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області.

В обґрунтування своїх вимог зазначав, що спірний наказ не ґрунтується на вимогах закону та порушує його права, а тому ОСОБА_4 просив про задоволення позову.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Постановою Черкаського окружного адміністративного суду від 5 липня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 7 вересня 2016 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить ухвалені ними судові рішення скасувати та задовольнити позов.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи колегія суддів, в межах статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, дійшла висновку про часткове задоволення скарги з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, виходив з того, що відповідач, звільняючи позивача зі служби, діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, при цьому прав позивача не порушив.

Проте, до такого висновку суди дійшли без з'ясування дійсних прав та обов'язків сторін, в порушення норм матеріального і процесуального права, з огляду на наступне.

У відповідності зі статтею 159 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин справи в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За змістом цієї норми процесуального права у мотивувальній частині рішення суд зобов'язаний навести дані про встановлені обставини що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У мотивувальній частині кожного рішення має бути наведено також посилання на закон та інші нормативно-правові акти матеріального права (назва, стаття, її частина, абзац, пункт, підпункт закону), у відповідних випадках - на норми Конституції України, на підставі яких визначено права та обов'язки сторін у спірних правовідносинах, а в разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду з прав людини які згідно із Законом України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права та підлягають застосуванню в даній справі.

Судами встановлено, що позивач проходив державну службу на посаді начальника Головного управління юстиції у Кіровоградській області.

З метою оптимізації діяльності центральних органів виконавчої влади системи юстиції, раціонального використання бюджетних коштів та на виконання пункту 9 розділу III «Прикінцеві положення» Закону України від 28 грудня 2014 року № 76-VIII «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, законодавчих актів України» щодо скорочення чисельності працівників державних органів на 20 відсотків Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 21 січня 2015 року № 17 «Питання оптимізації діяльності центральних органів виконавчої влади системи юстиції» (далі - постанова КМУ № 17) пунктом 1 якої ліквідовано Державну реєстраційну службу та Державну виконавчу службу, поклавши на Міністерство юстиції завдання і функції з реалізації державної політики у сфері організації примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), з питань державної реєстрації актів цивільного стану, речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, договорів комерційної концесії (субконцесії), з питань реєстрації (легалізації) об'єднань громадян, інших громадських формувань, статутів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування, якщо їх реєстрація передбачена законами, статуту територіальної громади м. Києва, державної реєстрації друкованих засобів масової інформації та інформаційних агентств як суб'єктів інформаційної діяльності.

Також, пунктом 2 цієї ж постанови Уряд установив, що Міністерство юстиції є правонаступником Державної реєстраційної служби та Державної виконавчої служби, що ліквідуються, в частині реалізації державної політики у сферах, зазначених у пункті 1 цієї постанови.

На виконання наведеної постанови Уряду Міністерством юстиції України видано накази від 30 січня 2015 року № 115/5 «Деякі питання діяльності територіальних органів Міністерства юстиції України», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 30 січня 2015 року за № 100/26545 та від 2 лютого 2015 року № 139/5 «Про затвердження переліку головних територіальних управлінь юстиції» (далі накази МЮУ від 30 січня 2015 року № 115/5 та від 2 лютого 2015 року № 139/5 відповідно), якими перейменовано головні управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, містах Києві та Севастополі на головні територіальні управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, містах Києві та Севастополі, затверджено Типову структуру головних територіальних управлінь юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, містах Києві та Севастополі, а також перелік головних територіальних управлінь юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, містах Києві та Севастополі.

На підставі викладеного, 7 лютого 2015 року позивача попереджено про наступне звільнення зі служби і запропоновано вакантну посаду начальника відділу державної виконавчої служби Новоархангельського районного управління юстиції Кіровоградської області від зайняття якої ОСОБА_4 відмовився.

Спірним наказом Мін'юсту позивача звільнено зі служби на підставі пункту 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України.

Так, спірні правовідносини врегульовані, зокрема, Законом України від 16 грудня 1993 року № 3723-XII «Про державну службу» (далі - Закон № 3723-XII, чинний в період проходження служби позивачем і видачі спірного наказу).

За змістом статті 30 Закону № 3723-XII державна служба припиняється з підстав, які є спеціальними і наведені у пунктах 1-7 цієї статті, а також за наявності загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю України.

Пунктом 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, на підставі якого припинено державну службу позивача, передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

При цьому, згідно з частинами 1 і 3 статті 49-2 Кодексу законів про працю України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (далі - постанова Пленуму ВСУ № 9) містяться роз'яснення, згідно з якими при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, виходячи з нормативного тлумачення частини 1 статті 40, частин 1 і 3 статті 49-2 Кодексу законів про працю України колегія суддів дійшла висновку, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов'язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади на підприємстві, в установі, організації, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Наведена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові цього суду від 19 травня 2015 року (справа № 21-107а15).

У цьому ж судовому рішенні наявні посилання на ухвалу Верховного Суду України від 4 серпня 2010 року і ухвали Вищого адміністративного суду України від 21 лютого 2008 року та 6 червня 2013 року, у яких суди зазначили, що відповідно до вимог статті 49-2 Кодексу законів про працю України при вивільненні працівника за пунктом 1 статті 40 цього Кодексу роботодавець зобов'язаний запропонувати йому всі наявні вакантні посади, які той може обіймати, і не лише за місцем його роботи в певному структурному підрозділі.

З установлених судами обставин справи, підтверджених наявними у ній матеріалами, вбачається, що установа, яку очолював позивач була реорганізована, при цьому, кількість штатних одиниць Головного управління юстиції у Кіровоградській області становила 102 одиниці, а після затвердження структури та штатної чисельності новоствореного Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області на 2015 рік загальна чисельність Управління становила 87 посад.

У роз'ясненнях, наведених у постанові Пленуму ВСУ № 9 зазначено, що у випадках зміни власника підприємства (установи, організації) чи його реорганізації (злиття з іншим підприємством, приєднання до іншого підприємства, поділу підприємства, виділення з нього одного або кількох нових підприємств, перетворення одного підприємства в інше, наприклад, державного підприємства в орендне підприємство або підприємства в господарське товариство) дія трудового договору працівника продовжується (частина 3 статті 36 Кодексу законів про працю України в редакції від 19 січня 1995 року). При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи.

При ліквідації підприємства (установи, організації) правила, встановлені пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України можуть застосовуватись і в тих випадках, коли після припинення його діяльності одночасно утворюється нове підприємство. В цих випадках працівник не вправі вимагати поновлення його на роботі на заново утвореному підприємстві, якщо він не був переведений туди в установленому порядку.

Як встановили суди, у даному випадку відбулась саме реорганізація шляхом ліквідації одного органу державної влади з одночасним створенням іншого органу, який є його правонаступником і на який покладено виконання функцій та завдань такого.

Отже, при вирішенні даного спору суди, окрім іншого, повинні були з'ясувати, чи відбулось скорочення конкретної посади, яку обіймав позивач і чи створена аналогічна посада у реорганізованій установі, чи відбулися зміни у спеціалізації, кваліфікації цієї посади, чи збільшився обсяг службових (посадових) обов'язків і чи може ця особа займати таку посаду відповідно до своєї кваліфікації.

Також, встановлюючи обставини справи щодо наявності вакантних посад (в тому числі у новоствореному органі), суди формально погодились із поясненнями Головного територіального управління юстиції Кіровоградської області (стосовно відсутності посад, були вакантними на час звільнення позивача) не навівши при цьому жодних інших міркувань і мотивів з відповідним правовим обґрунтуванням стосовно цих доводів. Не взяли до уваги доводи інших учасників справи, зокрема і позивача, не надали їм належної правової оцінки.

Таким чином, судами попередніх інстанцій при новому розгляді справи, в порушення вимог частини 5 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України, не враховано висновки і мотиви касаційного суду, з яких вже були скасовані рішення у цій справі, а також не з'ясовані обставини справи, на яких наголошувалось у відповідному рішенні Вищого адміністративного суду України.

Без з'ясування цих обставин справи, висновки судів про дотримання відповідачем законодавства при звільненні позивача з займаної ним посади є передчасними і такими, що не ґрунтуються на дотриманні вимог норм процесуального права.

За таких обставин, рішення судів попередніх інстанцій не відповідають вимогам щодо законності та обґрунтованості, а тому підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд, оскільки, згідно з положеннями частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

За приписами частини 2 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Керуючись статтями 223, 227, 231 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 5 липня 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 7 вересня 2016 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий: М.І. Мойсюк

Судді: Ю.К. Черпак

В.В. Швець