Справа № 425/2553/17
Суддя: Коваленко Д. С.
Дата ухвалення: 2017-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.11.2017 Провадження №2-а/425/152/17

Справа №425/2553/17

місто Рубіжне Луганської області

Рубіжанський міський суд Луганської області, у складі: головуючого судді Коваленка Д.С., секретар Гайворонська І.В., за участю ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, у приміщенні залу судових засідань Рубіжанського міського суду Луганської області, адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до інспектора взводу № 1 роти № 4 Управління патрульної поліції в містах Сєвєродонецьк, Лисичанськ та Рубіжне, капрала поліції, ОСОБА_2 про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області з адміністративним позовом до поліцейського взводу №1 роти №4 Управління патрульної поліції в містах Сєвєродонецьк, Лисичанськ та Рубіжне, капрала поліції, ОСОБА_2 про скасування постанови серії БР № 021533, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною 5 статті 121 КУпАП.

У призначений день та час судового засідання, для розгляду справи по суті прибув позивач. Відповідач не зявився, просив справу розглянути без його участі, надав письмові заперечення проти задоволення позову.

Позиція позивача, з урахуванням наданих ним пояснень, полягала у тому, що оскаржувана ним постанова, складена відповідачем неправомірно. Оскільки, хоча 21 вересня 2017 року він дійсно їхав по вулиці Володимирська у місті Рубіжне Луганської області, керуючи власним транспортним засобом у вигляді мопеду марки «Viper», моделі «booster», без мотошолому, в силу положень абзацу 8 частини 2 статті 16 Закону України «Про дорожній рух» він мав на це право. Позаяк за цієї статтею, тільки водій мотоциклу, а не мопеду, зобов'язаний під час руху на ньому бути в застебнутому мотошоломі. А він їхав саме на мопеді, а не на мотоциклі, на що звертав увагу відповідача. І оскільки правовий порядок в Україні ґрунтується на тому, що ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством, а Закон України „Про дорожній рух не забороняє йому їздити на мопеді без застебнутого мотошолому, положення Правил дорожнього руху, які встановлюють такий обовязок застосовуватись не можуть, оскільки закон має вищу юридичну силу, а ніж правила, які у цьому випадку суперечать закону. Крім того, відповідачем була порушена процедура розгляду справи про адміністративне правопорушення, бо він розглянув справу на місці зупинки транспортного засобу, а не за місцем його вчинення, яким повинно бути Управління патрульної поліції в місті Лисичанськ, що підтверджується положеннями статей 258 і 276 Кодексу України про адміністративні правопорушення та рішенням Конституційного Суду України від 26 травня 2015 року; відповідач не виконав положень 278 (не здійснив підготовки для розгляду справи) і 279 (порушив порядок розгляду справи) цього ж кодексу, оскільки відповідач не оголосив яка посадова особа буде розглядати справу та яка особа, притягається до адміністративної відповідальності. Як наслідок, складена відповідачем про адміністративні правопорушення постанова є незаконною та підлягає скасуванню.

Позиція відповідача, з урахуванням наданих ним письмових пояснень, полягала у тому, що складена ним постанова є законною. Позивача було ознайомлено з його правами. Відповідно до статті 14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху, яким був позивач, зобов'язані знати і неухильно дотримувати вимог не тільки цього Закону, а й Правил дорожнього руху, пунктом 2.3 (г) яких передбачено, що водій під час руху на мопеді зобовязаний бути в застебнутому мотошоломі. Що стосується процедури розгляду справи, то вона не була порушена, поліція може розглядати справу та приймати постанову на місці вчинення правопорушення, позивачу були повністю роз`яснені його права, та створена можливість скористатись ними. Всі питання передбачені КУпАП були розглянуті та вирішені. Враховуючи, що постанова складена у відповідності до вимог діючого законодавства України, підстави для її скасування відсутні.

А суд, на основі всебічного, повного, обєктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, встановив наступні обставини:

Двадцять першого вересня 2017 року, приблизно о 11 годині 30 хвилин, ОСОБА_1 керуючи власним мопедом марки «Viper», моделі «Booster», з робочим обємом двигуна 49,9 кубічний сантиметрів, рухався дорогою по вулиці Володимирська в місті Рубіжне Луганської області (а.с.6,8,18-20,21).

Капрал Управління патрульної поліції в містах Сєвєродонецьку, Лисичанську та Рубіжному, ОСОБА_2, під час несення служби з нагляду за дотриманням учасниками дорожнього руху однойменних правил, під час безпосереднього виконання своїх службових обовязків, зупинив ОСОБА_3 у звязку із тим, що останній керував вказаним мопедом без застебнутого мотошолому (а.с.18-20,21).

Представившись, інспектор запропонував ОСОБА_3 надати документи (посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб) та повідомив причину зупинки, яка полягала у тому, що ОСОБА_3 рухався з порушенням правил дорожнього руху, зокрема, на мопеді, без застебнутого мотошолому (а.с.21).

Отримавши від ОСОБА_3 документи, інспектор, також, вислухав його пояснення і аргументи щодо передбаченої Конституцією України та Законом України „Про дорожній рух можливості рухатись на мопеді без застебнутого мотошолома (а.с.21).

Проте вважаючи, що своїми діями ОСОБА_3 порушив підпункт „г пункту 2.3. „Правил дорожнього руху, цей інспектор повідомив його про те, що зараз ним буде розглянута справа про адміністративне правопорушення, вчинене ОСОБА_3, за частиною 5 статті 121 Кодексу України про адміністративні правопорушення, зокрема за рух на момеді без мотошолому та почав розяснювати останньому його права (а.с.21).

ОСОБА_3, повідомивши інспектора про те, що він займається юридичними питаннями і для нього це не вперше, заявив клопотання про надання йому можливості дати пояснення та розглядати справу у присутності його адвоката. Вислухавши пояснення ОСОБА_3, інспектор двічі роз`яснив йому, що якщо той бажає розглядати справу з адвокатом ні місці вчинення правопорушення, то він може із ним зв`язатись, той може під`їхати і вони його зачекають, або написати клопотання про розгляд справи з адвокатом за адресою місцезнаходження Управління патрульної поліції в місті Лисичанськ. Після надання ОСОБА_3 можливості обрати варіант реалізації права на розгляд справи за участю його адвоката, ОСОБА_3 висловив бажання розглянути справу на місці вчинення правопорушення, але адвоката викликати не став і будь-яких інших клопотань не заявляв (а.с.21).

Після цього, знову вислухавши деякі пояснення ОСОБА_3, у тому числі і про те, що справа про адміністративне правопорушення не може розглядатись на місці його вчинення і що стаття 16 Закону України "Про дорожній рух" дозволяє йому їздити на мопеді без мотошолому, інспектор повідомив про те, що така позиція йому зрозуміла, але оскільки він вважає інакше, і будь-яких інших клопотань від позивача не має, він пішов для прийняття постанови до службового автомобіля, запропонувавши йому дочекатись аби ознайомити ОСОБА_3 із нею (а.с.21).

Прийнявши постанову відносно ОСОБА_3 за порушення ним „Правил дорожнього руху, передбачених підпунктом „г пункту 2.3., за що частиною 5 статті 121 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачена адміністративна відповідальність, та наклавши стягнення у виді штрафу у розмірі 51 гривня, інспектор ознайомив ОСОБА_3 з її змістом та вручив йому її копію (а.с.6,21).

Не оспорюючи фактичні обставини справи, тобто свої дії, але вважаючи, що постанова прийнята неправомірно через відсутність в його діях складу адміністративного правопорушення та порушення процедури розгляду справи про адміністративне правопорушення, ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом про скасування постанови (а.с.2-4).

Отже, із встановлених обставин вбачається, що між позивачем та відповідачем виникли публічні правовідносини у сфері нагляду за дотриманням правил дорожнього руху, в межах яких виник спір між позивачем, як учасником дорожнього руху, та відповідачем, як субєктом владних повноважень, що наділений компетенцією встановлювати порушення правил дорожнього руху їх учасниками та притягати до адміністративної відповідальності тих учасників дорожнього руху, що вчинили адміністративне правопорушення. І у цьому спорі, позивач вважає прийняте щодо нього рішення у формі постанови про притягнення його до адміністративної відповідальності не правомірним.

Для вирішення спору, враховуючи визначені судом правовідносини, суд застосовує такі норми матеріального права, виходячи при цьому з наступних мотивів:

Відповідно до положень частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частинами другою і третьою статті 7 Кодексу України про адміністративні правопорушення (надалі за текстом - КУпАП), провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

При цьому, у справах щодо оскарження рішень суб'єкта владних повноважень, адміністративні суди перевіряють чи прийняті вони з дотриманням умов, що передбачені частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Зважаючи на встановлені судом обставини, які не оспорювались сторонами та зміст оскаржуваної позивачем постанови, суд вважає доведеним факт того, що відповідачем при прийнятті постанови (серія БР №021533), якою позивача визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 5 статті 121 Кодексу України про адміністративне правопорушення та накладено штраф, умови, що передбачені частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, були дотримані у повному обсязі. І саме провадження у справі про адміністративне правопорушення було здійснено на основі суворого додержання законності.

Зокрема, зазначена постанова, за наслідками провадження у справі про адміністративне правопорушення, прийнята відповідачем на підставі, у межах повноважень та у спосіб, як це передбачено частиною другою статті 6, статтею 19, частиною другою статті 120 Конституції України; частиною 1 статті 2, статтею 3, Розділом ІІ, статтею 23, статтями 29-33,35 Закону України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року №580-VIIІ; пунктом 2 Розділу І, пунктами 2 і 4 Розділу ІІ, пунктом 1 Розділу ІІІ «Положення про патрульну службу МВС», затвердженого Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 02 липня 2015 року №796; пунктом 4 Розділу І, пунктами 2,5 Розділу ІІІ, Розділом ІV «Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі», затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 листопада 2015 року №1395; частиною 2 статті 7, статтями 9-13,17-24,27,33-38, частиною 5 статті 121, пунктом пятим частини першої статті 213, статтями 217, 222, положеннями статей глави 18, статтями 258,268, положеннями статей глав 21-23 КУпАП; використовуючи повноваження з метою припинення адміністративного правопорушення ОСОБА_1, тобто з метою для якої ці повноваження надані; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мали значення для правильного розгляду справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_3 та прийняття постанови за наслідками її розгляду, які передбачені статтями 9-13,17-24,27,33-38, положеннями глави 18, статтями 278-280 КУпАП; неупереджено; добросовісно; розсудливо; своєчасно; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи дискримінації; з дотриманням необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів ОСОБА_1 і цілями, на досягнення яких спрямована прийнята постанова; з врахуванням права ОСОБА_3 на участь у процесі розгляду його адміністративної справи та прийняття постанови.

Оцінюючи доводи позивача щодо відсутності у його діях складу адміністративного правопорушення, зокрема те, що відповідно до абзацу 8 частини 2 статті 16 Закону України «Про дорожній рух» забороняється рухатись на мотоциклах без мотошолома, а рухатись на мопедах без мотошолома дозволено, суд виходить з наступного.

Відповідно до положень частини 5 статті 121 КУпАП, порушення правил користування ременями безпеки або мотошоломами, тягне за собою накладення штрафу в розмірі трьох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що дійсно складає 51 гривню.

Отже, з огляду на зміст означеного складу адміністративного правопорушення, його субєктом може бути тільки така фізична осудна особа, яка порушила правила користування мотошоломами.

Дійсно, і тут суд погоджується з аргументами позивача, що абзац 8 частини 2 статті 16 Закону України „Про дорожній рух містить обовязок водія під час руху саме на мотоциклі бути в застебнутому мотошоломі, тобто обовязок мати і під час руху бути у застебнутому мотошоломі встановлений цією нормою тільки для водіїв мотоциклів, а не мопедів.

Але, по-перше, що не враховано позивачем, стаття 16 має назву „основні права та обовязки водія транспортного засобу, а це означає, що перелік прав та обовязків водіїв транспортних засобів, до яких безперечно (в силу норм частини 2 статті 15 Закону України „Про дорожній рух та підпункту 1.10 пункту 1 „Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306 поняття водій, транспортний засіб, мопед) відносяться і мопеди, не є вичерпним.

А по-друге, суд не може погодитись із тим, що через те, що у цій статті не передбачено обовязку для водіїв мопедів рухатись із застебнутим мотошоломом, останні, як вважав позивач, автоматично, мають право рухатись на мопеді без нього. Оскільки у цій статті передбачені тільки основні обовязки водіїв транспортних засобів, а іншими статтями цього або іншого закону чи іншого нормативно-правового акту, який може і не мати сили закону, можуть бути встановлені й інші обовязки водіїв мопедів, які вони, у разі їх встановлення зобовязані виконувати, у тому числі і рухатись на мопеді у застебнутому мотошоломі.

Зокрема суд враховує, що частина 5 статті 14 Закону України „Про дорожній рух, прямо передбачає обовязок для усіх учасників дорожнього руху, а тому і для водіїв мопедів теж, знати та неухильно дотримувати вимог не тільки цього закону, а й „Правил дорожнього руху, які у свою чергу, у підпункті „г пункту 2.3. встановлюють таку вимогу: для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов'язаний під час руху на мотоциклі і мопеді бути в застебнутому мотошоломі і не перевозити пасажирів без застебнутих мотошоломів.

Тобто, положення частини 5 статті 14 Закону України „Про дорожній рух, як норма закону, встановлюють обовязок (у тому числі і для водіїв мопедів) неухильно дотримуватись „Правил дорожнього руху, і оскільки останні передбачають обовязок водіїв мопедів під час руху на ньому бути в застебнутому мотошоломі, суд погоджується із позицією відповідача, що такий обовязок повинен був виконати і позивач. І тому, позиція позивача про відсутність у нього обовязку рухатись на мопеді із застебнутим мотошоломом є помилковою.

З вказаних вище міркувань, суд не бачить жодних суперечностей між положеннями названого закону та Правил дорожнього руху, що намагався довести позивач.

Доводи позивача про те, що в силу положень частини 1 статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не можу бути примушений роботи те, що не передбачено законодавством, суд вважає доречними. Але констатує, що частина 5 статті 14 Закону України „Про дорожній рух та підпункті „г пункту 2.3. „Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306, як раз і є тим законодавством, яке, у своїй сукупності, повинен знати і виконувати позивач.

Позивач не заперечував того, що 21 вересня 2017 року він дійсно керував мопедом марки «Viper», моделі «Booster», при цьому він не був в застебнутому мотошоломі (а.с.2-4, пояснення позивача). Що також підтверджується і речовим доказом (а.с.21).

А отже, відповідач обґрунтовано і правильно виходив із того, що по суті, позивач під час руху на мопеді був в незастебнутому мотошоломі, тобто позивач порушив правила користування мотошоломами, що є складом адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 5 статті 121 КУпАП.

Аргументи позивача, які стосуються порушення відповідачем процедури розгляду справи про адміністративне правопорушення, суд вважає серйозними і такими, що заслуговують на окрему увагу суду, оцінивши які, суд дійшов до таких висновків.

Дійсно, рішенням від 26 травня 2015 року №5-рп/2015, Конституційний Суд України вирішив, що положення частини першої статті 276 Кодексу України про адміністративні правопорушення, яке передбачає, що "справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення", в аспекті порушеного у конституційному поданні питання необхідно розуміти так, що використане в ньому словосполучення "за місцем його вчинення" визначає адміністративно-територіальну одиницю, на яку поширюється юрисдикція відповідного органу, уповноваженого законом розглядати справу про адміністративне правопорушення.

Проте визначальним у цьому рішенні, про що зазначено у ньому самому є те, що офіційне тлумачення частини 1 статті 276 КУпАП надано в аспекті порушеного у конституційному поданні питання.

А воно, згідно змісту конституційного подання Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, яке наведено у пункті 1 цього ж рішення, полягало у тому чи дозволяє частина 1 статті 276 КУпАП здійснювати розгляд справи про адміністративне правопорушення на місці його вчинення одразу після складення протоколу про таке правопорушення.

І тому, про що зазначив Конституційний Суд України у пункті 2.2. свого рішення, складання протоколу про адміністративне правопорушення та розгляд уповноваженим органом (посадовою особою) справи про таке правопорушення належало до різних стадій адміністративного провадження. І цілком логічно, між ними повинен був бути проміжок часу.

Але при цьому, у пункті 2.3. того ж рішення, Конституційний Суд України аналізуючи положення статті 258 КУпАП вказав на існування так званого „скороченого провадження у справах про адміністративні правопорушення, тобто наявність провадження за адміністративними правопорушеннями, накладання стягнення за якими відбувається саме на місці вчинення адміністративного правопорушення. І перелік таких випадків прямо передбачений статтею 258 КУпАП, тобто перелік випадків коли протокол про вчинення адміністративного правопорушення не складається, а адміністративне стягнення накладається і стягується на місці вчинення правопорушення.

Варто додати, що на той час стаття 258 КУпАП не передбачала, що протокол про адміністративне правопорушення, у разі вчинення особою адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 5 статті 121 КУпАП або ж іншими словами адміністративного правопорушення, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції, міг не складатись.

Однак, з часу прийняття цього рішення Конституційним Судом України, стаття 258 КУпАП була змінена законодавцем, і на момент вчинення ОСОБА_3 адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 5 статті 121 КУпАП, тобто станом на 21 вересня 2017 року, вона прямо передбачала у частині 2, що протокол про адміністративне правопорушення не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції. І, у цих випадках (як прямо вказано у частини 4 статті 258 КУпАП) уповноважені органи (посадові особи) виносять постанову на місці вчинення. Що, беззаперечено вказує на те, що у таких випадках, розгляд справи про адміністративне правопорушення відбувається на місці вчинення правопорушення.

А згідно з положеннями частини 1 статті 222 КУпАП, саме до компетенції Національної поліції віднесено розгляд справ про адміністративні правопорушення, передбачені частиною 5 статті 121 КУпАП.

Отже, законодавець змінив статтю 258 КУпАП таким чином, що розгляд справ про адміністративне правопорушення, передбачене частиною 5 статті 121 КУпАП, тепер відбувається у так званому „скороченому провадженні, тобто на місці вчинення правопорушення, без складання протоколу, але із розглядом справи та складанням постанови.

І хоча частина 5 статті 258 КУпАП передбачає, що якщо під час складання постанови у справі про адміністративне правопорушення особа оспорить допущене порушення і адміністративне стягнення, що на неї накладається, уповноважена посадова особа зобовязана скласти протокол, на випадки притягнення особи до адміністративної відповідальності за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху це правило не поширюється.

Таким чином, положення частини 1 статті 276 КУпАП, з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 26 травня 2015 року №5-рп/2015, але у звязку із зміною законодавства, відповідачем були застосовані правильно, а підстави погодитись із тим, що відповідач не міг розглянути справу позивача на місці вчинення ним адміністративного правопорушення, у тому числі і вирішити там на місці питання, передбачені статтями 245, 268, 278, 279 та 283 КУпАП не має.

Суд не бере до уваги, як належні, аргументи позивача про порушення відповідачем вимог статей 278, 279 КУпАП, а саме відсутність підготовки до розгляду справи і те, що позивачу не було оголошено посадову особу, яка розглядає справу та відносно кого вона розглядається. Адже наданий відповідачем речовий доказ у вигляді лазерного диску та зміст постанови, яку оскаржує позивач містять докази того, що завдання, встановлене статтею 245 КУпАП відповідач виконав; порядок розгляду справи, передбачений статтями 268, 278 та 279 КУпАП, з урахуванням особливостей розгляду справи на місці, відповідачем дотримано (позивачу було оголошено посаду, прізвище, імя та побатькові посадової особи яка буде розглядати справу, розяснено всі його права, надано можливість заявити клопотання, вислухано їх, запропоновано звернутись за правовою допомогою та забезпечена можливість нею скористатись, хоча позивач в останній момент не забажав цього); постанова, містить усі юридично вагомі відомості, що передбачені статтею 283 КУпАП, а порядок її оскарження був розяснений усно.

Також суд врахував аргументи позивача про те, що відповідач згідно своєї посадової інструкції повинен був розглянути справу не на місці вчинення правопорушення, а за місцем вчинення, що вказано у підпункті 7 пункту 2.1. Розділу ІІ (а.с.28-34). Але вважає такі аргументи надуманими, оскільки за змістом вказаного пункту інструкції, поліцейський патрульної поліції здійснює розгляд справ про адміністративні правопорушення та застосовує заходи адміністратвиного впливу до порушників, у випадках та в спосіб, які передбачені законодавством. А оскільки, як вже вказувалось вище статті 258, 222 та 121 КУпАП дозволяють патрульному поліцейському розглядати справу про адміністративне правопорушення та складати постанову про накладення стягнення саме на місці вчинення правопорушення, відповідач вимог посадової інструкції не порушив.

Тож підсумовуючи усе вище викладене, суд вважає що постанова, яку оскаржує позивач є законною, і підстав для її скасування не має.

Тому позовні вимоги задоволенню не підлягають, і у їх задоволенні слід відмовити у повному обсязі.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Отже, керуючись положеннями статей 1,2,7,9,12,14-1,23,33,122,217,222,245-252,254-256,268,276-280,283,284,287-289 Кодексу України про адміністративні правопорушення, положеннями статей 1,2,5-7,17-20,23,69-72,122-154,158-163,167,171-2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до інспектора взводу № 1 роти № 4 Управління патрульної поліції в містах Сєвєродонецьк, Лисичанськ та Рубіжне, капрала поліції, ОСОБА_2 про скасування постанови серії БР №021533 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною 5 статті 121 Кодексу України про адміністративне правопорушення відмовити повністю.

Розподіл судових витрат не проводити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Донецького апеляційного адміністративного суду через Рубіжанський міський суд Луганської області протягом десяти днів з дня отримання копії повного тексту постанови.

Суддя - Д.С. Коваленко