Справа № 815/7293/16
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2017-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 листопада 2017 р.м. ОдесаСправа № 815/7293/16

Категорія: 8.3Головуючий в 1 інстанції: Бжассо Н.В.
Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Коваля М.П.,

суддів Домусчі С.Д.,

ОСОБА_1,

за участю: секретар судового засідання Курманова І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті ОСОБА_1 апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 12 липня 2017 року по справі за адміністративним позовом Приватного акціонерного товариства «ОДЕСА-АВТО» до Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області про визнання протиправними та скасування наказів, визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В:

Приватне акціонерне товариство «ОДЕСА-АВТО» звернулось до суду з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області, в якому позивач просив: визнати протиправними та скасувати наказ № 983 від 30.06.2016 року про проведення документальної виїзної планової перевірки ПАТ «ОДЕСА-АВТО» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2014 року по 31.03.2016 року тривалістю 30 робочих днів та наказ № 1296 від 23 серпня 2016 року про продовження терміну проведення документальної виїзної планової перевірки ПАТ «ОДЕСА АВТО» на 15 робочих днів; визнати протиправними та скасувати в повному обсязі податкові повідомлення-рішення: № НОМЕР_1 від 15.12.2016 року, № НОМЕР_2 від 13.10.2016 року, № НОМЕР_3 від 13.10.2016 року, № НОМЕР_4 від 13.10.2016 року.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 12 липня 2017 року заявлений позов задоволено частково. Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС в Одеській області № НОМЕР_1 від 15.12.2016 року, № НОМЕР_2 від 13.10.2016 року, № НОМЕР_3 від 13.10.2016 року, № НОМЕР_4 від 13.10.2016 року. В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись із постановою суду першої інстанції в частині задоволених вимог, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить її задовольнити та скасувати рішення суду першої інстанції з прийняттям по справі нового рішення про відмову у задоволенні заявлених вимог в повному обсязі, наголошуючи на порушенні судом першої інстанції, зокрема, норм матеріального права, невідповідності висновків суду обставинам справи.

Розглянувши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 30.06.2016 року ГУ ДФС в Одеській області прийнято наказ № 983, яким на підставі пп. 20.1.4 п. 20.1 ст. 20, п. 77.1 ст. 77 Податкового кодексу України та відповідно до плану-графіка на ІІ квартал 2016 року проведення планових виїзних перевірок субєктів господарювання, призначено проведення документальної виїзної планової перевірки з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства ПАТ «ОДЕСА-АВТО» за період з 01.01.2014 року по 31.03.2016 року з 14.07.2016 року тривалістю 30 робочих днів.

01.07.2016 року відповідачем складено повідомлення позивачу № 143/15-32 про проведення зазначеної вище перевірки.

Згідно наказу від 23.08.2016 року № 1296 відповідачем, відповідно до вимог п. 82.1 ст. 82 Податкового кодексу України та з урахуванням доповідної записки в.о. заступника начальника ГУ ДФС в Одеській області від 19.08.2016 року № 530/14-01, продовжено термін проведення вказаної перевірки позивача.

За результатами проведеної перевірки позивача, ГУ ДФС в Одеській області складено акт від 29.09.2016 року № 305/15-32-14-01/03120420, на підставі якого, з урахуванням адміністративного оскарження, відповідачем винесені наступні податкові повідомлення рішення: № НОМЕР_2 від 13.10.2016 року, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем - податок на додану вартість за основним зобовязанням на 2555793 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями на 638948 грн.; № НОМЕР_3 від 13.10.2016 року, яким до позивача застосовані штрафні (фінансові) санкції на суму 29203,90 грн. за порушення законодавства про ведення касових операцій у національній валюті в Україні; № НОМЕР_4 від 13.10.2016року, яким позивачу визначено суму грошового зобов'язання з податків та зборів, у тому числі з податку з доходів фізичних осіб 2964228,86 грн. (податкове зобовязання 2028719,83 грн., штрафні санкції - 507179, 96 грн., пеня - 428329,07 грн.); № НОМЕР_1 від 15.12.2016 року, яким позивачу зменшено суму відємного значення обєкта оподаткування податком на прибуток на 6768597 грн. за 2015 рік та за перший квартал 2016 року.

Не погоджуючись із наведеними наказами щодо перевірки позивача та вказаними податковими повідомленнями рішеннями, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з яких виходив останній частково задовольняючи заявлені вимоги позивача, з огляду на викладене.

Як вбачається з акту оскаржуваної перевірки та апеляційної скарги, виставляючи позивачу податкові повідомлення рішення № НОМЕР_2 від 13.10.2016 року в частині визначення грошових зобовязань з податку на додану вартість на суму 2279226 грн. та № НОМЕР_4 від 13.10.2016 року про визначення грошових зобовязань з податку на доходи фізичних осіб 2964228,86 грн. і застосовуючи штрафні санкції за цими податками, відповідач виходив з того, що позивачем безпідставно не включено до складу рядку 1 Декларації вартість безоплатно наданих послуг технічного обслуговування та ремонту, а також безоплатно реалізованих запчастин на адресу фізичних та юридичних осіб (перелік осіб та послуг згідно додатку № 6). При цьому, доходячи такого висновку відповідачем були відхилені доводи позивача, що вказані послуги не є безоплатними та є гарантійним обслуговуванням.

Відповідно до п. 185.1 ст. 185 Податкового кодексу України, на який посилається відповідач, об'єктом оподаткування є операції платників податку з: а) постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об'єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об'єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю; б) постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу; в) ввезення товарів на митну територію України; г) вивезення товарів за межі митної території України; е) постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.

Приписами п. 187.1 ст. 187 Податкового кодексу України передбачено, що датою виникнення податкових зобов'язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Згідно пп. 14.1.185, 14.1.191, 14.1.202, 14.1.203 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України постачання послуг - будь-яка операція, що не є постачанням товарів, чи інша операція з передачі права на об'єкти права інтелектуальної власності та інші нематеріальні активи чи надання інших майнових прав стосовно таких об'єктів права інтелектуальної власності, а також надання послуг, що споживаються в процесі вчинення певної дії або провадження певної діяльності. З метою оподаткування постачанням послуг, зокрема є: постачання послуг іншій особі на безоплатній основі;

Постачання товарів - будь-яка передача права на розпоряджання товарами як власник, у тому числі продаж, обмін чи дарування такого товару, а також постачання товарів за рішенням суду. З метою застосування терміна «постачання товарів» електрична та теплова енергія, газ, пар, вода, повітря, охолоджене чи кондиційоване, вважаються товаром. Постачанням товарів також вважаються: а) фактична передача матеріальних активів іншій особі на підставі договору про фінансовий лізинг (повернення матеріальних активів згідно з договором про фінансовий лізинг) чи іншої домовленості, відповідно до якої оплата відстрочена, але право власності на матеріальні активи передається не пізніше дати здійснення останнього платежу; б) передача права власності на матеріальні активи за рішенням органу державної влади або органу місцевого самоврядування чи відповідно до законодавства; в) будь-яка із зазначених дій платника податку щодо матеріальних активів, якщо платник податку мав право на віднесення сум податку до податкового кредиту у разі придбання зазначеного майна чи його частини (безоплатна передача майна іншій особі; передача майна у межах балансу платника податку, що використовується у господарській діяльності платника податку для його подальшого використання з метою, не пов'язаною із господарською діяльністю такого платника податку; передача у межах балансу платника податку майна, що планувалося для використання в оподатковуваних операціях, для його використання в операціях, що звільняються від оподаткування або не підлягають оподаткуванню).

Продаж (реалізація) товарів - будь-які операції, що здійснюються згідно з договорами купівлі-продажу, міни, поставки та іншими господарськими, цивільно-правовими договорами, які передбачають передачу прав власності на такі товари за плату або компенсацію незалежно від строків її надання, а також операції з безоплатного надання товарів. Не вважаються продажем товарів операції з надання товарів у межах договорів комісії (консигнації), поруки, схову (відповідального зберігання), доручення, довірчого управління, оперативного лізингу (оренди), інших цивільно-правових договорів, які не передбачають передачі прав власності на такі товари.

Продаж результатів робіт (послуг) - будь-які операції господарського, цивільно-правового характеру з виконання робіт, надання послуг, надання права на користування або розпоряджання товарами, у тому числі нематеріальними активами та іншими об'єктами власності, що не є товарами, за умови компенсації їх вартості, а також операції з безоплатного надання результатів робіт (послуг). Продаж результатів робіт (послуг) включає, зокрема, надання права на користування товарами за договорами оперативного лізингу (оренди), продажу, передачі права відповідно до авторських або ліцензійних договорів, а також інші способи передачі об'єктів авторського права, патентів, знаків для товарів і послуг, інших об'єктів права інтелектуальної, у тому числі промислової власності.

Також, за змістом ст. 162 Податкового кодексу України платниками податку є: фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи; фізична особа - нерезидент, яка отримує доходи з джерела їх походження в Україні; податковий агент.

Згідно положень ст. 163 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування резидента є: загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід; доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання); іноземні доходи - доходи (прибуток), отримані з джерел за межами України.

Відповідно до ст. 164 Податкового кодексу України базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом.

Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду.

Підпунктом 14.1.47 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначено, що додаткові блага - кошти, матеріальні чи нематеріальні цінності, послуги, інші види доходу, що виплачуються (надаються) платнику податку податковим агентом, якщо такий дохід не є заробітною платою та не пов'язаний з виконанням обов'язків трудового найму або не є винагородою за цивільно-правовими договорами (угодами), укладеними з таким платником податку (крім випадків, прямо передбачених нормами розділу IV цього Кодексу).

Відповідно до положень пп. «е» 164.2.17 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються: дохід, отриманий платником податку як додаткове благо (крім випадків, передбачених статтею 165 цього Кодексу) у вигляді: вартості безоплатно отриманих товарів (робіт, послуг), визначеної за правилами звичайної ціни, а також суми знижки звичайної ціни (вартості) товарів (робіт, послуг), індивідуально призначеної для такого платника податку, крім сум, зазначених у підпункті 165.1.53 пункту 165.1 статті 165 цього Кодексу.

Положеннями пп. 165.1.12 п. 165.1 ст. 165 Податкового кодексу України визначено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку не включаються такі доходи: вартість товарів, які надходять платнику податку як гарантійна заміна у порядку, встановленому законом, а також грошова компенсація вартості товарів, надана платнику податку в разі їх повернення продавцю або особі, уповноваженій таким продавцем здійснювати їх гарантійне обслуговування (заміну) протягом гарантійного строку, але не вище ніж ціна придбання таких товарів.

Як встановлено судом першої інстанції та не заперечується апелянтом, 09.04.2014 року між ПрАТ «АвтоКапітал» та ПАТ «ОДЕСА-АВТО» укладено дилерський договір № 301/Д, згідно умов якого договором сторони визначають умови співпраці по реалізації продукції, надання послуг, проведенню рекламних кампаній, інструктаж персоналу, використанню знаків для товарів та послуг тощо з метою створення і підтримання високого авторитету торгівельних марок Даймлер АГ, в тому числі і Mercedes-Benz, Unimog, Evobus серед покупців та досягнення статутних завдань на території відповідальності.

В договорі визначено наступні терміни: дистрибютор ПрАТ «АвтоКапітал», уповноважене виробником на право ексклюзивних продажів продукції в Україні та організацію проведення передпродажної підготовки та після продажного обслуговування відповідно до договору на генеральне представництво від 10.05.2002 року, договору поставки автомобілів з ЗАТ «ЗАЗ» № 265 від 17.04.2007 року; дилерські договори договір про гарантійне та технічне обслуговування № 302/ГТО від 09.04.2014 року, договір поставки оригінальних запчастин та обладнання № 303/зч від 09.04.2014 року, договір № 304/ІК від 09.04.2014 року (консультаційні послуги), дилерський договір поставки автомобілів № 305 а/м від 09.04.2014 року, договір відповідального зберігання № 306/ВЗ від 09.04.2014 року; передпродажна підготовка комплекс робіт відповідно до ДСТУ 2323-93 «Автомобілі і фототехніка. Передпродажна підготовка»; післяпродажне обслуговування обслуговування автомобілів, повязане з проведенням гарантійних і комерційних ремонтів автомобілів, а також технічного обслуговування в гарантійний та післягарантійний період експлуатації.

Судом першої інстанції встановлено, що приписами п. 2.4 зазначеного договору передбачено, що дилер зобовязаний, у тому числі: укласти з дистрибютором договори з після продажного обслуговування ремонту автомобілів, що регламентують права і обовязки дилера по виконання післяпродажного обслуговування і ремонту автомобілів, порядок і розміри компенсації за виконані гарантійні ремонти, протягом 20 календарних днів з моменту надання дистрибютором проектів таких договорів; здійснювати на умовах договорів з після продажного обслуговування та ремонту автомобілів після продажне обслуговування і ремонт автомобілів, у т.ч. придбаних покупцем у іншого дилера дистрибютора; співробітничати з дистрибютором відповідно до його інструкцій та вимог, якщо дистрибютор проводить спеціальну сервісну кампанію або кампанію по відкликанню автомобілів, та чітко і своєчасно виконувати всі вказівки дистрибютора та/або виробника щодо таких спеціальних сервісних кампаній.

Додатком 1 до зазначеного договору визначено процедуру розгляду звернень споживачів.

Також, згідно договору про гарантійне та технічне обслуговування № 302/ГТО від 09.04.2014 року: кампанія заходи по відкликанню виробником автомобілів з метою запобігання або виправлення в них масових виробничих дефектів і недоліків, які виникають у гарантійний та післягарантійний період експлуатації.

Пунктами 2.5, 2.6 зазначеного договору визначено: процедура гарантійного та технічного обслуговування автомобілів регулюється відповідно до вимог дистрибютора, Керівництва по гарантії для України, Керівництва по політиці і процедурам гарантії, а також українським законодавством.

На кожен автомобіль, проданий на території відповідальності поширюється гарантія, яку надає дистрибютор на будь-які дефекти, крім зазначених у пп. 2.9 і 2.10 на певні періоди, що визначені п. 2.6.

Так, п. 2.9 цього договору визначено, що гарантія на автомобілі не поширюється, якщо: на автомобілі виконувалися будь-які роботи третіми особами, що не є офіційними дилерами, а також, якщо такі роботи призвели до зміни оригінальних характеристик і технічних даних, або якщо оригінальні деталі замінювались деталями іншого походження. Пошкодження виникло внаслідок неправильного технічного обслуговування, неправильної експлуатації, перевантаження (навіть тимчасового), помилкових дій водія або ремонтних робіт, виконаних сервісними станціями, не уповноваженими дистрибютором. Якщо автомобіль бере участь в будь-яких заходах спортивного характеру або експлуатується в умовах, що не відповідають рекомендаціям продавця, у т. ч. з недотриманням регламенту технічного обслуговування.

Пунктом 2.14 наведеного вище договору передбачено, що гарантія не поширюється на витратні матеріали та «елементи, які швидко зношуються» або на запчастини, які вважаються частиною звичайних експлуатаційних витрат під час обслуговування автомобіля, відповідальність за заміну яких несе покупець.

Дистрибютор за власним розсудом відремонтує або замінить будь-який з «елементів, які швидко зношуються», якщо на думку дистрибютора він виявиться дефектним.

Підпунктом 3.1.4 зазначеного договору передбачено, що дилер зобовязаний здійснювати якісне та своєчасне усунення виробничих дефектів і недоліків, виявлених у процесі проведення передпродажної підготовки в гарантійний та післягарантійний період експлуатації автомобілів, за рахунок гарантійних зобовязань дистрибютора, якщо не буде встановлено, що ці дефекти чи недоліки виникли внаслідок природного зносу або невиконання покупцем рекомендацій виробника, викладених в сервісній книжці та посібниках (інструкціях) з експлуатації автомобіля або у інших випадках, визначених діючим законодавством України.

Згідно п. 3.2.1 цього ж договору, дилер має право за роботи, виконані за цим договором, отримати від дистрибютора встановлене в кожному випадку відшкодування його витрат.

Дистрибютор у 60-денний термін після одержання від дилера документів згідно п. 3.1.24 договору, зобовязаний компенсувати дилеру підтверджені дистрибютором витрати за виконані гарантійні роботи автомобілів, повязані його гарантійними зобовязаннями згідно даного договору (п. 3.3.2).

Судом першої інстанції також встановлено, що 09.04.2014 року Генеральним директором ПрАТ «АвтоКапітал» затверджено процедуру оформлення та відшкодування гарантійних ремонтів автомобілів Mercedes-Benz, smart.

Аналогічні вимоги щодо здійснення гарантійного та технічного обслуговування передбачені договором від 09.04.2014 року № 0409АДО з додатками, укладеним між позивачем та ПАТ «Українська автомобільна корпорація».

Відповідач не заперечує, що на підтвердження виконання умов зазначених догорів представником позивача надано виписки по рахункам, акти виконаних робіт, податкові накладні, наказ № 1/59/2 від 09.04.2014 року .

Крім того, як зазначено судом першої інстанції, відповідачем під час проведення перевірки також було досліджено договір купівлі-продажу автомобілів марки «Мерседес» від 29.12.2015 року № 552600324 з додатками, який з пояснень посадових осіб позивача під час перевірки являється типовим.

Відповідно до ч. 5 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» гарантійний строк - строк, протягом якого виробник (продавець, виконавець або будь-яка третя особа) бере на себе зобов'язання про здійснення безоплатного ремонту або заміни відповідної продукції у зв'язку з введенням її в обіг.

Приписами ч.ч. 1, 2 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на: 1) захист своїх прав державою; 2) належну якість продукції та обслуговування; 3) безпеку продукції; 4) необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця); 5) відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону; 6) звернення до суду та інших уповноважених державних органів за захистом порушених прав; 7) об'єднання в громадські організації споживачів (об'єднання споживачів).

Споживачі також мають інші права, встановлені законодавством про захист прав споживачів.

Відповідно до положень ч. 5 ст. 6 Закону України «Про захист прав споживачів» виробник (виконавець) зобов'язаний забезпечити використання продукції за призначенням протягом строку її служби, передбаченого нормативним документом або встановленого ним за домовленістю із споживачем, а в разі відсутності такого строку - протягом десяти років.

Виробник (виконавець) зобов'язаний забезпечити технічне обслуговування та гарантійний ремонт продукції, а також її випуск і поставку для підприємств, що здійснюють технічне обслуговування та ремонт, у необхідному обсязі та асортименті запасних частин протягом усього строку її виробництва, а після зняття з виробництва - протягом строку служби, в разі відсутності такого строку - протягом десяти років.

Перелік груп технічно складних побутових товарів, що підлягають гарантійному ремонту (обслуговуванню) або гарантійній заміні, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно положень ч. 1 ст. 7 Закону України «Про захист прав споживачів», виробник (виконавець) забезпечує належну роботу (застосування, використання) продукції, в тому числі комплектуючих виробів, протягом гарантійного строку, встановленого нормативно-правовими актами, нормативними документами чи договором.

Статтею 8 вказаного Закону передбачено, що у разі виявлення протягом встановленого гарантійного строку недоліків споживач, в порядку та у строки, що встановлені законодавством, має право вимагати: 1) пропорційного зменшення ціни; 2) безоплатного усунення недоліків товару в розумний строк; 3) відшкодування витрат на усунення недоліків товару.

У разі виявлення протягом встановленого гарантійного строку істотних недоліків, які виникли з вини виробника товару (продавця, виконавця), або фальсифікації товару, підтверджених за необхідності висновком експертизи, споживач, в порядку та у строки, що встановлені законодавством і на підставі обов'язкових для сторін правил чи договору, має право за своїм вибором вимагати від продавця або виробника: 1) розірвання договору та повернення сплаченої за товар грошової суми; 2) вимагати заміни товару на такий же товар або на аналогічний, з числа наявних у продавця (виробника), товар.

Згідно положень розділу VIII «Гарантійні зобовязання виконавця і їх установлення» Правил надання послуг з технічного обслуговування і ремонту колісних транспортних засобів, затверджених Наказом Міністерства інфраструктури України від 28.11.2014 року № 615, виконавець гарантує замовнику виконання передбачених договором послуг у повному обсязі.

Виконавець гарантує відповідність КТЗ, його складових частин (систем) у процесі технічного обслуговування та (або) ремонту вимогам технічної документації.

У гарантійних зобовязаннях виконавцем зазначаються його зобовязання щодо складових частин та систем, установлених на КТЗ, зобовязання щодо виконаних робіт, початок гарантійного строку і його тривалість.

Гарантійні зобовязання виконавця стосовно виконаних робіт (операцій) з технічного обслуговування і ремонту колісних транспортних засобів та їх складових частин (систем) наведено у додатку 4 до цих Правил.

Гарантійні зобовязання виконавця не поширюються на складові частини (системи), надані йому замовником.

Якщо замовник відмовляється оплачувати роботи з приведення у задовільний технічний стан складових частин та систем, що негативно впливають на ресурс відремонтованих та (або) тих, що обслуговувалися, виконавець не надає гарантійних зобовязань, про що зазначається в акті передавання-приймання КТЗ та договорі.

Початок гарантійного строку обчислюється з дня передачі замовнику КТЗ чи його складових частин (систем). У разі відправлення відремонтованих складових частин (систем) КТЗ поштою гарантійний строк обчислюється від дня доставки складової частини замовнику, а якщо складова частина потребує спеціального встановлення (підключення) або складання - від дня його здійснення. Складання здійснюється виконавцем або третьою стороною, якщо це передбачено відповідним договором.

Гарантійний строк збільшується на час перебування КТЗ чи його складової частини в гарантійному ремонті або технічному обслуговуванні у виконавця. Зазначений час обчислюється від дня, коли замовник звернувся до виконавця з претензією.

Гарантійний строк на послуги з регламентованого виробником технічного обслуговування КТЗ чи їх складових частин, що передбачене їх інструкцією (настановою) з експлуатації чи сервісною книжкою, а в разі їх відсутності - Положенням про технічне обслуговування і ремонт, установлюється не меншим, ніж період до наступного періодичного технічного обслуговування.

Гарантійні зобовязання не встановлюються на виконання прибирально-мийних робіт, заправлення автомобільним паливом.

Разом з претензією, предявленою на послуги з технічного обслуговування та (або) ремонту, має бути наданий документ (накладна, квитанція, платіжне доручення, наряд-замовлення, договір тощо), що підтверджує оплату замовником вартості послуг з технічного обслуговування та (або) ремонту, а також на якому є запис, що містить покази опломбованого лічильника пробігу на спідометрі (тахографі) КТЗ, дату надання послуг, підпис відповідальної особи виконавця, скріплений печаткою виконавця (за наявності).

Гарантійні зобовязання виконавця, що визначають безпеку транспортного засобу, установлюються не меншими за встановлені в додатку 4 до цих Правил для КТЗ та їх складових частин (систем), що перебували в експлуатації не більш як 5 років.

Гарантійні зобовязання можуть зменшуватися залежно від строку перебування КТЗ чи його складових частин в експлуатації:на 10 % - для строку експлуатації 5 - 8 років; на 20 % - для строку експлуатації понад 8 років.

Інформацію щодо заповнення гарантійного талона колісного транспортного засобу, його складових частин (систем) наведено в додатку 5 до цих Правил.

Судом досліджено додаток № 6 до акту перевірки, в якому визначено перелік субєктів господарювання, що отримали безоплатні послуги технічного обслуговування та ремонту автомобілів, а також запчастин, та докази, що надані представником позивача, а саме: заяви, акти виконаних робіт, наряди-замовлення, гарантійні модулі виробника на проведення ремонту, акти приймання-передачі автомобілів по VIN-кодам автомобілів, що визначені у додатку 6 до акту перевірки.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що надані представником позивача докази підтверджують факт надання позивачем саме гарантійних послуг, оскільки їх виконано у відповідності до укладених між сторонами зазначених вище договорів, згідно яких вбачається можливість дистрибютора надавати гарантійні послуги і у післягарантійний період і щодо «елементів, які швидко зношуються», якщо на думку дистрибютора вони виявляться дефектними. Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно зазначено, що позивачем такі послуги надано у відповідності до затвердженої процедури оформлення та відшкодування гарантійних ремонтів автомобілів, та з належним чином оформленими первинними документами, до яких у відповідача не виникло зауважень при проведенні перевірки.

На підставі наведеного, враховуючи встановлені судом обставини щодо надання позивачем саме гарантійних послуг відповідно до укладених договорів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідач безпідставно визначив, що вартість наданих послуг технічного обслуговування та ремонту, а також реалізованих запчастин на адресу фізичних та юридичних осіб підлягає включенню позивачем до декларації в якості безоплатної та відповідно дійшов хибного висновку про заниження позивачем ПДВ та податку на доходи фізичних осіб, а тому оскаржувані податкові повідомлення рішення № НОМЕР_2 від 13.10.2016 року в частині визначення грошових зобовязань з податку на додану вартість на суму 2279226 грн. та № НОМЕР_4 від 13.10.2016 року про визначення грошових зобовязань з податку на доходи фізичних осіб у розмірі 2964228,86 грн. і застосування штрафних санкцій за цими податками на підставі наведених висновків є протиправними та підлягають скасуванню.

Також, як вбачається з акту оскаржуваної перевірки та апеляційної скарги, підставою для виставлення позивачу податкового повідомлення рішення № НОМЕР_2 від 13.10.2016 року в частині визначення грошових зобовязань з податку на додану вартість на суму 276566 грн. і застосування штрафних санкцій за цим податком став висновок відповідача про те, що в періоді, який перевірявся, собівартість реалізованих послуг по ремонту та обслуговування автомобілів значно перевищує вартість їх реалізації, в результаті чого підприємством частково не відображались доходи по послугам власного виробництва (здійснення ремонтних робіт та послуги технічного обслуговування автомобілів), які акумулювались та формувались на рахунках 23 «Виробництво» та відображались у складі витрат на рахунку 903 «Собівартість реалізованих робіт і послуг».

Проте, в акті перевірки не зазначені критерії для визнання доходу по спірним операціям у розмірі витрат, відображених на рахунку 903, оскільки не зазначені, зокрема, джерела відшкодування

Висновки акту перевірки ґрунтуються виключно на співставленні рахунків бухгалтерського обліку 703 і 903 без будь-яких посилань на первинні документи.

Аналогічних висновків прийшла і Державна фіскальна служба України приймаючи рішення за результатами розгляду скарги позивача.

Так, колегією суддів встановлено, що відповідачем посилаючись на одні і ті ж самі висновки про те, що собівартість реалізованих послуг по ремонту та обслуговування автомобілів значно перевищує вартість їх реалізації, визначив позивачу податкові зобовязання з ПДВ на суму 276566 грн. та зменшив відємне значення податку на прибуток на суму 3095897 грн.

Проте, розглядаючи скаргу позивача на вказані податкові повідомлення рішення, ДФС України, доходячи обґрунтованого висновку про не підтвердження жодними доказами вказаних висновків акту перевірки, помилково скасувала лише ППР № НОМЕР_5 від 13.10.2016 року на суму 3095897 грн., залишивши в силі ППР № НОМЕР_2 від 13.10.2016 року в частині суми 276566 грн., що суперечить наведеним висновкам останньої.

На підставі наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність оскаржуваного податкового повідомлення рішення № НОМЕР_2 від 13.10.2016 року в частині визначення грошових зобовязань з податку на додану вартість на суму 276566 грн. і застосування штрафних санкцій з цього податку, та наявність підстав для його скасування.

Що стосується податкового повідомлення рішення № НОМЕР_3 від 13.10.2016 року про застосування штрафних (фінансових) санкцій на суму 29203,90 грн. за порушення законодавства про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно приписів п. 2.6 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого Постановою Правління Національного банку від 15.12.2004 року № 637, уся готівка, що надходить до кас, має своєчасно (у день одержання готівкових коштів) та в повній сумі оприбутковуватися.

Оприбуткуванням готівки в касах підприємств, які проводять готівкові розрахунки з оформленням їх касовими ордерами і веденням касової книги відповідно до вимог глави 4 цього Положення, є здійснення обліку готівки в повній сумі її фактичних надходжень у касовій книзі на підставі прибуткових касових ордерів.

У разі проведення готівкових розрахунків із застосуванням РРО або використанням РК оприбуткуванням готівки є здійснення обліку зазначених готівкових коштів у повній сумі їх фактичних надходжень у книзі обліку розрахункових операцій на підставі фіскальних звітних чеків РРО (даних РК).

Підприємствам, яким Законом України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» надано право проводити розрахунки готівкою із споживачами без використання РРО та РК і специфіка функціонування яких унеможливлює оформлення ними кожної операції касовим ордером (продаж проїзних і перевізних документів; білетів державних лотерей; квитків на відвідування культурно-спортивних і видовищних закладів тощо), дозволяється оприбутковувати готівку наприкінці робочого дня за сукупністю операцій у цілому за робочий день з оформленням касовими документами і відображенням у відповідній книзі обліку.

Суми готівки, що оприбутковуються, мають відповідати сумам, визначеним у відповідних касових (розрахункових) документах.

Відповідно до п. 4.2 Положення, усі надходження і видачу готівки в національній валюті підприємства відображають у касовій книзі (додаток 5).

Кожне підприємство (юридична особа), що має касу, веде одну касову книгу для обліку операцій з готівкою в національній валюті (без урахування кас відокремлених підрозділів).

Відокремлені підрозділи підприємств, які проводять операції з приймання готівки за продану продукцію (товари, роботи, послуги) з оформленням її прибутковим касовим ордером, а також з видачі готівки на виплати, пов'язані з оплатою праці, виробничі (господарські) потреби, інші операції з оформленням їх видатковими касовими ордерами і відомостями, ведуть касову книгу. Відокремлені підрозділи підприємств, страхові агенти, брокери, розповсюджувачі лотерей, які здійснюють готівкові розрахунки із застосуванням РРО або РК та веденням КОРО, але не проводять операцій з приймання (видачі) готівки за касовими ордерами, а також підприємці касової книги не ведуть.

Аркуші касової книги мають бути пронумеровані, прошнуровані та скріплені відбитком печатки підприємства (юридичної особи).

Кількість аркушів у касовій книзі засвідчується підписами керівника і головного бухгалтера підприємства (юридичної особи).

Записи в касовій книзі здійснюються у двох примірниках (через копіювальний папір) чорнилом темного кольору чорнильною або кульковою ручкою. Перші примірники, що є невідривною частиною аркуша касової книги «Вкладні аркуші касової книги», залишаються в касовій книзі. Другі примірники, що є відривною частиною аркуша касової книги «Звіт касира», є документом, за яким касири звітують щодо руху грошей у касі. Перші і другі примірники мають однакові номери.

Виправлення в касовій книзі, як правило, не допускаються. Якщо виправлення зроблені, то вони засвідчуються підписами касира, а також головного бухгалтера або особи, що його заміщує.

Пунктом 1 Указу Президента України № 4363/95 від 12.06.1995 року «Про застосування штрафних санкцій за порушення з регулювання обігу готівки» передбачено, що у разі порушення юридичними особами всіх форм власності, фізичними особами - громадянами України, іноземними громадянами та особами без громадянства, які є суб'єктами підприємницької діяльності, а також постійними представництвами нерезидентів, через які повністю або частково здійснюється підприємницька діяльність, норм з регулювання обігу готівки у національній валюті, що встановлюються Національним банком України, до них застосовуються фінансові санкції у вигляді штрафу, у тому числі, за неоприбуткування (неповне та/або несвоєчасне) оприбуткування у касах готівки - у п'ятикратному розмірі неоприбуткованої суми.

Як вбачається з акту оскаржуваної перевірки та апеляційної скарги, виставляючи позивачу податкове повідомлення рішення № НОМЕР_3 від 13.10.2016 року про застосування штрафних (фінансових) санкцій на суму 29203,90 грн. за порушення законодавства про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, відповідач виходив з встановлених обставин стосовно того, що філією «Автоцентр-Балтський» не оприбутковано готівкових коштів в прошнурованій та належним чином зареєстрованій книзі обліку розрахункових операцій на загальну суму 5840,78 грн., а саме: за 08.01.2015 року 1117,70 грн., за 06.07.2015 року 1851,68 грн., за 07.07.2015 року 1980,16 грн., за 08.07.2015 року 891,24 грн., чим порушено вимоги п. 2.6 гл. 2 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого Постановою правління Національного банку України від 15.12.2004 року № 637.

Разом з тим, в акті оскаржуваної перевірки не визначено, які саме досліджувались відповідачем документи при встановленні вказаних обставин.

В ході судового розгляду справи відповідач посилається на книгу ОРО філії «Автоцентр-Балтський», яка датована 15.07.2015 року (дата реєстрації).

Проте, дати на які посилається відповідач передують даті вказаної книги ОРО.

В поданій апеляційній скарзі відповідачем так само не визначено на підставі яких саме документів останній прийшов до висновку про не оприбуткування філією «Автоцентр-Балтський» готівкових коштів на вказані суми.

Відповідач не встановив, яким чином здійснювалось оприбуткування готівкових коштів філією «Автоцентр-Балтський» в січні та з 6-8 липня 2015 року.

Колегія суддів наголошує, що суд не може перебирати на себе функції податкової щодо проведення перевірки підприємства, зокрема, з питань ведення касових операцій. Перевіряючи правовірність податкових повідомлень рішень суд повинен надати оцінку доводам податкового органу покладені в основу цих рішень.

Таким чином, враховуючи, що податковим органом не доведено правовірність винесення податкового повідомлення рішення № НОМЕР_3 від 13.10.2016 року, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про його протиправність та наявність підстав для скасування.

Крім того, як вбачається з акту оскаржуваної перевірки та апеляційної скарги, виставляючи позивачу податкове повідомлення рішення № НОМЕР_1 від 15.12.2016 року в частині зменшення позивачу суми відємного значення обєкта оподаткування податком на прибуток на 70310 грн., відповідач виходив з того, що в декларації з податку на прибуток за 2014 рік ПАТ «ОДЕСА-АВТО» безпідставно відносились до складу рядку 05.1 Декларацій «Собівартість придбаних (виготовлених) та реалізованих товарів (робіт, послуг)» витрати повязані з нарахуванням амортизації основних засобів по філіям: філія «Болградська СТО» ПАТ «ОДЕСА-АВТО», філія «Великомихайлівська СТО» ПАТ «ОДЕСА-АВТО», філія «Авангард-Автосервіс» ПАТ «ОДЕСА-АВТО» на загальну суму 70310 грн., оскільки згідно наданих документів до перевірки та оборотних відомостей по рахунках за вищевказаний період дані філії не здійснювали діяльність та не здійснювали реалізацію робіт та послуг.

Згідно положень п.п. 14.1.3, 14.1.9 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України амортизація - систематичний розподіл вартості основних засобів, інших необоротних та нематеріальних активів, що амортизується, протягом строку їх корисного використання (експлуатації), балансова вартість основних засобів, інших необоротних та нематеріальних активів - сума залишкової вартості таких засобів та активів, яка визначається як різниця між первісною вартістю з урахуванням переоцінки і сумою накопиченої амортизації;

Приписами п.п. 138.1, 138.2, 138.4, 138.8 ст. 138 Податкового кодексу України встановлено, що склад витрат та порядок їх визнання витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6-138.9, підпунктами 138.10.2-138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Витрати операційної діяльності включають, у тому числі, собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2-140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.

Витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, крім нерозподільних постійних загальновиробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

Собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг складається з витрат, прямо пов'язаних з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг, а саме: прямих матеріальних витрат; прямих витрат на оплату праці; амортизації виробничих основних засобів та нематеріальних активів, безпосередньо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; загальновиробничі витрати, які відносяться на собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку; вартості придбаних послуг, прямо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; інших прямих витрат, у тому числі витрат з придбання електричної енергії (включаючи реактивну);

Відповідно до п.п. 114.1, 144.2 ст. 144 Податкового кодексу України амортизації підлягають: витрати на придбання основних засобів, нематеріальних активів та довгострокових біологічних активів для використання в господарській діяльності; витрати на самостійне виготовлення (створення) основних засобів, нематеріальних активів, вирощування довгострокових біологічних активів для використання в господарській діяльності, в тому числі витрати на оплату заробітної плати працівникам, які були зайняті на виготовленні (створенні) основних засобів та нематеріальних активів; витрати на проведення ремонту, реконструкції, модернізації та інших видів поліпшення основних засобів, що перевищують 10 відсотків сукупної балансової вартості всіх груп основних засобів, що підлягають амортизації, на початок звітного року; витрати на капітальне поліпшення землі, не пов'язане з будівництвом, а саме іригацію, осушення та інше подібне капітальне поліпшення землі;капітальні інвестиції, отримані платником податку з бюджету, у вигляді цільового фінансування на придбання (створення) об'єкта інвестування (основного засобу, нематеріального активу) за умови визнання доходів пропорційно сумі нарахованої амортизації по такому об'єкту відповідно до положень підпункту 137.2.1 пункту 137.2 статті 137 цього Кодексу; сума переоцінки вартості основних засобів, проведеної відповідно до статті 146 цього Кодексу; вартість безоплатно отриманих об'єктів енергопостачання, газо- і теплозабезпечення, водопостачання, каналізаційних мереж, побудованих споживачами на вимогу спеціалізованих експлуатуючих підприємств згідно з технічними умовами на приєднання до вказаних мереж або об'єктів; вартість основних засобів, безоплатно отриманих або виготовлених чи споруджених за рахунок коштів бюджету або кредитів, залучених Кабінетом Міністрів України чи під гарантії Кабінету Міністрів України, у разі виконання зобов'язань за гарантією Кабінетом Міністрів України; вартість безоплатно отриманих для експлуатації підприємствами залізничного транспорту загального користування основних засобів транспортної інфраструктури, що перебували на балансі інших підприємств; вартість основних засобів, визначена на рівні звичайної ціни, отриманих в концесію відповідно до Закону України «Про особливості передачі в оренду чи концесію об'єктів централізованого водо-, теплопостачання і водовідведення, що перебувають у комунальній власності».

Не підлягають амортизації та повністю відносяться до складу витрат за звітний період витрати платника податку на: утримання основних засобів, що знаходяться на консервації; ліквідацію основних засобів; придбання (виготовлення) сценічно-постановочних предметів вартістю до 5 тисяч гривень театрально-видовищними підприємствами - платниками податку; витрати на виробництво національного фільму та придбання майнових прав інтелектуальної власності на національний фільм.

Приписами п. 146.2 ст. 146 Податкового кодексу України передбачено, що амортизація об'єкта основних засобів нараховується протягом строку корисного використання (експлуатації) об'єкта, установленого платником податку, але не менше мінімально допустимого строку, встановленого пунктом 145.1 статті 145 цього Кодексу, помісячно, починаючи з місяця, що наступає за місяцем введення об'єкта основних засобів в експлуатацію і зупиняється на період його реконструкції, модернізації, добудови, дообладнання, консервації та інших видів поліпшення та консервації.

Враховуючи наведені норми законодавства, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про помилковість доводів відповідача, оскільки приписами п. 146.2 ст. 146 Податкового кодексу України прямо передбачено, що нарахування амортизації обєкта основних засобів зупиняється у випадках його реконструкції, модернізації, добудови, дообладнання, консервації та інших видів поліпшення та консервації. Проте, як під час розгляду справи в суді першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду, представником відповідача не надано суду доказів, які б свідчили про наявність підстав для зупинення нарахування амортизації основних засобів по філіям «Болградська СТО» ПАТ «ОДЕСА-АВТО», «Великомихайлівська СТО» ПАТ «ОДЕСА-АВТО», «Авангард-Автосервіс» ПАТ «ОДЕСА-АВТО».

Також, як вбачається з акту оскаржуваної перевірки та апеляційної скарги, виставляючи позивачу податкове повідомлення рішення № НОМЕР_1 від 15.12.2016 року в частині зменшення позивачу суми відємного значення обєкта оподаткування податком на прибуток на 6698287 грн., відповідач виходив з того, що ПАТ «ОДЕСА-АВТО» в рахунок наявної кредиторської заборгованості за договорами постачання товарів (робіт, послуг) видавались прості векселя на адресу ТОВ «ОСОБА_2 Груп» АА № 1999029 від 14.02.2011 року, дата погашення векселя 31.12.2012 року, номінальна вартість: 1200000 грн., АА № 1999030 від 14.02.2011 року, дата погашення векселя 31.12.2013 року, номінальна вартість векселя 1200000 грн., АТ «Українська Автомобільна Корпорація» АА № 1999034 від 01.03.2011 року, дата погашення векселя 31.12.2012 року, номінальна вартість векселя 2149143,68 грн., АА № 1999035 від 01.03.2011 року, дата погашення векселя 31.12.2013 року, номінальна вартість векселя 2149143,68 грн. Відповідач вказує, що в рахунок погашення вищезазначених векселів оплату в грошовій формі ПАТ «ОДЕСА-АВТО» не здійснювало. При цьому, відповідачем було встановлено, що позивачем в рахунок погашення вказаної заборгованості були виписані нові векселя, проте ці обставини відповідачем не прийняті до уваги та останній дійшов висновку, що ПАТ «ОДЕСА-АВТО» безпідставно не включено до складу інших доходів за 2014 рік суму безнадійної кредиторської заборгованості в розмірі 6698287 грн. Доходячи такого висновку відповідач послався на порушення позивачем пп. 14.1.11 п. 14.1 ст. 14, пп. 135.5.4 п. 135.4 ст. 135 Податкового кодексу України.

За правилами пп. 135.5.4 п. 135.4 ст. 135 Податкового кодексу України, на які посилається відповідач, в редакції на момент виникнення спірних правовідносин, інші доходи включають: вартість товарів, робіт, послуг, безоплатно отриманих платником податку у звітному періоді, визначена на рівні не нижче звичайної ціни, суми безповоротної фінансової допомоги, отриманої платником податку у звітному податковому періоді, безнадійної кредиторської заборгованості, крім випадків, коли операції з надання/отримання безповоротної фінансової допомоги проводяться між платником податку та його відокремленими підрозділами, які не мають статусу юридичної особи.

Згідно вимог пп. 14.1.11 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України безнадійна заборгованість - заборгованість, що відповідає одній з таких ознак: а) заборгованість за зобов'язаннями, щодо яких минув строк позовної давності; б) прострочена заборгованість фізичної або юридичної особи, що не погашена внаслідок недостатності майна зазначеної особи, за умови, що дії кредитора, спрямовані на примусове стягнення майна боржника, не призвели до повного погашення заборгованості; в) заборгованість суб'єктів господарювання, визнаних банкрутами у встановленому законом порядку або припинених як юридичні особи у зв'язку з їх ліквідацією; г) заборгованість, яка виявилася непогашеною внаслідок недостатності коштів, одержаних після звернення кредитором стягнення на заставлене майно відповідно до закону та договору, за умови, що інші дії кредитора щодо примусового стягнення іншого майна позичальника, визначені нормативно-правовими актами, не призвели до повного покриття заборгованості; ґ) заборгованість, стягнення якої стало неможливим у зв'язку з дією обставин непереборної сили, стихійного лиха (форс-мажорних обставин), підтверджених у порядку, передбаченому законодавством; д) прострочена заборгованість померлих фізичних осіб, а також осіб, які у судовому порядку визнані безвісно відсутніми, недієздатними або оголошені померлими, а також прострочена заборгованість фізичних осіб, засуджених до позбавлення волі.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду, 20.12.2007 року між ТОВ «УкрАвтоЗАЗ-Сервіс» (правонаступник ТОВ «УкрАвтоЗАЗ-Сервіс» - ТОВ «ОСОБА_2 Груп») укладено договори постачання № 70зш, № 19 зо, № 35 нш/з та додаткові угоди до них, згідно яких розрахунки по договору можуть здійснюватися шляхом видачі простих векселів.

Також, 06.03.2009 року між ТОВ «УкрАвтоЗАЗ-Сервіс» (правонаступник ТОВ «УкрАвтоЗАЗ-Сервіс» - ТОВ «ОСОБА_2 Груп») укладено договори постачання № 70зш/пп, № 19 зо/пп та додаткові угоди до них, згідно яких розрахунки по договору можуть здійснюватися шляхом видачі простих векселів.

Крім того, між ПАТ «Українська Автомобільна Корпорація» та ПАТ «ОДЕСА-АВТО» було укладено договір поставки № 2807 від 28.07.2011 року та додатковий договір № 3 до договору поставки № 2807 від 28.07.2011 року від 09.08.2015 року, з яких вбачається, що погашення заборгованості покупця перед продавцем може здійснюватися шляхом видачі покупцем простого векселя постачальнику.

Як встановлено судом першої інстанції та не заперечується апелянтом, згідно актів прийому-передачі, ПАТ «ОДЕСА-АВТО» передало АТ «Українська Автомобільна Корпорація» та ТОВ «ОСОБА_2 Груп» прості векселі АА № 1999029 від 14.02.2011 року, АА № 1999030 від 14.02.2011 року, АА № 1999034 від 01.03.2011 року, АА № 1999035 від 01.03.2011 року.

Відповідно до ст. 14 Закону України «Про цінні папери і фондовий ринок» від 23.02.2006 року (в редакції, чинній на момент виникнення між сторонами спірних відносин) вексель - цінний папір, який засвідчує безумовне грошове зобов'язання векселедавця або його наказ третій особі сплатити після настання строку визначену суму власнику векселя (векселедержателю).

Згідно зі ст. 77 Уніфікованого закону про переказний та простий векселі, ратифікованого Верховною Радою України Законом України від 06.07.1999 року № 826-ХІV «Про приєднання України до Женевської конвенції 1930 року, якою запроваджено Уніфікований закон про переказні векселі та прості векселі» (набув чинності для України 06.01.2000 року), до простих векселів застосовуються такі самі положення, що стосуються переказних векселів, тією мірою, якою вони є сумісними з природою цих документів, а саме положення щодо: індосаменту (статті 11 - 20); строку платежу (статті 33 - 37); платежу (статті 38 - 42); права регресу у разі неплатежу (статті 43 - 50, 52 - 54); платежу у порядку посередництва (статті 55, 59 - 63); копій (статті 67 і 68); змін (стаття 69); позовної давності (статті 70 і 71); неробочих днів, обчислення строків і заборони пільгових строків (статті 72, 73 і 74). До простого векселя також застосовуються такі положення: положення, які стосуються переказного векселя, який підлягає оплаті за адресою третьої особи або у місцевості, іншій, ніж місце проживання трасата (статті 4 і 27); застереження про відсотки (стаття 5); розбіжності щодо суми, яка підлягає оплаті (стаття 6); наслідки підпису відповідно до умов, зазначених у статті 7; наслідки підпису особи, яка діє без повноважень або з перевищенням своїх повноважень (стаття 8); і положення, які стосуються бланкового переказного векселя (стаття 10). До простого векселя також застосовуються такі положення: положення щодо забезпечення авалем (статті 30 - 32); у випадку, передбаченому в останньому абзаці статті 31, якщо в авалі не зазначено, за кого він даний, вважається, що він даний за векселедавця простого векселя.

Відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону України «Про обіг векселів в Україні» умова щодо проведення розрахунків із застосуванням векселів обов'язково відображається у відповідному договорі, який укладається в письмовій формі. У разі видачі (передачі) векселя відповідно до договору припиняються грошові зобов'язання щодо платежу за цим договором та виникають грошові зобов'язання щодо платежу за векселем.

Приписами ст. 6 вказаного Закону передбачено, що платіж за векселем на території України здійснюється тільки в безготівковій формі.

Згідно з частиною першою статті 70 Уніфікованого закону про переказні векселі та прості векселі позовні вимоги до акцептанта, які виливають з переказного векселя, погашаються із закінченням трьох років, які обчислюються від дати настання строку платежу.

Відповідно до ст. 52 Уніфікованого закону про переказні векселі та прості векселі кожна особа, якій належить право регресу, може, при відсутності угоди щодо протилежного, одержати платіж за допомогою нового векселя (зворотного переказного векселя), виданого зі строком платежу за пред'явленням на одну із зобов'язаних перед нею осіб, який підлягає оплаті за місцем проживання цієї особи.

Як встановлено судом першої інстанції та не заперечується апелянтом, ПАТ «ОДЕСА-АВТО» здійснило погашення за векселями АА № 1999029 від 14.02.2011 року, АА № 1999030 від 14.02.2011 року, АА № 1999034 від 01.03.2011 року, АА № 1999035 від 01.03.2011 року шляхом видачі в якості засобів платежу нових простих векселів АА № 2245256 від 27.12.2012 року, АА № 2245257 від 27.12.2012 року, АА 2245263 від 26.12.2013 року, АА 2245264 від 26.12.2013 року, такою ж номінальною вартістю, що і попередні.

Згідно наданих копій зазначених векселів заборгованість за ними погашена повністю 28.12.2016 року.

На підставі наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач дійшов хибного висновку, що наведена заборгованість позивача не є погашеною та відповідно є безнадійною заборгованістю, що підлягала включенню до складу інших доходів 2014 року.

Колегія суддів наголошує, що в поданій апеляційній скарзі апелянтом жодним чином не обґрунтовано підстав не прийняття виписаних позивачем простих векселів в якості засобів платежу, а так само жодним не обґрунтовано підстав для не врахування погашення заборгованості за цими векселями.

Також, колегія суддів вважає, що позивачем вірно наголошено, що доходячи висновку про те, що вказана заборгованість позивача є безнадійною станом на 2014 року, відповідачем безпідставно не враховано, що за правилами ст. 70 Уніфікованого закону про переказний та простий векселі, позовні вимоги до акцептанта, які виливають з переказного векселя, погашаються із закінченням трьох років, які обчислюються від дати настання строку платежу. Таким чином, вбачається, що станом на 2014 рік не закінчився строк для предявлення позовних вимог щодо векселів № 1999029 від 14.02.2011 року (дата погашення 31.12.2012 року), АА № 1999030 від 14.02.2011 року (дата погашення 31.12.2013 року), АА № 1999034 від 01.03.2011 року (дата погашення 31.12.2012 року), АА № 1999035 від 01.03.2011 року (дата погашення 31.12.2013 року), що виключає можливість включення заборгованості за цими векселями до складу інших доходів в якості безнадійної заборгованості у вказаний період.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що оскаржуване податкове повідомлення рішення № НОМЕР_1 від 15.12.2016 року є протиправним та підлягає скасуванню.

На підставі наведеного у сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення заявлених вимог позивача в частині визнання протиправними та скасування в повному обсязі податкових повідомлень-рішень: № НОМЕР_1 від 15.12.2016 року, № НОМЕР_2 від 13.10.2016 року, № НОМЕР_3 від 13.10.2016 року, № НОМЕР_4 від 13.10.2016 року.

Доводи апеляційної скарги повністю спростовуються наведеними висновками суду. Колегія суддів звертає увагу на те, що в поданій апеляційній скарзі апелянт лише посилається на висновки акту перевірки, при цьому, не зазначаючи в чому полягає неправильність висновків суду в оскаржуваному рішенні.

Згідно вимог ч. 1 ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, оскільки висновки суду першої інстанції обґрунтовані та відповідають чинному законодавству, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують, колегія суддів, на підставі ст. 200 КАС України, приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а постанови суду - без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 12 липня 2017 року залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 12 липня 2017 року по справі за адміністративним позовом Приватного акціонерного товариства «ОДЕСА-АВТО» до Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області про визнання протиправними та скасування наказів, визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів після набрання законної сили безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя: М.П. Коваль

Суддя: С.Д. Домусчі

Суддя: О.О. Кравець

20 листопада 2017 р.