Справа № 315/797/17(2-а/315/23/17)
Суддя: Юрко І.В.
Дата ухвалення: 2017-11-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

16 листопада 2017 рокусправа № 315/797/17(2-а/315/23/17)
Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Юрко І.В., суддів: Олефіренко Н.А., Чумака С. Ю.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1, Гуляйпільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на постанову Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 22 вересня 2017 року у справі №315/797/17 за позовом ОСОБА_1 до Гуляйпільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання протиправною бездіяльність щодо невиплати пенсії та зобов'язання відновлення виплат, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач 07.07.2017 рокку звернулась до Гуляйпільського районного суду Запорізької області з позовом до Гуляйпільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, в якому просила:

- визнати протиправними дії пенсійного органу щодо припинення виплати їй пенсії з 01.03.2016 року;

- зобов'язати відповідача відновити їй виплату пенсії з моменту припинення виплати.

Постановою Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 22 вересня 2017 року позов задоволено частково.

Адміністративний позов в частині позовних вимог щодо зобов'язання Гуляйпільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області здійснити виплату заборгованості з 01 березня 2016 року по 05 січня 2017 року включно - залишено без розгляду.

Визнано протиправною бездіяльність Гуляйпільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо невиплати ОСОБА_1 пенсії.

Зобов'язано Гуляйпільське об'єднане управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області поновити щомісячну виплату пенсії за віком ОСОБА_1 та сплатити заборгованість за період з 06 січня 2017 року.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просила змінити постанову суду першої інстанції та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач також не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив постанову суду першої інстанції скасувати та відмовити у задоволенні адміністративного позову в повному обсязі. Просив розглянути справу за відсутності представника пенсійного органу.

Представник позивача надіслав електроною поштою до апеляційного суду заяву, якою просив розглянути справу за його відсутності та відсутності позивача.

Відповідно до частини четвертої статті 196 Кодексу адміністративного судочинства України неприбуття у судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час та місце апеляційного розгляду, та явка яких у відповідності до статті 120 Кодексу адміністративного судочинства України не визнавалась судом обов'язковою, не перешкоджає судовому розгляду справи.

За нормами пункту 2 частини першої статті 197 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, так як не прибула жодна з осіб, які беруть участь у справі, у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Відповідно до частини першої статті 195 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги в разі встановлення під час апеляційного провадження порушень, допущених судом першої інстанції, які призвели до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, встановила наступне.

Позивач - ОСОБА_1 з 2003 року перебуває на обліку в органах Пенсійного Фонду України як одержувач пенсії за віком (а.с.8).

Згідно довідки від 05.12.2014 року № ОСОБА_1 було взято на облік, як особу, яка переміщується з тимчасово окупованої території України (району проведення антитерористичної операції), відповідно до якої зареєстрованим місцем проживання вказано АДРЕСА_1 (а.с.6).

22.10.2014 року ОСОБА_1 звернулась до Гуляйпільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області з заявою на запит пенсійної справи з управління ПФУ м.Харцизька Донецької області (а.с.31).

Розпорядженням відповідача від 22.11.2014 року за №801772 позивача взято на облік та з цього часу виплачувалась пенсія як внутрішньо переміщеній особі.

Починаючи з 01 березня 2016 року виплата пенсії ОСОБА_1 припинена.

Як вбачається з листа пенсійного органу №957/03 від 02.06.2017 року виплата пенсії позивачу припинена на підставі оновленої бази даних про взяття на облік осіб, які переміщуються з тимчасово окупованої території України, наданої управлінням соціального захисту населення Гуляйпільської районної державної адміністрації Запорізької області за результатами електронного обміну інформацією з Єдиною інформаційною базою даних про внутрішньо переміщених осіб електронна пенсійна справа АСОПД/КОМТЕХ на №128315 ОСОБА_1 містить особливість «Переселенець не зареєстрований» (код 93), що є підставою для припинення пенсійних виплат (а.с.10).

Не погодившись з припиненням виплати пенсії, ОСОБА_1 оскаржила дії відповідача до суду.

Вирішуючи питання про обґрунтованість судового рішення, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Таким чином, право особи на отримання пенсії, як складова права на соціальний захист, є її конституційним правом.

Відповідно до Преамбули Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі по тексту - Закон №1058) цей Закон, розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

Зміна умов і норм загальнообов'язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

Статтею 4 Закону №1058 встановлено, що законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, цього Закону, закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відмінні від загальнообов'язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

Частиною 3 статті 4 Закону №1058 визначено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону №1058 передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Таким чином, правовим актом, яким, зокрема, визначено підстави припинення пенсійних виплат, є Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Інші нормативно-правові акти, у сфері правовідносин врегульованих Законом №1058, можуть застосовуватися за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.

Статтею 49 Закону №1058 визначено підстави припинення та поновлення виплати пенсії.

Так, частиною першою цієї статті визначено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до норм Закону №1058 припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення і лише з підстав, визначених ст.49 Закону №1058.

Оскільки виплата пенсії позивачу припинена не з підстав, передбачених Законом №1058, суд першої інстанції обґрунтовано вказав на неправомірність таких дій відповідача, з чим погоджується колегія суддів.

Посилання відпоідача на постанову КМУ від 08.06.2016 року №365 є безпідставним, оскільки постанова Кабінету Міністрів України є підзаконним нормативно-правовим актом, у зв'язку з чим при вирішенні спірних правовідносин слід керуватися правовим актом, який має вищу юридичну силу, в даному випадку - Законом №1058.

Такий підхід при застосування норм права узгоджується з принципом законності, відповідно до якого у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надано Верховною Радою України, або іншому правовому акту, суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу (ч.4 ст.9 КАС України).

Крім того, колегія суддів вважає, що припинення виплати позивачу пенсії у зв'язку з відсутністю оновленої довідки про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України, району проведення антитерористичної операції чи населеного пункту, розташованого на лінії зіткнення суперечить принципам, які закріплені в Конституції України та підставам, наведеним в Законі України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Обгрунтовуючи такий висновок, сколегія суддів виходить із того, що конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до яких громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Держава, відповідно до конституційних принципів, зобов'язана гарантувати право громадянина на одержання призначеної йому пенсії незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія.

Таким чином, судом першої інстанції обґрунтовано зазначено те, що зміна пенсіонером місця проживання не може бути підставою для позбавлення його конституційного права на отримання соціального захисту, у тому числі отримання пенсії.

Вказані висновки суду першої інстанції доводами апеляційної скарги відповідача не спростовуються. В апеляційній скарзі відповідач посилається на положення постанови КМУ від 08.06.2016 року №365, натомість, вказаним підставам для припинення виплати позивачу пенсії, як зазначено вище, судом першої інстанції надано належну правову оцінку.

З огляду на встановлені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку про те, що судом першої інстанції частково правильно встановлено обставини справи та ухвалено законне і обґрунтоване рішення, у зв'язку з чим підстави для його скасування, в межах доводів апеляційної скарги відповідача, відсутні.

Проте, колегія суддів не погоджується з визначеною судом першої інстанції з урахуванням вимог ст.99 КАС України датою, з якої належить поновити виплату пенсії позивачу.

Відповідно до частини 2 статті 46 Закону №1058 нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Колегія суддів звертає увагу, що пенсійним органом без будь-якого законодавчого обґрунтування та в порушення ст. 49 Закону №1058 без прийняття відповідного рішення було припинено виплату пенсії позивачу.

Проте, з матеріалів справи вбачається, що навіть після припинення виплати пенсії ОСОБА_1 з 01.03.2016 року, належна їй пенсія відповідачем нараховувалась, що підтверджується розпорядженням пенсійного органу від 01.05.2016 року (а.с.24)

Таким чином, нараховану пенсію позивач не отримувала з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, а відтак поновлення виплати призначеної ОСОБА_1 пенсії повинно бути проведено з часу її незаконного припинення, тобто з 01.03.2016 року.

Відповідно до частини першої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Гуляйпільським об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України в Запорізькій області не доведено правомірність припинення виплати пенсії ОСОБА_1 з 01.03.2016 року.

У відповідності до пункту 4 частини першої статті 202 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Керуючись статтями 160, 167, 184, 195, 196, 197, 198, 202, 205, 207, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Гуляйпільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 22 вересня 2017 року у справі №315/797/17 скасувати.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Гуляйпільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_1 з 01.03.2016 року.

Зобов'язати Гуляйпільське об'єднане управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області поновити виплату пенсії ОСОБА_1 з 01.03.2016 року.

Постанова суду апеляційної інстанції постановлена в порядку письмового провадження, набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили.

Головуючий суддя: І.В. Юрко

Суддя: Н.А. Олефіренко

Суддя: С.Ю. Чумак