Справа № 820/1782/17
Суддя: Бездрабко О.І.
Дата ухвалення: 2017-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2017 р.м. ХерсонСправа № 820/1782/17

Херсонський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Бездрабка О.І.,

при секретарі - Вітічак О.Р.,

за участю:

представника позивача -ОСОБА_1,

представників відповідача - Зуба О.Г., Нівакшонової Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_4 до Херсонської митниці Державної фіскальної служби, треті особи: Державна митна служба України, Сагачко Дмитро Миколайович - державний інспектор ВМО № 2 митного поста "Херсон-Центральний" Херсонської митниці ДФС про визнання дій протиправними, визнання протиправним та скасування рішення, стягнення моральної та матеріальної шкоди,

встановив:

ОСОБА_4 (далі - позивач) звернулася з адміністративним позовом до Херсонської митниці Державної фіскальної служби (далі - відповідач, Херсонська митниця ДФС), треті особи: Державна митна служба України, Сагачко Дмитро Миколайович - державний інспектор ВМО № 2 митного поста "Херсон-Центральний" Херсонської митниці ДФС, в якому, з урахуванням заяви про уточнення адміністративного позову від 14.09.2017 р., просить: визнати протиправними та незаконними дії Сагачко Д.М., як уповноваженої службової особи при здійсненні своїх повноважень, щодо винесення рішення, прийнятого у формі винесення картки відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення № UА508040/2017/00415 від 11.04.2017 р.; визнати протиправним та скасувати рішення уповноваженої особи - державного інспектора ВМО № 2 митного поста "Херсон-Центральний" Херсонської митниці ДФС - Сагачко Д.М., прийняте у формі винесення картки відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення № UА508040/2017/00415 від 11.04.2017 р.; стягнути з Херсонської митниці ДФС на користь позивача на відшкодування матеріальної шкоди - 12061,71 грн., моральної шкоди - 150000 грн.

Свої вимоги мотивує тим, що посадовою особою відповідача Сагачко Д.М. незаконно відмовлено у ввезені до Криму двох собак на підставі постанови КМУ від 16.12.2015 р. № 1035, вважаючи що вони є товаром. Такі висновки державного інспектора є протиправними, так як собаки є її власним майном, а не товаром, і їх перевезення через митний кордон до Криму не пов'язане з комерційною діяльністю. Вважає, що норми постанови КМУ № 1035 не можуть бути застосовані до неї, оскільки не є суб'єктом господарської діяльності. Внаслідок протиправних дій державного інспектора їх завдано матеріальну шкоду у розмірі 12061,71 грн. та моральну шкоду у розмірі 150000 грн.

У судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити з вказаних підстав. Додатково зазначила, що постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 14.06.2017 р. по справі № 826/9502/16 визнано незаконним та нечинним п.1 постанови КМУ від 16.12.2015 р. № 1035 "Про обмеження поставок окремих товарів (робіт, послуг) з тимчасово окупованої території на іншу територію України та/або з іншої території України на тимчасово окуповану територію".

Представники відповідача заперечували проти задоволення позовних вимог. Зазначили, що державний інспектор ВМО № 2 митного поста "Херсон-Центральний" Херсонської митниці ДФС Сгачко Д.М. при складанні картки відмови від 11.04.2017 р. № UA508040/2017/00415 діяв згідно чинного законодавства. Зокрема, відповідно до листа Державної фіскальної служби України від 01.07.2016 р. № 22346/7/99-99-18-05-17, з урахуванням вимог ст.ст.179, 180, 181 ЦК України, домашні тварини відносяться до рухомих речей і їх переміщення через адміністративний кордон з ВЕЗ "Крим" здійснюється з урахуванням обмежень, встановлених постановою КМУ № 1035 щодо товарів, поняття яких наведене у п.57 ст.4 МК України. Пунктом 1 постанови КМУ № 1035 на період тимчасової окупації встановлено заборону поставки товарів (робіт, послуг) під всіма митними режимами з тимчасово окупованої території на іншу територію України та/або з іншої території України на тимчасово окуповану території, за винятком: особистих речей громадян, визначених ч.1 ст.370 МК України, крім товарів, визначених п.24 ч.1 зазначеної статті, що переміщуються у ручній поклажі та/або у супроводжувальному багажі; соціально значущих продуктів харчування, що переміщуються громадянами, сумарна фактурна вартість яких не перевищує еквівалент 10000 грн. та сумарна вага яких не перевищує 50 кг на одну особу за переліком згідно з додатком до постанови КМУ від 16.12.2015 р. № 1035. Відповідно до п.57 ст.4 МК України поняття товару нормативно визначено, як будь-які рухомі речі, у тому числі ті, на які законом поширено режим нерухомої речі (крім транспортних засобів комерційного призначення), валютні цінності, культурні цінності, а також електроенергія, що переміщується лініями електропередачі. Згідно ч.1 ст.196 МК України не можуть бути пропущені через митний кордон України товари, переміщення яких через митний кордон України заборонено законом, на пропуск яких відповідно до закону потрібні дозволи інших державних органів, за відсутності цих дозволів, а також тих, що переміщуються через митний кордон України з порушенням вимог цього Кодексу та інших законів України. Тому відсутні підстави для скасування картки відмови від 11.04.2017 р. № UA508040/2017/00415. Вимоги позивача щодо стягнення матеріальної та моральної шкоди є безпідставними, так як не підтверджені належними доказами. Просять відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Треті особи у судове засідання не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили, хоча належним чином були повідомлені про дату, час і місце судового розгляду справи.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 11.04.2017 р. біля 02 год. переміщувалася через контрольний пункт в'їзду - виїзду "Чонгар" по смузі руху пішоходів в напрямку "Виїзд" з материкової частини України.

Позивачем 11.04.2017 р. в 02:20 год. було подано митну декларацію для письмового декларування товарів, що переміщуються через митний кордон України громадянами для особистих, сімейних та інших потреб, не пов'язаних з провадженням підприємницької діяльності, у п.4 якої "Відомості про товари, що підлягають обов'язковому письмовому декларуванню та/або оподаткуванню митними платежами, товари, переміщення яких через державний кордон України заборонено або здійснюється за дозвільними документами, що видаються органами виконавчої влади, та інші товари, що декларуються письмово за бажанням громадянина або на вимогу митного органу" зазначила - 2 собаки (японський хін).

За результатами перевірки митної декларації державним інспектором ВМО № 2 митного поста "Херсон-Центральний" Херсонської митниці ДФС Сагачко Д.М. 11.04.2017 р. винесено карту відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення № UА508040/2017/00415 у зв'язку з недотриманням вимог постанови КМУ від 16.12.2015 р., а саме переміщення товарів, що не входять до переліку особистих речей громадян та до переліку соціально значущих продуктів харчування, зокрема: собака - 2 шт. (напрямок виїзд).

Вважаючи таке рішення посадової особи відповідача незаконним, позивач звернулася до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступних приписів законодавства та встановлених в судовому засіданні фактичних обставин справи.

Відповідно до преамбули Закону України "Про створення вільної економічної зони "Крим" та про особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України" від 12.08.2014 р. № 1636-VII (далі - Закон № 1636-VII), цей Закон є спеціальним законом, що визначає особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України згідно із статтею 13 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", створює вільну економічну зону "Крим" (далі - ВЕЗ "Крим"), та врегульовує інші аспекти правових відносин між фізичними і юридичними особами, які знаходяться на тимчасово окупованій території або за її межами.

Статтею 3 Закону № 1636-VII визначено, що на території ВЕЗ "Крим" діє особливий правовий режим економічної діяльності фізичних та юридичних осіб, у тому числі особливий порядок застосування норм регуляторного, податкового та митного законодавства України, а також особливий режим внутрішньої та зовнішньої міграції фізичних осіб. У межах ВЕЗ "Крим" створюється вільна митна зона, що за своїм функціональним типом є одночасно вільною митною зоною комерційного, сервісного та промислового типу згідно із статтею 430 Митного кодексу України. Особливості правового режиму ВЕЗ "Крим" та вільної митної зони на її території визначаються цим Законом з урахуванням норм Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України". Митні формальності, пов'язані з переміщенням товарів, транспортних засобів комерційного призначення та громадян через адміністративний кордон ВЕЗ "Крим", здійснюються у зонах митного контролю, розташованих у місцях, визначених статтею 329 Митного кодексу України.

Згідно п.7.1 ст.7 Закону № 1636-VII на фізичних осіб, які перетинають адміністративний кордон ВЕЗ "Крим", поширюється дія розділу ХІІ Митного кодексу України з урахуванням положень статті 9 цього Закону щодо переміщення валютних цінностей.

Пунктом 7.3 ст.7 Закону № 1636-VII передбачено, що громадяни України під час перетину адміністративного кордону ВЕЗ "Крим", керуючись нормами Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", мають право: а) перетнути адміністративний кордон між ВЕЗ "Крим" та іншою територією України за умови пред'явлення будь-якого документа, визначеного статтею 5 Закону України "Про громадянство України" або статтею 2 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України"; б) перетнути адміністративний кордон ВЕЗ "Крим" із-за меж (за межі) державного кордону України за умови пред'явлення будь-якого документа, визначеного статтею 2 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України".

Відповідно до пп.4 п.12.4 ст.12 Закону № 1636-VII під час тимчасової окупації поставки товарів на територію (з території) ВЕЗ "Крим" здійснюються з урахуванням того, що Кабінет Міністрів України має право тимчасово обмежити поставки окремих товарів (робіт, послуг) та/або під окремими (всіма) митними режимами з тимчасово окупованої території на іншу територію України та/або з іншої території України на тимчасово окуповану територію. Таке рішення: а) приймається виключно з метою забезпечення безпеки держави, збереження громадського порядку та охорони здоров'я населення України; б) набирає чинності не раніше ніж через 30 календарних днів після його оприлюднення; в) не може призводити до порушення норм Закону України "Про захист від недобросовісної конкуренції", іншого антимонопольного законодавства України у частині, що поширюється на покупців таких товарів (робіт, послуг) на іншій території України; 5) поставка товарів з території ВЕЗ "Крим" на іншу територію України з метою їх вільного обігу здійснюється у митному режимі імпорту із застосуванням норм законодавства України про державний санітарно-епідеміологічний, ветеринарно-санітарний, фіто-санітарний, екологічний, радіологічний контроль, інших заходів тарифного і нетарифного регулювання, з урахуванням положень статті 6 цього Закону. Поставка товарів, що мають митний статус українських товарів, з іншої території України на територію ВЕЗ "Крим" прирівнюється до митного режиму експорту, в тому числі для цілей тарифного та нетарифного регулювання; 6) товари, що перебували на території ВЕЗ "Крим" на день набрання чинності цим Законом, набувають митного статусу іноземних товарів з урахуванням положень статті 6 цього Закону.

Згідно п.12.6 ст.12 Закону № 1636-VII під час тимчасової окупації фізична особа може перетнути адміністративний кордон ВЕЗ "Крим" з урахуванням того, що: 1) порядок перетину фізичними особами адміністративного кордону ВЕЗ "Крим" встановлюється з урахуванням Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України"; 2) норми міжнародних угод, укладених між компетентними органами України та інших країн про використання національних (внутрішніх) документів для в'їзду, виїзду і пересування фізичними особами територією договірних сторін, не поширюються на тимчасово окуповану територію України; 3) паспорт або інший проїзний документ особи, який був виданий компетентним органом держави-окупанта на території тимчасово окупованої території України, чи фізичної особи, яка постійно проживає або тимчасово перебуває на такій окупованій території, вважається недійсним (не дає права) на перетин адміністративного кордону ВЕЗ "Крим" та державного кордону України; 4) на адміністративному кордоні ВЕЗ "Крим" запроваджується тимчасовий прикордонний контроль.

16.12.2015 р. Кабінетом Міністрів України, відповідно до пп.4 п.12.4 ст.12 Закону № 1636-VII, прийнято Постанову № 1035 "Про обмеження поставок окремих товарів (робіт, послуг) з тимчасово окупованої території на іншу територію України та/або з іншої території України на тимчасово окуповану територію", якою заборонено на період тимчасової окупації поставки товарів (робіт, послуг) під всіма митними режимами з тимчасово окупованої території на іншу територію України та/або з іншої території України на тимчасово окуповану територію, за винятком: особистих речей громадян, визначених частиною першою статті 370 Митного кодексу України (крім товарів, визначених пунктом 24 частини першої зазначеної статті), що переміщуються у ручній поклажі та/або супроводжуваному багажі; соціально значущих продуктів харчування, що переміщуються громадянами, сумарна фактурна вартість яких не перевищує еквівалент 10000 гривень та сумарна вага яких не перевищує 50 кілограмів на одну особу, за переліком згідно з додатком.

З аналізу даних норм слідує, що Кабінету Міністрів України надано право під час тимчасової окупації тимчасово обмежувати саме поставки окремих товарів (робіт, послуг) та/або під окремими (всіма) митними режимами з тимчасово окупованої території на іншу територію України та/або з іншої території України на тимчасово окуповану територію.

Відповідно до ч.1 ст.712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Положеннями ч.1 ст.265 ГК України визначено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч.3 ст.265 ГК України сторонами договору поставки можуть бути суб'єкти господарювання, зазначені у пунктах 1, 2 частини другої статті 55 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.55 ГК України суб'єктами господарювання є: 1) господарські організації - юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку; 2) громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці.

Проаналізувавши дані норми Цивільного та Господарського кодексів України, суд зазначає, що поставкою є домовленість суб'єктів господарювання щодо реалізації товару для його використання у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням.

Таким чином, Кабінет Міністрів України у постанові № 1035 "Про обмеження поставок окремих товарів (робіт, послуг) з тимчасово окупованої території на іншу територію України та/або з іншої території України на тимчасово окуповану територію" тимчасово обмежив під час тимчасової окупації саме поставки окремих товарів (робіт, послуг), тобто постачання останніх у межах господарської діяльності відповідних суб'єктів, Проте обмежень, згідно з вказаними положеннями, щодо переміщення своїх речей фізичними особами, які не є суб'єктами господарювання, він не містить.

В даному випадку позивач перетинала кордон через ВМО "Чонгар" митного поста "Херсон-Центральний" Херсонської митниці ДФС в напрямку виїзд з материкової частини України у напрямку АР Крим з 2 собаками породи "японський хін", які належать ОСОБА_4 на праві приватної власності, що підтверджується родоводами міжнародного зразка, записами у ветеринарних паспортах собак, медичною довідкою міжнародного зразка для перетину кордону форми "Ф1", каталогом виставки.

При цьому будь-яких доказів того, що вказані собаки вивозилися ОСОБА_4 з материкової частини України на тимчасово окуповану територію АР Крим з метою продажу, відповідачем не надано.

Приписами ст.179 ЦК України передбачено, що річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов'язки.

Згідно ст.180 ЦК України тварини є особливим об'єктом цивільних прав. На них поширюється правовий режим речі.

Рухомими є речі, які можна вільно переміщувати у просторі (ч.2 ст.181 ЦК України).

Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Право власності має фундаментальний характер, захищається згідно з нормами національного законодавства з урахуванням принципів ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а Україна, як держава-учасниця Конвенції зобов'язана поважати право кожного на мирне володіння своїм майном та гарантувати його захист передусім на національному рівні. Зазначене положення в Україні закріплено на конституційному рівні принципом непорушності права власності. Зокрема, відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Суд зазначає, що примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, які встановлені законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Конституція має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії. Суд безпосередньо застосовує Конституцію у разі, зокрема, коли правовідносини, що розглядаються судом, законом України не врегульовано.

Відповідно до положень ст.24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Складовою захисту права особи на мирне володіння своїм майном, гарантованого ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є превентивні способи захисту права власності. Суб'єктивне право має бути захищено в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Превентивний захист права власності допускається в разі існування загрози порушення права, яка має носити реальний характер.

Таким чином суд прийшов висновку, що право власності ОСОБА_4 на 2 собак породи "японський хін", що були задекларовані позивачем, є непорушним, та охороняється державою.

Суд критично відноситься до доводів відповідача про те, що собаки є товаром, виходячи з наступного.

Згідно п.57 ст.4 МК України товари - будь-які рухомі речі, у тому числі ті, на які законом поширено режим нерухомої речі (крім транспортних засобів комерційного призначення), валютні цінності, культурні цінності, а також електроенергія, що переміщується лініями електропередачі, а відповідно до п.36 ст.4 МК України особисті речі - товари, нові і такі, що були у вжитку, призначені для забезпечення звичайних повсякденних потреб фізичної особи, які відповідають меті перебування зазначеної особи відповідно в Україні або за кордоном, переміщуються через митний кордон України у ручній поклажі, супроводжувальному та несупроводжуваному багажі і не призначені для підприємницької діяльності, відчуження або передачі іншим особам.

Положеннями ст.1 Закону України "Про зовнішньоекономічну діяльність" від 16.04.1991 р. № 959-XII товар - будь-яка продукція, послуги, роботи, права інтелектуальної власності та інші немайнові права, призначені для продажу (оплатної передачі).

Відповідно до ст.1 "Про захист національного товаровиробника демпінгового імпорту" від 22.12.1998 р. № 330-XIV товар - будь-яка продукція, призначена для продажу.

З викладеного слідує, що товаром вважається речі, призначені для продажу, а особистими речами є майно для звичайних потреб, яке не призначене для продажу.

Як вже зазначалося, позивач вивозив з материкової території України до тимчасово окупованої території АР Крим 2 собак, які належать ОСОБА_4 на праві власності, не з метою оплатної передачі їх іншим особам, а тому вони не є товаром, у зв'язку з чим посадовою особою відповідача протиправно прийнято картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення від 11.04.2017 р. № UA508040/2017/00415 з посиланням на недотримання вимог постанови КМУ від 16.12.2015 р. № 1035.

Окрім цього, суд акцентує увагу на тому, що постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 14.06.2017 р. по справі № 826/9602/16 визнано незаконним та нечинним п.1 постанови Кабінету Міністрів України від 16.12.2015 р. № 1035 "Про обмеження поставок окремих товарів (робіт, послуг) з тимчасово окупованої території на іншу територію України та/або з іншої території України на тимчасово окуповану територію", яка набрала законної сили 14.06.2017 р.

Підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_4 щодо визнання протиправним та скасування картки відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення від 11.04.2017 р. № UA508040/2017/00415, а тому в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню.

В той же час позовні вимоги в частині визнання протиправними та незаконними дій державного інспектора ВМО № 2 митного поста "Херсон-Центральний" Херсонської митниці ДФС Сагачко С.Д. щодо винесення рішення у формі картки відмови від 11.04.2017 р. № UA508040/2017/00415 задоволенню не підлягають, оскільки в даному випадку державний інспектор вчинив не дію, а прийняв рішення, яке за результатами розгляду справи судом визнано протиправним.

Щодо стосується позовних вимог ОСОБА_4 в частині стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 150000 грн. суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно з роз'ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 (із змінами і доповненнями від 25.05.2001 р. № 5) "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Таким чином, обов'язок доказування спричиненої моральної шкоди, її розміру та інших обставин, покладається на особу, що позивається із таким позовом.

Між тим, позивачем не наведено в чому проявилась моральна шкода та які негативні наслідки мали місце у її випадку, не надано суду жодних переконливих доказів на підтвердження причинного зв'язку між діями відповідача та завданням їй моральної шкоди, а також не зазначено на яких критеріях розрахунку базується заявлена до відшкодування сума у розмірі 150000 грн.

ОСОБА_4 в адміністративному позові та представник позивача у судовому засіданні вказали, що дискримінаційне поводження посадової особи відповідача принизило честь та гідність позивача, завдало неприємні емоції, змусило хвилюватися та вирішувати штучно незаконно створені проблеми, пов'язані з більш тривалим переїздом, проте жодного доказу, який би підтверджував зазначені обставини позивачем не надано.

Враховуючи вищезазначене та оцінюючи надані докази в сукупності, суд вважає позовні вимоги ОСОБА_4 в частині стягнення з відповідача моральної шкоди необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_4 в частині стягнення з відповідача матеріальної шкоди у сумі 12061,71 грн., суд зазначає наступне.

Положеннями ч.2 ст.21 КАС України визначено, що вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншими порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір.

Наявність збитків у сумі 12061,71 грн. позивач обґрунтовує тим, що внаслідок різкого погіршення здоров'я собак, була змушена звернутися до ветеринарної клініки та сплатила за послуги лікаря 455 грн. Понесла транспортні витрати у розмірі 4606,71 грн. виходячи з вартості квитка з м.Харкова до м.Бєлгорода вартістю 111 грн., вартості квитка з м.Бєлгорода до м.Сімферополя вартістю 3000 руб., вартості квитка з м.Сімферополя до м.Севастополя вартістю 127,50 руб., загальна вартість транспортних витрат по маршруту з м.Харкова до м.Севастополя через м.Бєлгород складає 1424,54 грн. У зв'язку з тим, що позивач регулярно їздить з м.Севастополя, де постійно проживає, до м.Харкова, де проживають її рідні, та станом на 11.05.2017 р. у закордонному паспорті наявні штампи перетину кордону через пункт пропуску Нехотеевка (РФ) від 13.04.2017 р., від 19.04.2017 р., від 25.04.2017 р., то вартість транспортних витрат слід помножити на кількість разів: 1424,57 грн. + 111 грн. = 1535,57 грн. х 3 = 4606,71 грн. Реалізуючі своє право на захист, уклала договір про надання правової допомоги та сплатила послуги адвоката у розмірі 7000 грн.

Положеннями ч.1 ст.71 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст.69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речовин доказів, висновків експертів.

Відповідно до ч.1, 4 ст.70 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими певними засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

З аналізу вказаних правових норм слідує, що позивач повинен належними та допустимими доказами довести розмір збитків, заподіяних протиправними, на його думку, діями суб'єкта владних повноважень.

Однак ОСОБА_4 не надало до суду доказів про заподіяння їй збитків у розмірі 12061,71 грн.

Зокрема, надані на підтвердження транспортних витрат у сумі 4606,71 грн. проїзний квиток за маршрутом м.Харків - м.Бєлгород на суму 111 грн., маршрутна квитанція електронного квитка на суму 3000 руб., квиток на автобус за маршрутом м.Севастополь - м.Сімферополь на суму 127,50 руб. не є належними доказами в розумінні ст.70 КАС України, оскільки датовані 11.05.2017 р., 18.04.2017 р., в той час як рішення було прийнято 11.04.2017 р. і будь-яких логічних пояснень стосовно зв'язку цих витрат з прийнятим посадовою особою відповідача рішенням, позивачем не надано.

При цьому суд звертає увагу на те, що в судовому засіданні представник позивача пояснила, що 11.04.2017 р. після отримання картки відмови ОСОБА_4 за допомогою рідних повернулася до м.Харкові, звідки через м.Бєлгород поїхала до м.Севастополя, а потім до м.Сімферополя.

Наявність у закордонному паспорті штампів перетину кордону через пункт пропуску Нехотеевка (РФ) від 13.04.2017 р., від 19.04.2017 р., від 25.04.2017 р. не підтверджує матеріальні збитки, так як такими можуть бути лише розрахункові документи, в яких зазначено конкретну суму сплачених грошових коштів.

Також суд не вважає належним доказом матеріальних збитків у сумі 455 грн. виписку з Журналу реєстрації хворих тварин ветеринарної клініки ФОП ОСОБА_8 від 12.05.2017 р. та товарний чек № 8/10 від 11.04.2017 р., оскільки позивачем не доведено що ці витрати пов'язані з неправомірними діями посадової особи відповідача.

Крім того, позивач просить стягнути з відповідача витрати на правову допомогу, пов'язані зі сплатою послуг адвоката, у сумі 7000 грн., на підтвердження чого надано додаткову угоду від 11.04.2017 р. № 1 до договору про надання правової допомоги від 10.04.2017 р., однак позивачем не надано жодного розрахункового документа, який би підтверджував сплату ОСОБА_4 адвокату грошових коштів у розмірі 7000 грн.

Таким чином суд не вбачає підстав для задоволення вимог ОСОБА_4 в частині відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 12061,71 грн.

Підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог в частині визнання протиправною та скасування картки відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення від 11.04.2017 р. № UA508040/2017/00415, а решта позовних вимог задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч.3 ст.94 КАС України якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Судом за результатами розгляду справи задоволено позовні вимоги ОСОБА_4 частково, а саме одну позовну вимогу немайнового характеру (визнання протиправним та скасування рішення), у зв'язку з чим сплачений позивачем за цю позовну вимогу судовий збір у сумі 640 грн. підлягає стягнення з Херсонської митниці ДФС за рахунок її бюджетних асигнувань.

Керуючись ст.ст.8, 9, 11, 71, 158-163, 167 КАС України, суд -

постановив:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення від 11.04.2017 р. № UА508040/2017/00415.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з Херсонської митниці Державної фіскальної служби () за рахунок її бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_4 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) судовий збір у сумі 640 (шістсот сорок) грн.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до ст.160 КАС України чи прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Повний текст постанови виготовлений та підписаний 22 листопада 2017 р.

Суддя Бездрабко О.І.

кат. 5.2