Справа № 522/19789/16-а
Суддя: Бойко А.В.
Дата ухвалення: 2017-11-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 листопада 2017 р.м.ОдесаСправа № 522/19789/16-а

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Чернявська Л.М.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді : Бойка А.В.,

суддів: Димерлія О.О.,

ОСОБА_1,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті ОСОБА_1 апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на постанову Приморського районного суду м.Одеси від 16 червня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 ОСОБА_3 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,

ВСТАНОВИВ:

24.10.2016 року ОСОБА_2 ОСОБА_3 звернувся до Приморського районного суду м.Одеси з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України в Одеській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення №ПН МОД 068908 від 11.10.2016 року, якою, на підставі ч.1 ст.203 КУпАП, на позивача накладено штраф в сумі 510 грн. за порушення ст.23 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». Також, позивач просив закрити справу про адміністративне правопорушення.

Постановою Приморського районного суду м.Одеси від 16 червня 2017 року позов задоволено.

Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції, 02.08.2017 року Державна міграційна служба України в Одеській області подала апеляційну скаргу, обґрунтовану порушенням судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

В своїй апеляційній скарзі апелянт зазначає, що статтею 203 КУпАП передбачено відповідальність не лише за проживання без документів на право проживання в Україні, а й за проживання за недійсними документами або документами, термін дії яких закінчився. Через неприбуття ОСОБА_2 ОСОБА_3 до Головного управління ДМС України в Одеській області строк дії його довідки про звернення за захистом в Україні було анульовано, про що прийнято відповідне рішення №144 від 29.07.2016р.

У звязку з цим, в апеляційній скарзі ставиться питання про скасування постанови Приморського районного суду м.Одеси від 16 червня 2017 року та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 ОСОБА_3.

Належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду сторони в судове засідання не прибули, а тому на підставі п.2 ч.1 ст.197 КАС України, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами.

Розглянувши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що подана скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_2 ОСОБА_3 є громадянином ОСОБА_4 Республіки ОСОБА_5, який прибув на територію України в пошуках притулку.

Відповідно до Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року № 3671-VI позивач був документований довідкою про звернення за захистом в Україні №004314 від 12.11.2014 року, термін дії якої неодноразово був продовжений. Зокрема, 12.07.2016 року строк дії довідки було продовжено до 12.10.2016 року, в останнє - до 21.04.2017 року.

11.10.2016 року головним спеціалістом відділу соціальної інтеграції Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМСУ в Одеській області ОСОБА_6 відносно ОСОБА_2 ОСОБА_3 складено протокол серії ПР МОД №068908 про адміністративне правопорушення про порушення ним правил перебування іноземців в Україні. В протоколі зазначено, що 11.10.2016 року виявлено, що громадянин ОСОБА_5 ОСОБА_3 порушив правила перебування іноземців в Україні, з 29.07.2016 року проживав нелегально, чим порушив ст. 23 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Того ж дня відповідачем винесено постанову серії ПН МОД № 068908, якою на підставі ч.1 ст.203 КУпАП, на ОСОБА_2 ОСОБА_3 накладено штраф в сумі 510 грн. за порушення ст.23 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Не погоджуючись з вказаною постановою позивач оскаржив її в судовому порядку.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов ОСОБА_2 ОСОБА_3 в частині вимог про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення №ПН МОД 068908 від 11.10.2016 року, виходив з того, що твердження відповідача щодо факту знаходження особи нелегально на території України з 29.07.2016 року є необґрунтованими, оскільки на момент винесення постанови про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 ОСОБА_3 продовжував знаходитись в процедурі визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, що підтверджується довідкою про звернення за захистом в Україні, строк дії якої був продовжений.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки частина 1 статті 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачає відповідальність за порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні. При цьому, вказана норма містить вичерпний перелік підстав, відповідно до яких особа може бути притягнена до адміністративної відповідальності, зокрема: проживання без документів на право проживання в Україні, за недійсними документами або документами, термін дії яких закінчився, або працевлаштування без відповідного дозволу на це, якщо необхідність такого дозволу передбачено законодавством України, або недодержання встановленого порядку пересування і зміни місця проживання, або ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, неприбуття без поважних причин до визначеного місця навчання або працевлаштування після в'їзду в Україну у визначений строк, а так само порушення правил транзитного проїзду через територію України. крім порушень, передбачених частиною другою цієї статті.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» довідка про звернення за захистом в Україні - документ, що засвідчує законність перебування особи на території України на період, що розпочинається з моменту звернення особи з відповідною заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і є дійсною для реалізації прав і виконання обов'язків, передбачених цим Законом та іншими законами України, до остаточного визначення статусу такої особи чи залишення нею території України.

Як зазначалось вище, ОСОБА_2 ОСОБА_3 документований довідкою про звернення за захистом в Україні №004314 від 12.11.2014 року, термін дії якої неодноразово був продовжений, зокрема, в останнє до 21.10.2017 року.

А відтак, відсутні підстави для висновку, що у період з 29.07.2016 року по 11.10.2016 року ОСОБА_2 ОСОБА_3 проживав без документів на території України, відповідальність за що передбачено ч.1 ст.203 КУпАП.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги Головне управління ДМС України в Одеській області посилається на те, що на виконання постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 13.04.2016 року по справі №815/6056/15 ДМС України прийнято рішення про повторний розгляд заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Процедура набуття статусу біженця передбачає дотримання шукачами притулку низки умов, у тому числі щодо відвідування органу ДМС України для проведення співбесід. На адресу ОСОБА_2 ОСОБА_3 двічі (19 та 27 липня 2016 року) направлялися повідомлення про виклик до управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції, на які позивач не зявлявся.

У звязку з цим, на підставі п.5.3 наказу МВС України від 07.09.2011 року №649 «Про затвердження Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», Головним управлінням ДМС України в Одеській області прийнято рішення від 29.07.2016 року №144 про призупинення розгляду заяви ОСОБА_2 ОСОБА_3 та анулювання строку дії виданої йому довідки про звернення за захистом в Україні.

Колегія суддів не приймає до уваги такі доводи апелянта. При цьому, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до п.5.3 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України №649 від 07.09.2011 року, розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, може бути призупинено за ініціативою територіального органу ДМС у випадку неприбуття заявника до територіального органу ДМС, належним чином повідомленого про дату та час здійснення процедури, передбаченої цими Правилами, без поважних причин або без повідомлення ним причин неприбуття. У разі призупинення розгляду заяви довідка про звернення за захистом в Україні визнається недійсною. Рішення про призупинення розгляду заяви оформлюється наказом територіального органу ДМС за вмотивованим поданням уповноваженої посадової особи територіального органу ДМС, на яку покладено обов'язок щодо розгляду справи.

Колегія суддів зазначає, що Головним управлінням ДМС України в Одеській області, як субєктом владних повноважень, на якого ч.2 ст.71 КАС України покладено обовязок доказування в адміністративному суді правомірності прийнятих ним рішень, ні до суду першої, а ні до суду апеляційної інстанцій, не надано жодного доказу про належне повідомлення ОСОБА_2 ОСОБА_3 про виклик його на співбесіди 19 та 27 липня 2016 року, як і не надано доказів наявності вмотивованого подання уповноваженої посадової особи територіального органу ДМС, на яку покладено обов'язок щодо розгляду справи, про призупинення розгляду заяви позивача, та рішення про таке призупинення.

Також, апелянтом не надано доказів належного повідомлення позивача про те, що розгляд його заяви було призупинено, а довідку про звернення за захистом в Україні визнано недійсною.

Оскільки суду не надано належних та допустимих доказів щодо скоєння ОСОБА_2 ОСОБА_3 правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 203 КУпАП, тому постанова про накладення адміністративного стягнення №ПН МОД 068908 від 11.10.2016 року є протиправною та підлягає скасуванню, про що правильно зазначив суд першої інстанції.

Разом з тим, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції стосовно закриття провадження у справі відносно ОСОБА_2 ОСОБА_3 у зв'язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.203 КУпАП.

Відповідно ст.213 КУпАП справи про адміністративні правопорушення розглядаються: адміністративними комісіями при виконавчих комітетах сільських, селищних, міських рад; виконавчими комітетами сільських, селищних, міських рад; районними, районними у місті, міськими чи міськрайонними судами (суддями), а у випадках, передбачених цим Кодексом, місцевими адміністративними та господарськими судами, апеляційними судами, вищими спеціалізованими судами та Верховним Судом України; органами Національної поліції, органами державних інспекцій та іншими органами (посадовими особами), уповноваженими на те цим Кодексом.

Статтею 221-1 КУпАП встановлено, що місцеві господарські та адміністративні суди, апеляційні суди, вищі спеціалізовані суди та Верховний Суд України розглядають справи про адміністративні правопорушення, передбачені статтею 185-3 цього Кодексу.

З огляду на зазначені положення КУпАП суд, в даному випадку, не є органом уповноваженим розглядати справу про адміністративне правопорушення та виносити постанову по суті справи про адміністративне правопорушення (закривати провадження у справі на підставі ст. 247 КУпАП.)

Відповідно до п.3 ч.3 ст.17 КАС України юрисдикція адміністративних судів не поширюється на публічно-правові справи про накладення адміністративних стягнень.

При розгляді даної адміністративної справи суд повинен керуватися порядком здійснення адміністративного судочинства, встановленим Кодексом адміністративного судочинства України.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 2 статті 162 КАС України встановлено, що у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про: визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення; зобов'язання відповідача вчинити певні дії; зобов'язання відповідача утриматися від вчинення певних дій; стягнення з відповідача коштів; тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об'єднання громадян; примусовий розпуск (ліквідацію) об'єднання громадян; примусове видворення іноземця чи особи без громадянства за межі України; визнання наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень.

Суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

З огляду на зазначене, визнання протиправним рішення суб'єкта владних повноважень, а саме - визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення є, в даному випаду, належним способом захисту прав позивача, оскільки в повній мірі поновлює його права.

Оскільки при винесенні оскаржуваної постанови судом першої інстанції порушено норми процесуального права, тому, відповідно до пункту 4 частини 1 статті 202 КАС України, апеляційний суд вважає за необхідне скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти по справі нову постанову про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 184, 197, 198, 202, 205, 207, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області задовольнити частково.

Постанову Приморського районного суду м.Одеси від 16 червня 2017 року скасувати.

Прийняти нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_2 ОСОБА_3 задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення №ПН МОД 068908 від 11 жовтня 2016 року.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили відповідно до ст. 254 КАС України та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий суддя: А.В. Бойко

Суддя: О.О. Димерлій

Суддя: О.В. Єщенко