Справа № 521/7216/17
Суддя: Романішин В.Л.
Дата ухвалення: 2017-11-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 листопада 2017 р.м.ОдесаСправа № 521/7216/17

Категорія: 5.2 Головуючий в 1 інстанції: Плавич І.В.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого -судді Романішина В.Л.,

суддів Запорожана Д.В., Шляхтицького О.І.,

за участю секретаря Колеснікова-Горобець І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м.Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Малиновського районного суду м.Одеси від 19 вересня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Одеської митниці ДФС про визнання протиправною та скасування постанови у справі про порушення митних правил,

ВСТАНОВИВ:

В травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Малиновського районного суду м.Одеси з адміністративним позовом до Одеської митниці ДФС про визнання протиправною та скасування постанови у справі про порушення митних правил №1116/50007/16 від 17.03.2017р., якою позивача визнано винним у вчиненні порушення митних правил, передбаченого ст.485 Митного кодексу України, та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 300 відсотків несплаченої суми митних платежів, що на день вчинення порушення становить 1 536 826,32 грн.

Позов обґрунтовував тим, що висновок про виявлення факту порушення митних правил повинен робитись виключно за умови достатності даних, що вказують на наявність складу правопорушення, елементом якого є вина суб'єкта. Позивач зазначив, що наявність у нього посвідки на постійне проживання в Україні не спростовує факту належності його до громадянства держави Ізраїль, оскільки ОСОБА_1 зареєстрований у вказаній державі, має там доходи, а також постійно там проживає. А відтак, позивач є іноземцем в розумінні вимог чинного законодавства України, має статус нерезидента, у зв'язку з чим він правомірно не задекларував легковий автомобіль марки VOLVO S60, д/н НОМЕР_3, як такий, що ввезений тимчасово на митну територію України на строк до одного року громадянином-нерезидентом.

Постановою Малиновського районного суду м.Одеси від 19 вересня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеною постановою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції, як таке, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нову постанову, якою його позов задовольнити.

В своїй скарзі апелянт зазначає, що суд першої інстанції дійшов безпідставного висновку, що станом на 03.09.2015р. позивач мав постійне місце проживання на території України, а тому мав статус резидента в розумінні Митного кодексу України щодо порядку проходження митного контролю та митного оформлення товарів, транспортних засобів, оскільки судом не досліджувалося питання про фактичне місце проживання ОСОБА_1. При цьому, видана іноземцю посвідка на постійне проживання в Україні є лише дозволом на постійне проживання в Україні і не наділяє іноземця статусом резидента України.

Також, апелянт посилається на те, що при проходженні митного контролю інспектор відповідача посвідку на постійне проживання в Україні не вимагав та не повідомив позивачу, що він являється резидентом та повинен проходити митний контроль як резидент. Про необхідність сплати митних платежів позивач не був обізнаний.

Посилається апелянт і на те, що відповідачем не доведено, а судом не перевірено правомірність визначення до сплати ОСОБА_1 штрафу саме у розмірі 1 536 826,32 грн.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 03 вересня 2015 року громадянин ОСОБА_1 (ОСОБА_1) ввіз на митну територію України автомобіль «Volvo S60», реєстраційний номер НОМЕР_3, країна реєстрації Ізраїль, в режимі «тимчасове ввезення до 1 року», надавши для митного оформлення паспорт громадянина Ізраїлю НОМЕР_2, виданий 11 серпня 2014 року в місті Jerusalem (Єрусалим).

В результаті цього митним органом було надано дозвіл на тимчасове ввезення зазначеного транспортного засобу на підставі ч.1, ч.2 ст.380 Митного кодексу України, якими передбачено, що тимчасове ввезення громадянами-нерезидентами на митну територію України транспортних засобів особистого користування дозволяється на строк до одного року та не підлягають письмовому декларуванню.

17 вересня 2016 року о 15 годині 41 хвилин в пункт пропуску «Рені-Джюрджюлешти (авто)» митного поста «Ізмаїл» Одеської митниці ДФС прибув легковий автомобіль марки «Volvo S60», реєстраційний номер НОМЕР_3, країна реєстрації Ізраїль, який прямував з України (місто Дніпро) до Ізраїлю (м.Єрусалим) під керуванням громадянина ОСОБА_1, який надав для митного оформлення паспорт громадянина Ізраїлю НОМЕР_2, виданий 11 серпня 2014 року в місті Jerusalem (м.Єрусалим).

Під час здійснення митного контролю даного автомобілю було встановлено, що громадянин ОСОБА_1 є громадянином Ізраїлю та має посвідку на постійне місце проживання в Україні НОМЕР_1 від 31 жовтня 2013 року, орган, що видав 1201, в якій вказано адресу його проживання: Україна, АДРЕСА_1.

З посиланням на наявність у ОСОБА_1 посвідки на постійне місце проживання в Україні НОМЕР_1 від 31 жовтня 2013 року та реєстрацію його місця проживання на території України митний орган дійшов висновку, що станом на 03 вересня 2015 року громадянин ОСОБА_1 мав постійне місце проживання на території України, отже мав статус резидента в розумінні МК України щодо порядку проходження митного контролю та митного оформлення товарів, транспортних засобів. Заявивши митному органу України, що він є громадянином Ізраїлю та нерезидентом, ОСОБА_1 вчинив протиправні дії, спрямовані на ухилення від сплати митних платежів, що вказує на наявність в його діях ознак порушення митних правил, передбачених ст.485 МК України.

За вказаних обставин, на підставі ст.ст. 459, 494 МК України, Одеською митницею ДФС у відношенні громадянина ОСОБА_1 складено протокол про порушення митних правил №1116/50007/16 від 17.09.2016р. за ознаками ст. 485 МК України.

За результатами розгляду матеріалів про порушення митних правил 17.03.2017р. Одеською митницею ДФС прийнято постанову про порушення митних правил №1116/50007/16, якою громадянина ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні порушення митних правил, передбаченого статтею 485 Митного кодексу України, та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 300 відсотків несплаченої суми митних платежів, що на день вчинення порушення становить 1 536 826,32 грн.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову про визнання протиправною та скасування вказаної постанови, виходив з того, що оскільки станом на 03 вересня 2015 року громадянин ОСОБА_1 мав посвідку на постійне проживання в Україні та мав постійне місце проживання на території України, він мав статус громадянина-резидента, а тому зобов'язаний був письмово декларувати ввезений ним транспортний засіб.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком Малиновського районного суду м.Одеси. При цьому, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.485 МК України заявлення в митній декларації з метою неправомірного звільнення від сплати митних платежів чи зменшення їх розміру неправдивих відомостей щодо істотних умов зовнішньоекономічного договору (контракту), ваги (з урахуванням допустимих втрат за належних умов зберігання і транспортування) або кількості, країни походження, відправника та/або одержувача товару, неправдивих відомостей, необхідних для визначення коду товару згідно з УКТ ЗЕД та його митної вартості, та/або надання з цією ж метою органу доходів і зборів документів, що містять такі відомості, або несплата митних платежів у строк, встановлений законом, або інші протиправні дії, спрямовані на ухилення від сплати митних платежів, а так само використання товарів, стосовно яких надано пільги щодо сплати митних платежів, в інших цілях, ніж ті, у зв'язку з якими було надано такі пільги, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 300 відсотків несплаченої суми митних платежів.

Особливості тимчасового ввезення громадянами транспортних засобів особистого користування на митну територію України регламентуються ст. 380 МК України.

Частинами 1, 2 статті 380 МК України передбачено, що тимчасове ввезення громадянами-нерезидентами на митну територію України транспортних засобів особистого користування дозволяється на строк до одного року. Цей строк може бути продовжено органами доходів і зборів з урахуванням дії обставин непереборної сили та особистих обставин громадян, які ввезли такі транспортні засоби, за умови документального підтвердження цих обставин, але не більш як на 60 днів.

Транспортні засоби особистого користування, що тимчасово ввозяться на митну територію України громадянами-нерезидентами, не підлягають письмовому декларуванню та звільняються від подання документів, що видаються державними органами, уповноваженими здійснювати види контролю, зазначені у статті 319 цього Кодексу. Пропуск таких транспортних засобів через митний кордон України здійснюється без застосування до них заходів гарантування, передбачених розділом X цього Кодексу. Пальне, що міститься у звичайних (встановлених заводом-виробником) баках зазначених транспортних засобів, не підлягає письмовому декларуванню та не є об'єктом оподаткування митними платежами.

В свою чергу, для громадян-резидентів зазначеною статтею передбачено інші умови ввезення транспортних засобів особистого користування.

Так, згідно ч.3 ст.380 МК України тимчасове ввезення громадянами-резидентами транспортних засобів особистого користування, що класифікуються за товарними позиціями 8702, 8703, 8704 (загальною масою до 3,5 тонни), 8711 згідно з УКТ ЗЕД та причепів до них товарної позиції 8716 згідно з УКТ ЗЕД дозволяється на строк до одного року під письмове зобов'язання про їх зворотне вивезення за умови письмового декларування в порядку, передбаченому законодавством України для громадян, після сплати всіх митних платежів, які відповідно до закону підлягають сплаті при імпорті таких транспортних засобів.

Тимчасове ввезення громадянами-резидентами на митну територію України інших транспортних засобів особистого користування дозволяється на строк до одного року під письмове зобов'язання про їх зворотне вивезення за умови письмового декларування в порядку, передбаченому законодавством України для громадян, та із застосуванням до них заходів гарантування, передбачених розділом Х цього Кодексу.

Таким чином, необхідність сплати особою, при ввезенні на територію України транспортного засобу для особистого користування, митних платежів або звільненні від їх сплати залежить від того, чи є особа резидентом чи нерезидентом.

При подачі митної декларації позивачем було заявлено, що він є нерезидентом України.

Стаття 4 Митного кодексу України визначає, що нерезиденти - це фізичні особи: іноземці та особи без громадянства, громадяни України, які мають постійне місце проживання за межами України, у тому числі ті, які тимчасово перебувають на території України. Резиденти - фізичні особи: громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які мають постійне місце проживання в Україні, у тому числі ті, які тимчасово перебувають за кордоном.

Таким чином, основоположним критерієм визначення особи резидентом чи нерезидентом, у розумінні Митного кодексу України, є її постійне місце проживання.

В оскаржуваній постанові про порушення митних правил Одеська митниця ДФС, в обґрунтування правомірності визначення ОСОБА_1 статусу резидента, посилалась лише на наявність у позивача посвідки на постійне проживання на території України та реєстрацію його в м.Дніпро.

При цьому, роблячи наголос на вказані обставини, митний орган намагається підмінити поняття, оскільки, як зазначало вище, єдиною вагомою обставиною є постійне проживання особи на території України.

Згідно Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи, визнається житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Однак, чинне законодавство дає ще й інше розуміння поняття «місце проживання», під яким слід розуміти адміністративно-територіальну одиницю, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік (ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»). Від місця проживання законодавець відмежовує «місце перебування», тобто адміністративно-територіальну одиницю, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік.

Позивач в своєму позові та апеляційній скарзі посилався на те, що він постійно проживає на території держави Ізраїль, де має постійне місце роботи, працює адвокатом, сплачує адвокатські внески в Асоціацію адвокатів Ізраїлю, має страховий поліс професійної відповідальності адвоката.

Зазначене знаходить підтвердження у наданих позивачем доказах, зокрема: копії довідки про членство у службі охорони здоров'я Макабі (Ізраїль); квитанції про сплату за послуги надання доступу до мережі Інтернет; квитанції про сплату за послуги зв'язку; копії договору оренди та надання офісних послуг; копії договору про продовження чинності договору оренди та надання офісних послуг; копії квитанції про сплату за страхування професійної діяльності; копії полісу страхування професійної діяльності; копії довідки про сплату щорічного внеску адвоката. Також, Міністерство фінансів Ізраїлю підтвердило, що ОСОБА_1 є резидентом Ізраїлю та сплачує податки у вказаній державі з 2014 року по 2017 рік.

Позивач зазначив, що перетин кордону України зумовлений тим, що на території України проживає його малолітній син з колишньою дружиною, яких ОСОБА_1 періодично відвідує.

В свою чергу, Одеською митницею ДФС, як суб'єктом владних повноважень, на якого ч.2 ст.71 КАС України покладає обов'язок доказування в адміністративному суді правомірності прийнятих нею рішень, не надано жодного доказу постійного проживання позивача на території України.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.

Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Стаття 6 зазначеного Закону визначає, що реєстрація та продовження реєстрації тимчасового перебування іноземців, осіб без громадянства здійснюються відповідно до законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Згідно статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в'їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні; посвідка на постійне проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Таким чином, посвідка на постійне проживання є документом, що підтверджує право на постійне проживання в Україні, а не факт постійного проживання на території України.

Колегія суддів зазначає, що наявність посвідки на постійне проживання в Україні є лише однією з підстав, що дає іноземцю право на одержання статусу податкового резидента України за ознакою «місце проживання в Україні».

Разом з тим, згідно п.п.14.1.54 п.14.1 ст.14 ПК України дохід з джерелом їх походження з України - будь-який дохід, отриманий резидентами або нерезидентами, у тому числі від будь-яких видів їх діяльності на території України (включаючи виплату (нарахування) винагороди іноземними роботодавцями), її континентальному шельфі, у виключній (морській) економічній зоні, у тому числі, але не виключно, доходи у вигляді спадщини, подарунків, виграшів, призів.

Пунктом 162.1 ст.162 ПК України платниками податку на доходи фізичних осіб визначено фізичну особу - резидента, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи та фізичну особу - нерезидента, яка отримує доходи з джерела їх походження в Україні.

Апеляційним судом в ході розгляду справи не було встановлено наявність у позивача на території України будь-якого доходу, майна на праві власності, а також не встановлено, що останній працює чи займається підприємницькою діяльністю.

У зв'язку з цим, колегія суддів доходить висновку, що ОСОБА_1, у розумінні Митного кодексу України, є нерезидентом України та не може нести адміністративну відповідальність, як резидент України, за порушення митних правил за ознаками ст. 485 МК України. А відтак, висновок митного органу та суду першої інстанції, що позивачем вчинено протиправні дії, спрямовані на ухилення від сплати митних платежів, є необґрунтованим.

Таким чином, постанова Одеської митниці ДФС у справі про порушення митних правил №1116/50007/16 від 17.03.2017р. є незаконною та підлягає скасуванню.

Оскільки при вирішенні спору Малиновським районним судом м. Одеси порушено норми матеріального та процесуального права, неправильно встановлено обставини, які мають значення для справи внаслідок неправильного дослідження та оцінки доказів, що призвело до неправильного вирішення справи, тому вказана постанова підлягає скасуванню з прийняттям нової - про задоволення позовних вимог ОСОБА_1.

Судові витрати розподіляються за правилами ст.94 КАС України.

Керуючись ст.ст. 94, 185, 195, 196, 198 ч.1 п.3, 202 ч.1 п.2, п.4, 205 ч.1 п.3, 207, 254 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Малиновського районного суду м.Одеси від 19 вересня 2017 року скасувати.

Прийняти нову постанову, якою позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову Одеської митниці ДФС у справі про порушення митних правил №1116/50007/16 від 17.03.2017р.

Стягнути з Одеської митниці ДФС (65078, м.Одеса, вул.Гайдара, 21-а) за рахунок її бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 понесені ним судові витрати по справі в сумі 9440 (дев'ять тисяч чотириста сорок) грн.

Постанова суду набирає законної сили негайно після її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 17.11.2017р.

Головуючий суддя Романішин В.Л.

Судді Запорожан Д.В.

Шляхтицький О.І.