Справа № 229/3572/17
Суддя: Гонтар А. Л.
Дата ухвалення: 2017-11-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Єдиний унікальний номер 229/3572/17
Номер провадження 2-а/229/125/2017 Категорія 87
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2017 р. Дружківський міський суд Донецької області

у складі:

головуючого -судді Гонтар А.Л.

при секретарі Костенко В. М.,

за участі представника відповідача Михайлішиної С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Дружківка адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в м.Дружківці Донецької області про визнання протиправними та дискримінаційними дій відповідача, зобов'язання поновити виплату пенсії,

В С Т А Н О В И В:

позивач ОСОБА_2 звернувся 27.09.2017 року до Дружківського міського суду Донецької області із позовом до Управління Пенсійного фонду України в м.Дружківці Донецької області про визнання дій незаконими (а.с.1 ), в якій вказав, що він є тимчасово переміщеною особою та знаходиться на обліку відповідача, як пенсіонер за віком. З липня 2016 року відповідач безпідставно припинив йому виплату пенсії. Вважає дії відповідача протиправними та дискримінаційними .

Позивач просить поновити строк звернення з позовом до суду. Визнати протиправними та дискримінаційними дії УПФУ в місті Друджківці щодо невиплати йому пенсії; зобовязати УПФУ в Донецькій області з липня 2016 року відновити нарахування та виплату пенсії за віком .

02 жовтня 2017 року провадження по справі було відкрито і справу призначено до попереднього судового розгляду на 13 жовтня 2017 року року (а.с.8-9).

Ухвалою Дружківського міського суду від 13 жовтня 2017 року справу було призначено до розгляду на 20 жовтня 2017 року (а.с.11 ).

Ухвалою Дружківського міського суду від 07 листопада 2017 року були витребувані докази за клопотанням представника відповідача (а.с.21-22)

Позивач ОСОБА_2 у судове засідання не з'явився, надав заяву з клопотанням розглядати справу у його відсутності, наполягає на задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Представник відповідача Михайлішина С.В. з'явилась у судове засідання, заперечує проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що довідку позивача внутрішньо переміщеної особи було скасовано у звязку із відсутністю внутрішньо переміщеної особи за фактичним місцем проживання/перебування, а це є порушенням обовязкової умови для отримання соціальних послуг відповідно до ст.7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (а.с. 25-28).

Суд, заслухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

Суд встановив, що відповідно до довідки від 30 червня 2016 року № ОСОБА_2 взято на облік як особу, переміщену з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції до м. Дружківка Донецької області (а. с. 31).

До квітня 2016 року ОСОБА_2 перебував на обліку в УПФУ міста Кременная Луганської області, пенсія виплачена до березня 2016 року (а.с. 23).

01 липня 2016 року позивач звернувся до УПФУ в місті Дружківці Донецької області з заявою про виплату пенсії та запит його пенсійної справи з УПФУ міста Кременная Луганської області(а.с. 30).

Виплата пенсії позивачеві була припинена у звязку з відсутністю внутрішньо переміщеної особи за фактичним місцем проживання/перебування на підставі витягу з протоколу комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам №2 від 08 липня 2016 р. (а. с. 31).

Встановлені обставини підтверджені матеріалами справи і не є спірними.

Спірним у справі є правомірність дій відповідача щодо припинення виплати пенсії позивачеві з вересня 2016 року на підставі непідтвердження його місця перебування.

Статус внутрішньо переміщеної особи врегульований Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 №1706-VII (далі Закон № 1706-VII).

Згідно статті 7 Закону № 1706-VII для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав, зокрема, на пенсійне забезпечення здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Питання виплати пенсій врегульовані статтею 47 Закону №1058 за якою пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Матеріалами справи встановлено, що відповідачем було прийнято розпорядження № 34996 від 23 серпня 2016 року про припинення виплати пенсії позивачеві з 01.09.2016 року (а.с.31 зворотний бік).

Пенсійний орган в запереченнях посилається на непідтвердження фактичного місця проживання позивача, що позбавляє відповідача можливості та законних підстав для поновлення виплати пенсії.

Підстави припинення виплати пенсії передбачені ст.49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-VI (далі Закон №1058).

Згідно з ч.1 ст.49 Закону №1058 виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Враховуючи наведені норми, суд дійшов висновку про порушення відповідачем вимог ч.1 ст. 49 Закону №1058, оскільки з вересня 2016 року позивачеві припинено виплату пенсії за відсутності законодавчо встановлених підстав.

Суд також звертає увагу на положення статті 1 Конвенції, Статті 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Париж, 20.III.1952) яка передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права, положення Статті 14 Конвенції якою визначено, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.

Оцінюючи спірні правовідносини суд застосовує положення Конституції України, за якими, в Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (статті 1, 3 Конституції України). Право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел (частина друга статті 46 Основного Закону України) і забезпечується частиною другою статті 22 Конституції України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, виконанням трудових обовязків і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

В даному випадку наявність у позивача статусу внутрішньо переміщеної особи створює для нього на відміну від інших громадян України певні перешкоди в отриманні його пенсії, яка призначена у зв'язку з трудовою діяльністю, та потребує від пенсіонера здійснення додаткових дій, не передбачених Законами щодо пенсійного забезпечення, зокрема, ідентифікація особи, надання заяви про поновлення виплати пенсії, яка була припинена органом Пенсійного фонду.

Суд застосовує при розгляді справи практику Європейського Суду з прав людини як джерело права відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року № 3477-IV.

Як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) в рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке, стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення). У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що в діях відповідача містяться ознаки дискримінації відносно позивача, як внутрішньо переміщеної особи, та відсутність єдиного підходу до виплати пенсій громадянам України згідно діючого законодавства.

У задоволенні позовних вимог про визнання дискримінаційними дій відповідача щодо невиплати пенсії слід відмовити, оскільки достатнім способом захисту порушеного права позивача є визнання таких дій протиправними.

Решта позовних вимог про зобов'язання відповідача поновити виплату пенсії позивачеві та сплатити виниклу заборгованість підлягають задоволенню, оскільки є похідними від задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.2 ст.11 КАС України суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Відповідно до ч.1 ст.267 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, має право зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Враховуючи тривалий строк безпідставної невиплати пенсії позивачеві з боку відповідача, колегія суддів дійшла висновку про необхідність встановлення судового контролю за виконанням постанови суду шляхом зобовязання відповідача надати суду звіт про виконання судового рішення в місячний строк з дня набрання постановою законної сили.

З врахуванням викладеного, суд визнає протиправними дії відповідача щодо припинення виплати пенсії, оскільки саме такий спосіб захисту сприяє відновленню порушеного права позивача на отримання сум призначеної пенсії, яка є власністю позивача.

Решта позовних вимог про зобов'язання відповідача поновити нарахування і виплату пенсії позивачеві та виплатити заборгованість з вересня 2016 року також підлягають задоволенню, оскільки є похідними від задоволених позовних вимог.

Щодо судових витрат, то їх слід віднести на рахунок держави, оскільки сторони звільнені від сплати судового збору.

Керуючись ст.ст. 6-12, 71, 86, 94, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

позовні вимоги ОСОБА_2 до Управління пенсійного фонду України в місті Дружківці Донецької області про визнання протиправними та дискримінаційними дій відповідача, зобов'язання поновити виплату пенсії задовольнити частково .

Визнати протиправними дії Управління Пенсійного фонду України в місті Дружківці Донецької області щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_2 з 1 вересня 2016 року.

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в місті Дружківці Донецької області поновити нарахування та виплату пенсії ОСОБА_2 з 01 вересня 2016 року і сплатити заборгованість.

Допустити негайне виконання постанови в частині сплати пенсії за один місяць.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили: через 10 днів з дня її проголошення, якщо продовж цього строку не подана апеляційна скарга; або після розгляду апеляційним судом у разі подання апеляційної скарги.

На постанову може бути подана апеляційна скарга до Донецького апеляційного адміністративного суду через Дружківський міський суд протягом 10 днів з дня проголошення постанови, а в разі складання постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 КАС України -з дня складання у повному обсязі.

Суддя: А. Л. Гонтар