Справа № 813/1230/17
Суддя: Мартинюк Віталій Ярославович
Дата ухвалення: 2017-11-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 листопада 2017 року справа № 813/1230/17

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Мартинюка В.Я.

секретар судових засідань ОСОБА_1

з участю позивача ОСОБА_2,

представників

від позивача ОСОБА_3,

від відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у судовому засіданні в залі суду в м.Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Держпраці у Львівській області про визнання протиправною відповіді, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Головного управління Держпраці у Львівській області про визнання протиправною відповіді від 10.03.2017 року за №2618/2/7-09.

Підставою позовних вимог є те, що як вбачається зі змісту листа відповідача від 10.03.2017 року за №2618/2/7-09 у ньому наведено неоднозначні, суперечливі і взаємовиключні за змістом мотиви в обґрунтування відповіді про відсутність у керівника інспекції обовязку повідомити його про притягнення інспектора до дисциплінарної відповідальності за неналежний розгляд звернення від 06.10.2009 року. Також, в підтвердження своїх вимог посилається на порушення п.3 ч.4 Положення про Державний департамент нагляду за додержанням законодавства про працю.

Позивач та його представник дали аналогічні пояснення, просять позов задоволити.

Відповідач у письмових запереченнях проти позову зазначає, що вимога позивача про визнання протиправною відповіді від 10.03.2017 року за №2618/2/7-09 є некоректною, оскільки відповідь містить відповіді на поставлене у зверненні питання, попередні відповіді на дане звернення визнавались судами неповними та необґрунтованими. Та обставина, що позивач не погоджується з викладеною у відповіді позицією не може сама по собі свідчити про їх протиправність. Разом з тим, якщо позивач вважав, що начальник Інспекції зобовязаний був повідомити про те, що інспектору Кипибіді Т.Є. у листопаді 2009 року було зменшено премію на 15% він міг оскаржити бездіяльність даної посадової особи у судовому порядку.

Представник відповідача дав аналогічні пояснення, просить у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши позивача та представників сторін, розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд даючи правову оцінку спірним правовідносинам виходив з наступного.

ОСОБА_2 звернувся до начальника Територіальної Державної інспекції з питань праці у Львівській області із заявою від 19.05.2014 року в якій просив надати письмову відповідь на наступне питання: «Чи зобовязані Ви були 24.11.2009 року на підставі ч.2 ст.19 Конституції України повідомити мене з огляду на вимоги ст.15 та ст.19 Закону України «Про звернення громадян» про притягнення інспектора п.Кипибіди Т.Є. до дисциплінарної відповідальності наказом №72-к від 24.11.2009 р. шляхом зменшення розміру преміальних за неналежне виконання своїх службових обовязків при розгляді мого звернення від 06.10.2009 року на імя тодішнього прокурора м.Червонограда п.Стасіва А.П. задля того, щоб я скористався своїм правом, передбаченим пунктом 5.3 наказу №72 31.03.2003 р. Мінпраці та соціальної політики України, який діяв на той час, оскаржити неналежне ставлення до розгляду мого звернення від 06.10.2009 р. інспектором Кипибідою Т.Є. в 10-денний строк до суду?».

Головне управління Держпраці у Львівській області надіслало позивачу лист «Про виконання рішення суду» від 10.03.2017 року за №2618/2/7-09.

У зазначеному листі, стосовно питання про те, чи зобовязано було тодішнє керівництво інспекції, у відповідності до вимог ст.ст.15,19 Закону України «Про звернення громадян», повідомити позивача про притягнення інспектора Кипибіди Т.Є. до дисциплінарної відповідальності наказом за №72-К від 24.11.2009 року, відповідач повідомив, що інспекція з питань праці не була зобовязана повідомляти його про даний факт. Це обумовлено тим, що законодавство, яке регулює суспільні відносини у сфері проходження державної служби, а також інші нормативно-правові акти, не передбачає обовязку керівників органів державної влади повідомляти громадян про притягнення посадових осіб відповідного органу до дисциплінарної відповідальності.

Не погоджуючись із вищенаведеною відповіддю, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд даючи правову оцінку спірним правовідносинам виходив з наступного.

У відповідності до вимог ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно приписів ст.40 Основного Закону, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про звернення громадян» від 02.10.1996 року за №393/96-ВР, з наступними змінами та доповненнями, громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Як передбачено ч.1 ст.15 згаданого Закону, органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов'язані об'єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Пунктом 1 Указу Президента України «Про першочергові заходи щодо забезпечення реалізації та гарантування конституційного права на звернення до органів державної влади та органів місцевого самоврядування» від 07.02.2008 року за №109/2008, встановлено, що органи державної виконавчої влади та органи місцевого самоврядування зобовязано вжити невідкладних заходів щодо забезпечення реалізації конституційних прав громадян на письмове звернення та особистий прийом, обов'язкове одержання обгрунтованої відповіді, неухильного виконання норм Закону України «Про звернення громадян», упорядкування роботи зі зверненнями громадян, зокрема, щодо: недопущення надання неоднозначних, необгрунтованих або неповних відповідей за зверненнями громадян, із порушенням строків, установлених законодавством, безпідставної передачі розгляду звернень іншим органам; викоренення практики визнання заяв чи скарг необгрунтованими без роз'яснення заявникам порядку оскарження прийнятих за ними рішень; створення умов для участі заявників у перевірці поданих ними заяв чи скарг, надання можливості знайомитися з матеріалами перевірок відповідних звернень; узяття під особистий контроль керівниками відповідних органів розгляду звернень та забезпечення проведення першочергового особистого прийому жінок, яким присвоєно почесне звання України "Мати-героїня", інвалідів Великої Вітчизняної війни, ОСОБА_5 Праці, ОСОБА_6 Союзу, Героїв України; приділення особливої уваги вирішенню проблем, з якими звертаються ветерани війни та праці, інваліди, громадяни, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, багатодітні сім'ї, одинокі матері та інші громадяни, які потребують соціального захисту та підтримки; запровадження постійного контролю за організацією роботи посадових та службових осіб зі зверненнями громадян; з'ясування причин, що породжують повторні звернення громадян, систематичного аналізу випадків безпідставної відмови в задоволенні законних вимог заявників, проявів упередженості, халатності та формалізму при розгляді звернень; вжиття заходів для поновлення прав і свобод громадян, порушених унаслідок недодержання вимог законодавства про звернення громадян, притягнення винних осіб у встановленому порядку до відповідальності, в тому числі до дисциплінарної відповідальності за невиконання чи неналежне виконання службових обов'язків щодо розгляду звернень громадян; забезпечення створення та функціонування гарячих ліній і телефонів довіри, проведення широкої роз'яснювальної роботи з питань реалізації громадянами права на звернення та особистий прийом.

Враховуючи положення вищенаведених норм та проаналізувавши зміст відповіді від 10.03.2017 року за №2618/2/7-09, суд вважає, що відповідачем в повній мірі було надано відповідь по суті питання, зазначеного у зверненні позивача від 19.05.2014 року.

Зокрема, позивачу було повідомлено про те, що інспекція з питань праці не була зобовязана повідомляти його про факт притягнення її посадової особи до дисциплінарної відповідальності. Це обумовлено тим, що законодавство, яке регулює суспільні відносини у сфері проходження державної служби, а також інші нормативно-правові акти, не передбачає обовязку керівників органів державної влади повідомляти громадян про притягнення посадових осіб відповідного органу до дисциплінарної відповідальності.

При цьому, позивачем не наведено конкретної правової норми, яка б зобовязувала відповідача повідомляти останнього про притягнення посадової особи інспекції до дисциплінарної відповідальності.

Таким чином, не згода відповідача з відповіддю відповідача не може сама по собі свідчити про її необєктивність та неповноту, а також слугувати підставою для визнання її протиправною та скасування.

Що стосується тверджень позивача про недотримання строків розгляду його звернення, встановлених ст.20 Закону України «Про звернення громадян», то такі не беруться судом до уваги, оскільки порушення даних строків повязано із неодноразовим оскарженням в судовому порядку відповідей відповідача на його звернення та рішень органів державної виконавчої служби.

Крім того, судом не можуть бути покладені в основу судового рішення посилання позивача на норми Положення про Державний департамент нагляду за додержанням законодавства про працю, оскільки таке регулює діяльність не відповідача, а його вищого органу.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необгрунтованими, а тому в задоволенні адміністративного позову слід відмовити.

Щодо судових витрат, то, у відповідності до вимог ст.94 КАС України, такі не належить стягувати із сторін.

Керуючись ст.ст. 21, 69, 70, 160-163 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

1. У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

2. Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова суду не набрала законної сили.

3. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня отримання копії повного тексту постанови.

Повний текст постанови виготовлений та підписаний 24 листопада 2017 року.

Суддя В.Я.Мартинюк