Справа № 817/1222/16
Суддя: Недашківська К.М.
Дата ухвалення: 2017-11-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2017 року 15 год. 55 хв. РівнеСправа № 817/1222/16

Рівненський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Недашківської К.М., суддів Жуковської Л.А. та Комшелюк Т.О., за участю: секретаря судового засідання Єрмошкіної Л.І.; представника позивача Власової Т.С. (довіреність від 28 березня 2016 року); представників відповідача Плескана С.І. та Ілючка О.Ю.; розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Служби безпеки України про визнання дій протиправними та стягнення моральної шкоди.

До Рівненського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі іменується позивач) з позовом до Служби безпеки України (далі іменується відповідач), в якому, з урахуванням уточнень, просив суд:

визнати протиправними дії Служби безпеки України щодо відмови ОСОБА_1 в наданні чергової відпустки згідно графіку відпусток 3 відділу 5 управління ЦСО (МЦСП) Служби безпеки України на 2016 рік, а саме: з 02 травня 2016 року по 15 травня 2016 року та з 01 серпня 2016 року по 31 серпня 2016 року;

визнати протиправними дії Служби безпеки України щодо внесення змін 08 липня 2016 року до графіку відпусток військовослужбовців 3 відділу 5 управління ЦСО «А» Служби безпеки України на 2016 рік, за якими час відпустки ОСОБА_1 перенесено з серпня 2016 року на жовтень 2016 року;

визнати протиправними дії Служби безпеки України щодо відмови ОСОБА_1 в наданні дозволу на виїзд з міста Кременчук Полтавської області у вихідні та святкові дні для відвідання сім`ї в місті Рівне, починаючи з 30 квітня 2016 року по день звільнення зі служби, а саме: з 30 квітня 2016 року по 03 травня 2016 року, з 07 травня 2016 року по 08 травня 2016 року, з 25 червня 2016 року по 28 червня 2016 року, з 13 серпня 2016 року по 14 серпня 2016 року;

визнати протиправними дії Служби безпеки України щодо усунення ОСОБА_1 від виконання службових обов`язків, від проведення занять з відповідних дисциплін військової та спеціальної підготовки, та від прийняття участі в учбових стрільбах і навчальних зборах, починаючи з 28 квітня 2016 року;

стягнути з Служби безпеки України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 100000 грн. 00 коп.

Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги, з врахуванням заяв про уточнення позовних вимог, підтримали в повному обсязі. При цьому, представник позивача зазначив, що відповідно до наказу №48 ОС від 09.07.2015 підполковника ОСОБА_1 було призначено на військову службу в 5 управління МЦСП ЦСО «А» СБУ з місцем дислокації в м. Кременчук Полтавської області. Протягом служби до позивача з боку керівництва були застосовані неправомірні дії, які порушили, на думку його представника, його законні права. Зокрема, відпустка була перенесена неправомірно. Крім того, 07.07.2016 безпосередній керівник т.в.о. заступника начальника 3 відділу підполковник ОСОБА_2 дав дозвіл на виїзд у відпустку ОСОБА_1 , однак згодом була дана вказівка відмовити у наданні відпустки. Тобто, термін чергової відпустки позивача було перенесено з серпня на жовтень 2016 року без згоди самого позивача, в односторонньому порядку та за відсутності будь-яких законних підстав. Крім того, відповідно до наказу від 18.06.2016 №65о/с позивачу оголошено догану за невиконання вимог статутів Збройних Сил України про доповідь безпосередньому начальнику про виїзд. Однак, позивач 30.05.2016 брав участь у судовому засіданні Житомирського апеляційного адміністративного суду, знаходячись на стаціонарному лікуванні у Рівненській обласній клінічній лікарні. Представник позивача наголосив у судовому засіданні, що керівництво позивача безпідставно відмовляло йому у наданні дозволу на виїзд на вихідні до сім`ї у місто Рівне, обгрунтовуючи це оперативною обстановкою та завданнями, покладеними на підрозділ. Однак, позивач з 02.05.2016 по 09.05.2016 не був залучений до спеціальних заходів. Щодо усунення ОСОБА_1 від виконання службових обов`язків, то позивач вказав, що його не залучають до участі у спеціальних заходах, до проведення занять з відповідних дисциплін військової та спеціальної підготовки, він усунений від участі в учбових стрільбах, навчальних зборах, хоч і відповідний наказ не приймався.

Таким чином, позивач та його представник зазначили, що внаслідок таких неправомірних дій позивачу нанесено моральну шкоду: позбавлено права на відпочинок, права на отримання допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги, права на виїзд до сім`ї; відбулося погіршення стану здоров`я; позивач зазнав моральні страждання сором, відчай, душевний біль, приниження. Тому, позивач просить стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 100000 грн.

Відповідач Служба безпеки України подав заперечення проти позову, де вказав, що позовні вимоги не визнає, вважає їх безпідставними та надуманими. В судовому засіданні представники відповідача зазначили, що відпустка ОСОБА_1 була перенесена у зв`язку із службовою необхідністю, відмова у наданні дозволу на виїзд за межі населеного пункту була пов`язана з особливостями оперативної обстановки та покладеними на структурний підрозділ завданнями. Крім того, представники СБУ наголосили на тому, що переконання позивача про його усунення від виконання службових обов`язків є надуманим та безпідставним. Тому, відповідач просив суд у задоволенні позовних вимог відмовити.

На підставі частини третьої статті 160 КАС України вступна та резолютивна частини рішення проголошені у судовому засіданні 16.11.2017.

Відповідно до статті 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд при вирішенні справи керується принципами верховенства права, законності, рівності усіх учасників адміністративного процесу перед законом і судом, змагальності сторін, диспозитивності та офіційного з`ясування всіх обставин, гласності і відкритості адміністративного процесу.

Розглянувши матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:
Полковником ОСОБА_3 04 лютого 2016 року затверджено Графік відпусток 3 відділу 5 управління (МЦСП) ЦСО «А» СБ України на 2016 рік, відповідно до якого ОСОБА_1 визначено періоди перебування у відпустці: з 02.05.2016 по 15.05.2016 та з 01.08.2016 по 31.08.2016.

В подальшому, полковником ОСОБА_3 був затверджений 08 липня 2016 року новий Графік відпусток на 2016 рік, відповідно до якого частину чергової відпустки ОСОБА_1 перенесено з серпня 2016 року на жовтень 2016 року з 01.10.2016 по 01.11.2016.

Не погоджуючись з такими діями відповідача, позивач звернувся до суду з позовом.

Надаючи правову оцінку оскаржуваним наказам та вирішуючи спір по суті, суд констатує наявність національного законодавства, що регулює спірні відносини.

За правилами частини першої статті 20 Закону України «Про Службу безпеки України» №2229-XII від 25.03.1992 (далі іменується Закон України №2229-XII), умови і порядок виконання своїх обов`язків співробітниками-військовослужбовцями Служби безпеки України визначаються укладеним договором (контрактом). На них, а також на військовослужбовців строкової служби поширюється порядок проходження військової служби у Збройних Силах України, визначений законодавством. Військовослужбовці Служби безпеки України приймають Військову присягу на вірність народу України.

Сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг, визначаються Законом України «Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України» №551-XIV від 24.03.1999 (далі іменується Дисциплінарний статут).

Усі військовослужбовці Збройних Сил України незалежно від своїх військових звань, службового становища та заслуг повинні неухильно керуватися вимогами цього Статуту.

Нормативно-правим актом, який визначає загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб полку і його підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах, є Закон України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» №548-XIV від 24.03.1999 (далі іменується Статут внутрішньої служби).

Дія Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України поширюється на Державну прикордонну службу України, Службу безпеки України, Національну гвардію України та на інші військові формування, створені відповідно до законів України, Державну спеціальну службу транспорту, Державну службу спеціального зв`язку та захисту інформації України.

Нормативно-правовим актом, який визначає порядок проходження військової служби за контрактом особами офіцерського складу, сержантського і старшинського складу, рядового складу Служби безпеки України (далі - військовослужбовці Служби безпеки України), виконання ними військового обов`язку в запасі та особливості проходження військової служби в особливий період, є Указ Президента України «Про внесення змін до Указу Президента України від 7 листопада 2001 року №1053» №1262/2007 від 27.12.2007, яким затверджено Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України (далі іменується Положення №1262/2007).

Положення №1262/2007 застосовується також до відносин, що виникають у зв`язку з проходженням у Службі безпеки України кадрової військової служби особами офіцерського складу до їх переходу в установленому порядку на військову службу за контрактом або звільнення з військової служби.

Нормативним актом, який визначає механізм реалізації вимог Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України є Наказ Служби безпеки України «Про затвердження Інструкції про організацію виконання Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України» від 14.10.2008 №772 (далі іменується Інструкція №772)

Нормативно-правовим актом, який регламентує питання здійснення співробітниками-військовослужбовцями виїзду у приватних справах за межі населеного пункту, на території якого дислоковано структурний підрозділ підрозділу Центрального управління, регіонального органу, закладу, установи, Штабу Антитерористичного центру при Службі безпеки України (далі - структурний підрозділ), у позаслужбовий час, під час відпусток, у вихідні (святкові, неробочі) дні та механізм його документального оформлення, є Наказ Служби безпеки України «Про затвердження Порядку виїзду співробітників-військовослужбовців Служби безпеки України у приватних справах за межі населеного пункту, на території якого дислоковано підрозділ, орган, заклад, установу Служби безпеки України» від 19.08.2014 №518 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 9 вересня 2014 року за № 1098/25875) (далі іменується Наказ №518).

Щодо позовних вимог про визнання протиправними дій Служби безпеки України щодо відмови ОСОБА_1 в наданні чергової відпустки згідно графіку відпусток 3 відділу 5 управління ЦСО (МЦСП) Служби безпеки України на 2016 рік, а саме: з 02 травня 2016 року по 15 травня 2016 року та з 01 серпня 2016 року по 31 серпня 2016 року та визнання протиправними дій Служби безпеки України щодо внесення змін 08 липня 2016 року до графіку відпусток військовослужбовців 3 відділу 5 управління ЦСО «А» Служби безпеки України на 2016 рік, за якими час відпустки ОСОБА_1 перенесено з серпня 2016 року на жовтень 2016 року, суд зазначає, що такі позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

З матеріалів справи вбачається, що полковником ОСОБА_3 04 лютого 2016 року затверджено Графік відпусток 3 відділу 5 управління (МЦСП) ЦСО «А» СБ України на 2016 рік, відповідно до якого ОСОБА_1 визначено періоди перебування у відпустці: з 02.05.2016 по 15.05.2016 та з 01.08.2016 по 31.08.2016 (а.с. 53).

ОСОБА_4 сформовано рапорт на ім`я ОСОБА_5 від 08.07.2016, про надання дозволу на перенесення чергової відпустки ОСОБА_1 з серпня на жовтень 2016 року, у зв`язку зі службовою необхідністю та підтримання мобілізаційної готовності в особливий період (а.с. 54).

Позивачем було здійснено напис на примірнику рапорту від 08.07.2016: з перенесенням відпустки не погойдуюся; відпустка передбачена графіком відпусток по управлінню з 01.08.2016; під час складення графіка відпусток були враховані інтереси служби та мої особисті інтереси; особливий період поширюється на період охоплений мобілізацією, на даний час особливого періоду в державі немає; з перенесенням відпустки не погоджуюся у зв`язку з сімейними обставинами.

Проте, полковником ОСОБА_3 був затверджений 08 липня 2016 року новий Графік відпусток на 2016 рік, відповідно до якого частину чергової відпустки ОСОБА_1 перенесено з серпня 2016 року на жовтень 2016 року з 01.10.2016 по 01.11.2016 (а.с. 80).

За правилами пункту 53 Положення №1262/2007, у мирний час військовослужбовцям Служби безпеки України надаються відпустки: а) щорічні: основні; додаткові, передбачені законодавством; б) у зв`язку із закінченням вищих військових навчальних закладів; в) додаткові у зв`язку з навчанням у вищих навчальних закладах без відриву від служби; г) творчі; д) соціальні: у зв`язку з вагітністю та пологами; для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку; додаткові військовослужбовцям, які мають дітей; е) у зв`язку із хворобою; є) за сімейними обставинами та з інших поважних причин.

Пунктом 54 Положення №1262/2007 встановлено, що тривалість щорічної основної відпустки для військовослужбовців Служби безпеки України, які мають вислугу в календарному обчисленні до 10 років, становить 30 календарних днів; від 10 до 15 років - 35 календарних днів; від 15 до 20 років - 40 календарних днів; понад 20 календарних років - 45 календарних днів. Час для проїзду до місця проведення зазначеної відпустки і назад не надається. Святкові та неробочі дні при визначенні тривалості щорічних основних відпусток не враховуються.

Військовослужбовцям Служби безпеки України, які захворіли під час щорічної основної або щорічної додаткової відпустки, зазначена відпустка продовжується після одужання на кількість невикористаних днів цієї відпустки.

Відповідно до пункту 6.1. Інструкції №772, надання військовослужбовцям Служби безпеки України відпусток провадиться відповідно до розділу VI Положення та чинного законодавства України на підставі поданих ними у встановленому порядку рапортів, погоджених з безпосередніми (прямими) начальниками.

Щорічні основні відпустки військовослужбовцям надаються у терміни, визначені у графіках щорічних основних відпусток військовослужбовців на наступний рік (далі - графік відпусток) з дотриманням вимог щодо забезпечення надійного функціонування органу, підрозділу, закладу, установи Служби безпеки України, підтримання мобілізаційної готовності та розрахунку щомісячного перебування у відпустці не більше 30 відсотків його військовослужбовців. У вищих військових навчальних закладах щомісячні норми надання військовослужбовцям постійного складу чергових відпусток визначаються керівниками навчальних закладів.

Графіки відпусток складаються до 1 грудня у структурних підрозділах (від самостійного сектору і вище) органів, підрозділів, закладів, установ Служби безпеки України та затверджуються: Головою Служби безпеки України - для заступників Голови Служби безпеки України, начальників органів, підрозділів, закладів, установ, військовослужбовців, які йому безпосередньо підпорядковані; начальниками органів, підрозділів, закладів, установ - для підпорядкованого особового складу.

При складанні графіків відпусток враховуються планомірність використання відпусток протягом календарного року, побажання військовослужбовців та виникнення у них права на щорічну основну відпустку більшої тривалості, а також можливе надання інших додаткових щорічних відпусток (соціальні, творчі, у зв`язку з навчанням).

Графіки відпусток оголошуються особовому складу протягом 15 днів від дня їх затвердження. Ознайомлення військовослужбовців, які на момент затвердження графіка відпусток перебувають на лікуванні, у відрядженні чи відпустці, із зазначеним графіком здійснюється після прибуття їх до органу, підрозділу, закладу, установи.

Суд не погоджується з доводами відповідача про те, що перенесення позивачу відпустки з серпня на жовтень 2016 року була обумовлена наявністю особливого періоду та з метою розрахунку щомісячного перебування у відпустці не більше 30 відсотків його військовослужбовців, з огляду на наступне.

Від того, чи діє особливий період залежать дуже багато прав військовослужбовців, саме тому це є дуже важливим для них. Найактуальнішими є питання звільнення з військової служби, особливо військовослужбовців та інших працівників, які проходять службу за контрактом, дія яких закінчилася і була автоматично продовжена. Те ж саме стосується інших прав військовослужбовців, в тому числі звуження багатьох видів відпусток в умовах особливого періоду.

Дія особливого періоду обмежується строками встановленими для проведення мобілізації, або часом, протягом якого діє воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. В умовах відсутності рішення про оголошення війни або мобілізації чи закінчення строків, встановлених для проведення мобілізації, особливий період не діє.

Особливий період в Україні діяв з 18.03.2014 по 02.05.2014, з 07.05.2014 по 21.06.2014, з 24.07.2014 по 07.09.2014, 20.01.2015 по 22.08.2015. А починаючи, з 23.08.2015 особливий період не діє.

Таким чином, на момент визначення позивачу відпустки на серпень 2016 року особливий період не діяв, що свідчить про безпідставність посилань відповідача на вказану обставину як причину для перенесення позивачу відпустки з серпня на жовтень 2016 року.

Щодо розрахунку щомісячного перебування у відпустці не більше 30 відсотків військовослужбовців, суд зазначає, що Графік відпусток від 04.02.2016 був складений з урахуванням такого розрахунку, оскільки на серпень місяць 2016 року були заплановані відпустки щодо трьох військовослужбовців 3 відділу 5 управління з наявних у загальній кількості 12 військовослужбовців. Відтак, 30-ти відсотковий розрахунок перебування у відпустках не було порушено.

Пунктом 6.2. Інструкції №772 встановлено, що щорічна основна відпустка має бути використана протягом календарного року. В особливих випадках з дозволу начальника, визначеного абзацами четвертим, п`ятим пункту 6.1 цього розділу, щорічна основна відпустка за минулий рік (або невикористана її частина) надається в першому кварталі наступного року, якщо раніше її не було надано.

Щорічна основна відпустка на вимогу військовослужбовця переноситься у разі: порушення начальником органу, підрозділу, закладу, установи строку повідомлення про час надання відпустки; несвоєчасної виплати грошового забезпечення за час щорічної основної відпустки.

Щорічна основна відпустка також переноситься на інший період начальником органу, підрозділу, закладу, установи у разі: захворювання військовослужбовця до початку відпустки (на підставі довідки закладу охорони здоров`я); набуття права на відпустку у зв`язку з вагітністю та пологами (на підставі медичного висновку); виконання військовослужбовцем державних або громадських обов`язків, якщо згідно із законодавством він підлягає звільненню на цей час від основної роботи зі збереженням грошового забезпечення; збігу щорічної основної відпустки з відпусткою у зв`язку з навчанням у вищих навчальних закладах, навчальних закладах післядипломної освіти та аспірантурі без відриву від служби чи з відпусткою для лікування у зв`язку з хворобою.

Таким чином, вказана вище норма містить два випадки можливості перенесення відпустки: у добровільному порядку на вимогу військовослужбовця; в обов`язковому порядку у разі: захворювання військовослужбовця до початку відпустки (на підставі довідки закладу охорони здоров`я); набуття права на відпустку у зв`язку з вагітністю та пологами (на підставі медичного висновку); виконання військовослужбовцем державних або громадських обов`язків, якщо згідно із законодавством він підлягає звільненню на цей час від основної роботи зі збереженням грошового забезпечення; збігу щорічної основної відпустки з відпусткою у зв`язку з навчанням у вищих навчальних закладах, навчальних закладах післядипломної освіти та аспірантурі без відриву від служби чи з відпусткою для лікування у зв`язку з хворобою.

У даному випадку, позивач не звертався до відповідача із рапортом (вимогою) про перенесення відпустки з серпня на жовтень 2016 року, а випадків, що визначені як обов`язкові підстави для перенесення відпустки не було.

Окрім того, суд звертає увагу на той факт, що 04 липня 2016 року ВЛК ВМС в УСБУ в Полтавській області прийняла постанову, якою ОСОБА_1 визнано непридатним до військової служби в мирний час. Про даний висновок відповідачу було відомо (а.с. 63, 64). Дана обставина жодним чином не перешкоджала відповідачу надати ОСОБА_1 відпустку в серпні 2016 року згідно Графіка відпусток від 04.02.2016.

Таким чином, суд дійшов висновку про протиправність дій відповідача щодо відмови ОСОБА_1 в наданні чергової відпустки згідно графіку відпусток 3 відділу 5 управління ЦСО (МЦСП) Служби безпеки України на 2016 рік, а саме: з 01 серпня 2016 року по 31 серпня 2016 року; та протиправність дій відповідача щодо внесення змін 08 липня 2016 року до графіку відпусток 3 відділу 5 управління ЦСО (МЦСП) Служби безпеки України на 2016 рік, згідно яких відпустку ОСОБА_1 перенесено з серпня 2016 року на жовтень 2016 року.

Щодо вимоги про визнання протиправними дій СБ України щодо відмови ОСОБА_1 в наданні чергової відпустки згідно графіку відпусток 3 відділу 5 управління ЦСО (МЦСП) Служби безпеки України на 2016 рік, а саме: з 02 травня 2016 року по 15 травня 2016 року, суд зазначає наступне.

Наказом начальника управління полковником ОСОБА_3 винесено наказ від 20.04.2016 №23-ос про надання підполковнику ОСОБА_1 частини щорічної основної відпустки з 02.05.2016 по 17.05.2016 (а.с. 76).

В матеріалах справи міститься рапорт ОСОБА_6 від 22.04.2016 на ім`я полковника ОСОБА_3 про надання дозволу на перенесення чергової частини відпустки терміном 14 діб за 2016 рік підполковнику ОСОБА_1 з 02.05.2016 на 09.05.2016 (а.с. 74).

В даному рапорті міститься напис, вчинений позивачем, про те, що він не заперечує проти такого перенесення терміну відпустки.

На підставі рапорту від 22.04.2016 з відміткою про надання позивачем згоди на перенесення відпустки, начальником управління полковником ОСОБА_3 видано наказ від 25.04.2016 №28-ос про внесення змін до наказу від 20.04.2016 №23-ос в частині зазначення термінів відпустки: з 02.05.2016 по 17.05.2016 замінено на з 09.05.2016 по 23.05.2016 (а.с. 77).

Тобто, в даному випадку протиправності дій відповідача щодо перенесення ОСОБА_1 відпустки не було допущено, оскільки таке перенесення відпустки відбулося за письмовою згодою позивача.

Відтак, в цій частині позовної вимоги слід відмовити.

Щодо позовної вимоги про визнання протиправними дій Служби безпеки України щодо відмови ОСОБА_1 в наданні дозволу на виїзд з міста Кременчук Полтавської області у вихідні та святкові дні для відвідання сім`ї в місті Рівне, починаючи з 30 квітня 2016 року по день звільнення зі служби, а саме: з 30 квітня 2016 року по 03 травня 2016 року, з 07 травня 2016 року по 08 травня 2016 року, з 25 червня 2016 року по 28 червня 2016 року, з 13 серпня 2016 року по 14 серпня 2016 року, суд зазначає, що така вимога не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Позивач вказує, що йому безпідставно було відмовлено у виїзді в місто Рівне в період з 30.04.2016 до дня його звільнення зі служби. Про надання дозволу на виїзд за межі населеного пункту, де дислоковано підрозділ, позивач звертався з рапортами до відповідача, проте такі рапорти не підлягали реєстрації, а у виїзді було протиправно відмовлено. Тому надати суду такі рапорти, як зазначає позивач, неможливо.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звертався до відповідача із заявами про давання дозволу на виїзд на межі місця дислокації, що надсилалися поштовим зв`язком.

З даного приводу суд зазначає, що звернення позивача до відповідача щодо надання дозволу на виїзд за межі місця дислокації мали відбуватися виключно за результатами розгляду рапортів позивача, а не заяв.

В матеріалах справи міститься, зокрема, рапорт ОСОБА_1 про надання дозволу на виїзд за межі м. Кременчука Полтавської області у вихідні дні з 25.06.2016 по 28.06.2016 до міста Рівне. В даному рапорті міститься резолюція безпосереднього керівника позивача ОСОБА_2 про ненадання дозволу у зв`язку з службовою необхідністю.

У листі від 22.07.2016 зазначено про відмову позивачу у наданні дозволу на виїзд за межі м. Кременчук Полтавської області через наявність особливої існуючої оперативної обстав ноки та завдань, покладних на підрозділ.

З матеріалів справи та пояснень позивача вбачається, що останній просив дозвіл на виїзд за межі населеного пункту, на території якого дислоковано структурний підрозділ, саме у приватних справах. Питання такого виїзду регулюється Порядком №518.

Так, відповідно до пункту 2 Порядку №518, виїзд за межі населеного пункту, на території якого дислоковано структурний підрозділ, у межах відповідної області згідно з адміністративно-територіальним устроєм України (далі - область) здійснюється без отримання дозволу керівника (начальника) підрозділу Центрального управління, регіонального органу, навчального, науково-дослідного та іншого закладу, установи, Штабу Антитерористичного центру при Службі безпеки України (далі - підрозділ, орган, заклад, установа СБУ) або особи, яка виконує його обов`язки (далі - керівник), якщо інше не встановлено цим керівником, виходячи з особливостей оперативної обстановки та покладених на структурний підрозділ завдань.

Оскільки, позивач просив відповідача надати дозвіл на виїзд за межі населеного пункту, на території якого дислоковано структурний підрозділ, саме до міста Рівне, тому отримання такого дозволу було обов`язковим, оскільки виїзд мав здійснюватися за межі області.

Відповідно до пункту 3 Порядку №518, виїзд за межі населеного пункту, на території якого дислоковано структурний підрозділ, пов`язаний з виїздом за межі області, здійснюється: тривалістю до 24 годин за умови наявності надійного зв`язку - на підставі усного дозволу керівника, якщо інше не встановлено цим керівником, виходячи з особливостей оперативної обстановки та покладених на структурний підрозділ завдань; тривалістю понад 24 години та незалежно від тривалості у разі прямування на тимчасово окуповану територію України - на підставі письмового дозволу керівника за рапортом співробітника-військовослужбовця. У рапорті має зазначатися період виїзду, місцеперебування під час виїзду, способи зв`язку. Співробітник-військовослужбовець, який планує виїзд на тимчасово окуповану територію України, перед поданням рапорту керівнику інформує про це Управління внутрішньої безпеки Служби безпеки України або представництво Управління внутрішньої безпеки Служби безпеки України у відповідному регіоні (далі - УВБ). Інформування оформлюється шляхом візування рапорту співробітником УВБ; у разі необхідності здійснення термінового виїзду у межах України, не пов`язаного з виїздом на тимчасово окуповану територію України (через сімейні обставини або з інших поважних причин), тривалістю понад 24 години у разі неможливості подання відповідного рапорту - на підставі усного дозволу керівника або визначеної ним посадової особи.

За рішенням керівника дозвіл на виїзд за межі області, не пов`язаний з виїздом за межі України або на тимчасово окуповану територію України, співробітникам-військовослужбовцям структурних підрозділів, які дислоковані за межами населеного пункту, на території якого дислоковано підрозділ, орган, заклад, установу СБУ, може надаватися начальниками цих структурних підрозділів з обов`язковим повідомленням керівника.

Суд зазначає, що при вирішенні питання про надання такого дозволу, керівник підрозділу, крім іншого, зобов`язаний враховувати особливості оперативної обстав ноки та покладених на структурний підрозділ завдань.

З аналізу Порядку №518 в цілому вбачається, що надання такого дозволу є дискреційною функцією керівника, який самостійно визначає наявність чи відсутність можливості надання дозволу на виїзд за межі населеного пункту, де дислоковано підрозділ, у приватних справах.

Відтак, вказана вище позовна вимога не підлягає задоволенню.

Щодо позовної вимоги про визнання протиправними дій Служби безпеки України щодо усунення ОСОБА_1 від виконання службових обов`язків, від проведення занять з відповідних дисциплін військової та спеціальної підготовки, та від прийняття участі в учбових стрільбах і навчальних зборах, починаючи з 28 квітня 2016 року, суд вказує наступне.

Позивач зазначає, що відповідач фактично усунув позивача від виконання службових обов`язків, що проявилася у: незалученні позивача до участі у спеціальних заходах, до проведення занять з відповідних дисциплін військової та спеціальної підготовки, усунено від прийняття участі в учбових стрільбах, навчальних зборах, тощо.

За приписами пункту 37 Положення №1262/2007, усунення військовослужбовців від виконання службових обов`язків здійснюється відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.

За правилами статті 47 Дисциплінарного статуту, невиконання (неналежне виконання) службових обов`язків, що призвело до людських жертв чи інших тяжких наслідків або створило загрозу настання таких наслідків, є підставою для усунення військовослужбовців від виконання службових обов`язків.

Рішення про усунення військовослужбовця від виконання службових обов`язків приймається прямим командиром (начальником) та оформляється наказом, про що негайно доповідається в порядку підпорядкованості із зазначенням причин і обставин усунення.

Тривалість усунення від виконання службових обов`язків не повинна перевищувати тривалості службового розслідування та часу, необхідного для прийняття відповідного рішення командиром (начальником), які визначені цим Статутом.

Наказ про усунення військовослужбовця від виконання службових обов`язків скасовується, якщо за результатами службового розслідування підстави прийняття такого рішення не підтверджуються або прийнято рішення про притягнення військовослужбовця, який вчинив правопорушення, до дисциплінарної відповідальності.

Командир, який усунув підлеглого від виконання службових обов`язків без достатніх на те підстав, несе за це відповідальність.

З аналізу наведених норм вбачається, що підставами для усунення військовослужбовця від виконання службових обов`язків є: невиконання (неналежне виконання) службових обов`язків, що призвело до людських жертв чи інших тяжких наслідків або створило загрозу настання таких наслідків, а рішення про усунення військовослужбовця від виконання службових обов`язків приймається прямим командиром (начальником) та оформляється наказом.

Суд зазначає, що усунення військовослужбовця від виконання службових обов`язків можливе лише за наявності відповідного наказу.

Судом встановлено, що позивача жодним чином не усували від виконання службових обов`язків, оскільки будь-якого наказу з даного питання не приймалося командиром (начальником).

На переконання суду, незалучення військовослужбовця до участі у спеціальних заходах, до проведення занять з відповідних дисциплін військової та спеціальної підготовки, від прийняття участі в учбових стрільбах, навчальних зборах, тощо, не свідчить про усунення такої особи від виконання службових обов`язків, оскільки посадовою інструкцією командира групи 2 сектору 3 відділу 5 управління (СЦСП) ЦСО «А» СБ України, передбачено широкий ряд завдань та обов`язків, окрім тих, на які посилається позивач.

Таким чином, дана позовна вимога не підлягає задоволенню.

Щодо позовної вимоги про стягнення з Служби безпеки України на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 100000 грн. 00 коп., суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 21 КАС України, вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше вимоги про відшкодування шкоди вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Відповідно до статті 56 Конституції України №254к/96-ВР від 28.06.1996, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За приписами пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Суд зазначає, що спори про відшкодування фізичній особі моральної шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди.

Разом із тим слід звернути увагу на те, що спричинення моральної шкоди у спірних правовідносинах згідно з вимогами законодавства не є матеріально-правовою презумпцією. Тому має доводитись не лише сам факт спричинення моральної шкоди, а й, особливо, її розмір.

Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження понесення моральної шкоди, та не обґрунтовано з яких міркувань виходив позивач, визначаючи розмір моральної шкоди.

Тому, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 100000 грн. 00 коп.

Таким чином, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог частково.

Керуючись статтями 2, 4, 7-12, 14, 86, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:
Адміністративній позов задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Служби безпеки України щодо відмови ОСОБА_1 в наданні чергової відпустки згідно графіку відпусток 3 відділу 5 управління ЦСО (МЦСП) Служби безпеки України на 2016 рік, а саме: з 01 серпня 2016 року по 31 серпня 2016 року.

Визнати протиправними дії Служби безпеки України щодо внесення змін 08 липня 2016 року до графіку відпусток 3 відділу 5 управління ЦСО (МЦСП) Служби безпеки України на 2016 рік, згідно яких відпустку ОСОБА_1 перенесено з серпня 2016 року на жовтень 2016 року.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова суду першої інстанції, якщо інше не встановлено Кодексом адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня отримання копії постанови, складеної у повному обсязі, апеляційної скарги з подачею її копії відповідно до кількості осіб, які беруть участь у справі.

Головуючий суддя К.М. Недашківська

Судді Л.А. Жуковська

Т.О. Комшелюк