Справа № 826/1505/17
Суддя: Качур І.А.
Дата ухвалення: 2017-11-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

16 листопада 2017 року № 826/1505/17

Окружний адміністративний суд м. Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Качура І.А., суддів Федорчук А.Б., Келеберди В.І. розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Національного Банку України про оскарження дій суб'єкта владних повноважень в питанні надання публічної інформації,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернулася позивач ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Національного Банку України, в якому просив:

- Визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненадання точної та повної інформації за запитом;

- Зобов'язати відповідача надати позивачу повну інформацію, що запитувалася згідно інформаційного запиту.

В обґрунтування позову зазначила, що 19.09.2016 року позивач звернулася до Національного Банку України із запитом про надання публічної інформації, відповідно до якого просила надати відповіді на наступні питання:

Чи узгоджуються з нормативно - правовими актами НБУ дії ПАТ «Укрсоцбанк» щодо:

Зміни розміру основної суми боргу за кредитним договором №384/122/07-Ж від 06.12.2007 року в сторону збільшення;

Призупинення, починаючи з червня 2009 року, зарахування сплачених позичальником коштів в рахунок погашення основної суми боргу по кредиту;

Зміни номеру позичкового рахунку, зафіксованого в кредитному договорі;

Зміни формулювання в касових документах, виданих позичальнику, виду операції з «погашення кредиту» на «внесення готівки (надходження на рахунки фізичних осіб)»;

Надання неповної інформації щодо стану погашення заборгованості по кредиту (довідка №29-21/220 від 01.02.2010 року);

Періодичної зміни порядкових номерів квитанцій, якими фіксувалися внесені позичальником кошти в рахунок погашення кредитної заборгованості;

Нарахування своєї винагороди за користування кредитом в іноземній валюті.

Позивач у позові зазначає, що до звернення із запитом до НБУ її спонукало неодноразове посилання представника ПАТ «Укрсоцбанк» на нормативно - розпорядчі акти НБУ.

Проте, як вказано у позові, у листі - відповіді Національним Банком України не надано жодних відповідей на поставлені позивачем питання, вважає вказану відповідь «формальною відпискою» та спробою посадових осіб НБУ відсторонитися від виконання своїх обов'язків та перекласти свої функції на органи судової влади.

Вважає бездіяльність відповідача, яка, на думку позивача, полягає у ненаданні точної та повної інформації за запитом, протиправною та такою, що порушує її права.

Просила суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 20.03.2017 року відкрито провадження у справі, справа призначена до судового розгляду.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити, надавши суду аналогічні пояснення тим, що викладені у позовній заяві.

Представник відповідача до судового засідання не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутністю на адресу суду не надходило. Відповідно до наданих суду письмових заперечень позовні вимоги не визнав у повному обсязі та просив у їх задоволенні відмовити.

В судовому засіданні, враховуючи згоду представника позивача, ухвалено про продовження вирішення справи у письмовому провадженні відповідно до ч. 4 ст. 128 КАС України.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне:

Частиною 1 ст. 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно - правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

У відповідності до ст. 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про звернення громадян» громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

У відповідності до ст.. 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач в обґрунтування своїх позовних вимог посилається, як на норми Закону України «Про звернення громадян», так і на положення Закону України «Про доступ до публічної інформації»

При цьому, з позовної заяви також вбачається, що позивач звернулася до Національного банку України з запитом, відповідно до якого просила надати роз'яснення щодо застосування нормативно - правових актів НБУ стосовно конкретного кредитного договору №384/122/07-Ж від 06.12.2007 року.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що правовідносини, які виникли між сторонами у справі, регулюються нормами Закону України «Про звернення громадян».

У відповідності до ст.. 3 Закону України «Про звернення громадян» під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Пропозиція (зауваження) - звернення громадян, де висловлюються порада, рекомендація щодо діяльності органів державної влади і місцевого самоврядування, депутатів усіх рівнів, посадових осіб, а також висловлюються думки щодо врегулювання суспільних відносин та умов життя громадян, вдосконалення правової основи державного і громадського життя, соціально-культурної та інших сфер діяльності держави і суспільства.

Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.

Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об'єднань громадян, посадових осіб.

Статтею 4 Закону України «Про звернення громадян» передбачено, що до рішень, дій (бездіяльності), які можуть бути оскаржені, належать такі у сфері управлінської діяльності, внаслідок яких: порушено права і законні інтереси чи свободи громадянина (групи громадян); створено перешкоди для здійснення громадянином його прав і законних інтересів чи свобод; незаконно покладено на громадянина які-небудь обов'язки або його незаконно притягнуто до відповідальності.

Згідно з положеннями ст.. 5 Закону України «Про звернення громадян» письмове звернення надсилається поштою або передається громадянином до відповідного органу, установи особисто чи через уповноважену ним особу, повноваження якої оформлені відповідно до законодавства. Письмове звернення також може бути надіслане з використанням мережі Інтернет, засобів електронного зв'язку (електронне звернення).

Частиною 1 ст. 19 Закону України «Про звернення громадян» передбачено, що органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об'єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов'язані: об'єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги скласти про це мотивовану постанову; на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу; скасовувати або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням; забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв'язку з заявою чи скаргою рішень; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення, а також на прохання громадянина не пізніш як у місячний термін довести прийняте рішення до відома органу місцевого самоврядування, трудового колективу чи об'єднання громадян за місцем проживання громадянина; у разі визнання заяви чи скарги необґрунтованою роз'яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення; не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам; особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи.

Згідно з ч. 1 ст. 20 того ж Закону звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п'ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п'яти днів.

З матеріалів справи вбачається, що 31 серпня 2016 року позивач звернулася до Національного банку України з заявою про застосування заходів впливу за порушення законодавства у сфері банківської діяльності та запобігання і протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, відповідно до якої просила Національний банк України провести перевірку, викладених нею у заяві, фактів.

Заява позивачем була подана до Національного банку України у зв'язку з незгодою з діями ПАТ «Укрсоцбанк» у межах кредитних відносин за Кредитним договором №384/122/07-Ж від 06.12.2007 року, укладеним між ОСОБА_2 та Банком та отримана Національним Банком України 21.09.2016 року, про що свідчить відповідний штамп вхідної кореспонденції.

Крім того, у відповідності до наданих відповідачем суду копій документів, вбачається, що Національним Банком України було проведено перевірку фактів, викладених у заяві позивача від 31.08.2016 року та 11 жовтня 2016 року надано лист - повідомлення за вих.. №20-0004/84132, відповідно до якого ОСОБА_1 повідомлено про те, що Національний банк України з питань, викладених у її заяві, не має правових підстав для оцінки діям ПАТ «Укрсоцбанк» та застосування до Банку заходів впливу, оскільки остаточне рішення Обухівського районного суду Київської області за результатами розгляду справи на теперішній час відсутнє.

Суд звертає увагу на той факт, що у своїй позовній заяві ОСОБА_1 зазначає, що вона звернулася до Національного банку України 19.09.2016 року саме із запитом про надання публічної інформації, проте в порушення ст. ст. 11,69 КАС України, позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів того, що остання дійсно зверталася до Відповідача 19.09.2016 року із запитом про надання публічної інформації за формою, передбаченою Законом України «Про доступ до публічної інформації» та вказаний запит було отримано відповідачем.

Крім того, у відповідності до ст.. 2 Закону України «Про Національний банк України» Національний банк України є центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України.

Правові основи взаємовідносин між Національним банком України та банками визначені у Законі України «Про Національний банк України» та Законі України «Про банки та банківську діяльність».

Статтею 4 Закону України «Про Національний банк України» та статтею 5 Закону України «Про банки та банківську діяльність» передбачено, що банки є економічно незалежними та самостійними. Національний банк не відповідає за зобов'язаннями банків, а банки не відповідають за зобов'язаннями Національного банку, якщо інше не передбачено законом або договором.

У відповідності до ст.. 58 Закону України «Про банки та банківську діяльність», банк відповідає за своїми зобов'язаннями всім своїм майном відповідно до законодавства.

Суд звертає увагу на той факт, що діючим законодавством України не надано повноважень щодо вирішення спорів, які виникають у договірних відносинах між клієнтом та банком.

Також, ст. 5 Закону України «Про банки та банківську діяльність» органами державної влади і органам місцевого самоврядування забороняється будь - яким чином впливати на керівництво чи працівників банків у ході виконання ними службових обов'язків або втручатись у діяльність банку, за винятком випадків, передбачених законом.

У відповідності до ст.. 63 Закону України «Про Національний банк України» Національний банк не має права вимагати від банків виконання операцій та інших дій, не передбачених законами України та нормативними актами Національного банку

Згідно зі статтею 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність», відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно- правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Надання кредитів, їх повернення та сплата процентів, як встановлено статтею 1054 Цивільного кодексу України, здійснюється на договірних умовах. Договори про надання кредиту укладаються на власний розсуд кредитора та позичальника з урахуванням вимог цивільного та банківського законодавства, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України № 168 від 10.05.2007.

Тобто, всі питання, які виникають внаслідок укладення кредитного договору, вирішуються сторонами, а у випадку недосягнення домовленості - у судовому порядку. Тому врегулювання питання щодо порядку виконання зобов'язань за кредитним договором клієнту Банку здійснюється безпосередньо банком.

Статтею 71 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що Національний банк України здійснює перевірку банку з метою визначення рівня безпеки і стабільності операцій банку, достовірності звітності банку і дотримання банком законодавства України про банки і банківську діяльність, а також нормативно-правових актів Національного банку України. Перевірка банків здійснюється відповідно до плану, затвердженого Національним банком України. Планова перевірка здійснюється не частіше одного разу на рік.

Національний банк України може прийняти рішення про проведення позапланової перевірки за наявності обґрунтованих підстав, перелік яких визначений пунктом 1.8. Положенням про планування та порядок проведення інспекційних перевірок, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 17.07.2001 № 276.

Такими підставами є виявлення під час здійснення безвиїзного нагляду (у тому числі за результатами аналізу статистичної звітності)- суттєвого погіршення фінансового стану банку/філії іноземного банку; наявність фактів, що можуть свідчити про здійснення об'єктом перевірки ризикової діяльності, що загрожує інтересам вкладників або інших кредиторів; виявлення фактів подання Національному банку недостовірної інформації та/або звітності; зміна власника (власників) істотної участі в банку або голови ради та/або голови правління банку; набуття банком статусу спеціалізованого; надходження повідомлення від банку про відкриття відокремленого підрозділу або виявлення фактів початку діяльності відокремленого підрозділу банку без повідомлення про його відкриття; наявність фактів, що можуть свідчити про здійснення банком діяльності без відповідних ліцензій і дозволів та/або здійснення відокремленим підрозділом банку виду діяльності без надання банком права на його здійснення; надходження повідомлення від банку про початок нового виду діяльності або надання нового виду фінансових послуг (крім банківських) або виявлення фактів початку такої діяльності без повідомлення Національного банку, тощо.

Статтею 73 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено право Національного банку України застосовувати заходи впливу адекватно вчиненому порушенню.

Свої повноваження Національний банк України реалізує в межах здійснення функцій банківського нагляду в разі порушення банками вимог банківського законодавства, законодавства у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення, нормативно-правових актів Національного банку України, його вимог, встановлених відповідно до статті 66 цього Закону, або здійснення ризикової діяльності, яка загрожує інтересам вкладників чи інших кредиторів банку, застосування іноземними державами або міждержавними об'єднаннями або міжнародними організаціями санкцій до банків чи власників істотної участі у банках, що становлять загрозу інтересам вкладників чи інших кредиторів банку та/а бо стабільності банківської системи.

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що у Відповідача були відсутні підстави для проведення позапланової інспекційної перевірки та застосування до Банку заходів впливу за зверненням клієнтів банків та для втручання у відносини між Банком та клієнтом, а тому Відповідачем було належним чином розглянуто звернення Позивача з дотриманням строків розгляду звернення.

Аналізуючи вищевикладене та надані докази у їх сукупності, суд приходить до висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог, оскільки судом не встановлено, а позивачем не доведено неправомірності бездіяльності відповідача в частині неналежного розгляду звернення ОСОБА_1

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого вирішує справи відповідно до Конституції України та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Частинами 1 та 2 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач по справі, як суб'єкт владних повноважень, виконав покладений на нього обов'язку щодо доказування правомірності прийнятого рішення.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, відповідно до положень ст.. 94 КАС України, з урахуванням відмови у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для присудження судових витрат на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст. ст. 69, 70, 71, 128,158 - 163, 167 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовити.

Постанова набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена до апеляційної інстанції в порядку та строки, передбачені ст.ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий Суддя І.А. Качур

Судді А.Б. Федорчук

В.І. Келеберда