Справа № 812/452/17
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2017-11-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Борзаниця С.В.
Суддя-доповідач - Сіваченко І.В.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 листопада 2017 року справа №812/452/17

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Сіваченка І.В.,

суддів Шишова О.О., Чебанова О.О.,

секретар судового засідання Куленко О.Д.,

за участі позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача Чернобая С.С.,

представника відповідача Матусевича Р.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Луганського окружного адміністративного суду від 05 вересня 2017 року у справі № 812/452/17 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Луганській області про визнання протиправними та скасування наказу про закриття дисциплінарного провадження від 29.12.2016 №3587, наказу про звільнення №54 о/с від 27.01.2017, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати, компенсації, судових витрат, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Луганській області (далі - Управління або ГУНП в Луганської області), в якому просила:

- поновити строк звернення до суду з позовом до Управління про поновлення на роботі;

- визнати протиправним та скасувати наказ про закриття дисциплінарного провадження від 29.12.2016 №3587;

- визнати протиправним та скасувати наказ про звільнення №54 о/с від 27.01.2017;

- поновити на займаній посаді;

- стягнути з Управління підвищену на 50% заробітну плату за серпень - жовтень 2016 року у сумі 11 280,65 грн. з урахуванням податку на доходи фізичних осіб й інших обов`язкових платежів, які повинен утримати та сплатити за працівника роботодавець;

- стягнути з Управління компенсацію у межах середнього заробітку у сумі 59 953,02 грн. без утримання податку на доходи фізичних осіб й інших обов`язкових платежів;

- стягнути з Управління 4000 грн. судових витрат по оплаті правової допомоги.

В обґрунтування позову зазначено, що у період з 07.11.2015 по 25.10.2016 Позивач працювала на посаді провідного спеціаліста Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Головного управління Національної поліції в Луганській області.

Згідно наказу ІНФОРМАЦІЯ_1 №234 від 26.10.2016 вона була призвана на військову службу за контрактом в особливий період, про що повідомила відповідача заявою від 26.10.2016 на начальника Управління про увільнення від виконання службових обов`язків із збереженням робочого місця (посади) та виплати середнього заробітку.

Службові особи Управління 26.10.2016 отримали від ІНФОРМАЦІЯ_1 повідомлення №2/8047 про те, що згідно ст. 39 Закону України від 25.03.1992 №2232-ХІІ Про військовий обов`язок та військову службу (далі Закон №2232-ХІІ) Позивач була призвана 26.10.2016 на військову службу за контрактом в особливий період.

Того ж дня згідно припису вона була відправлена до 184 Навчального центру ЗС України, військова частина НОМЕР_1 с. Старичі Львівської області для укладання контракту та проходження військової підготовки. 28.10.2016 з нею був укладений контракт про проходження військової служби у ЗС України.

12.01.2017 направила відповідачу заяву про нарахування та виплату середнього заробітку, а також нарахування та виплати підвищеної на 50% заробітної плати.

Відповідач повідомило листом №61/1/111/22-2017 від 03.02.2017 про те, що наказом від 27.01.2017 №54 о/с ОСОБА_1 була звільнена з посади провідного спеціаліста Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Управління за п. 3 ст. 36 (у зв`язку з призовом або вступом на військову службу) КЗпП України, без виплати заробітної плати з 28.10.2016 по день звільнення. Крім того, відносно неї було відкрито дисциплінарне провадження за фактом невиходу на роботу з 26.10.2016, тобто проведеною перевіркою було встановлено факт допущення прогулів 26 та 27 жовтня 2016, у зв`язку з тим, що контракт зі Збройними силами України укладений лише 28.10.2016.

Позивач не згодна з такими незаконними висновками службових осіб Управління, які підписували відповідні документи: наказ № 3587 від 29.12.2016 про закриття дисциплінарного провадження за результатами проведеного службового розслідування за фактом не виходу на роботу ОСОБА_1 , наказу № 54 о/с від 27.01.2017 про звільнення ОСОБА_1 та лист-відповідь №61/1/111/22-2017 від 03.02.2017.

Вважає, що наказ про звільнення підлягає скасуванню, а вона має бути поновлена на посаді з 26.10.2016 по теперішній час з виплатою компенсації у межах середнього заробітку згідно вищевказаного чинного законодавства.

Відповідач позов не визнав, посилаючись на таке. 26.10.2016 на адресу Управління надійшла заява від ОСОБА_1 з вимогою про її звільнення з посади провідного спеціаліста УФЗБО ГУНП в Луганської області у зв`язку з призивом на військову службу за контрактом. Крім того, 26.10.2016 на адресу відповідача надійшло повідомлення (вих.2/8047 від 26.10.2016) Сєвєродонецького МВК про те, що ОСОБА_1 26.10.2016 на підставі наказу Сєвєродонеького МВК № 234 від 26.10.2016 була призвана на військову службу за контрактом в особливий період. 07.12.2016 ОСОБА_1 надіслала на адресу Управління завірену копію контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України на посадах осіб рядового складу від 28.10.2016, та завірену копію військового квитка серії НОМЕР_2 , виданого 17.11.2016 Яворівським військовим комісаріатом Львівської області, на її ім`я, згідно якого вона була зарахована в списки в/ч НОМЕР_1 на посаду курсанта наказом № 275 від 28.10.2016.

Відповідно до ст. 1 Закону України 21 жовтня 1993 року N 3543-XII Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію (далі Закон N 3543-XII), визначне поняття особливий період, а саме: це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Також ст. 1 Закону України 6 грудня 1991 року № 1932-XII Про оборону України, визначено також поняття особливий період - настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Аналізуючи вищезазначені норми законодавства, можливо дійти висновку, що дія особливого періоду обмежується строками, встановленими для проведення мобілізації, або часом, протягом якого діє воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. В умовах відсутності рішення про оголошення війни або мобілізації чи закінчення строків, встановлених для проведення мобілізації, особливий період не діє.

Отже, особливий період в Україні, відповідно до Указів Президента, діяв з 18.03.2014 по 02.05.2014, з 07.05.2014 по 21.06.2014, з 24.07.2014 по 07.09.2014, 20.01.2015 по 22.08.2015. Тобто починаючи, з 23.08.2015 особливий період в країні не діє.

На підставі викладеного, з урахуванням того, що в Україні, на час вступу на військову службу позивача був відсутній особливий період, на позивача не розповсюджуються гарантії, передбачені ст.119 КЗпП України.

Відповідно до ст. 43 Конституції України, передбачено, що кожен громадянин має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Враховуючи вищевикладене, було прийняте рішення про звільнення позивача відповідно до п. 3 ст. 36 (у зв`язку з призовом або вступом на військову службу) КЗпП України з 28.10.2016.

З приводу вимог позивача про визнання протиправним та скасування наказу ГУНП в Луганській області про закриття дисциплінарного провадження від 29.12.2016 № 3587, зазначили про наступне.

Відповідно до ст. 69 Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII Про державну службу, наказом Управління від 16.11.2016 № 3086 було створено дисциплінарну комісію з розгляду дисциплінарних справ стосовно державних службовців категорії Б і В апарату ГУНП в Луганській області та його територіальних підрозділів, затверджений склад комісії та Положення про дисциплінарну комісію.

У подальшому на підставі наказу Управління № від 02.12.2016 3304 було відкрито дисциплінарне провадження та призначене службове розслідування за фактом не виходу на роботу ОСОБА_1 , провідного спеціаліста УФЗБО ГУНП в Луганській області.

Комісією були прийняті висновки, якими було зазначено та рекомендоване:

1. Службове розслідування за фактом не виходу на роботу з 26.10.2016 ОСОБА_1 , провідного спеціаліста УФЗБО ГУНП в Луганській області визнати закінченим.

2. Відсутність ОСОБА_1 , провідного спеціаліста УФЗБО ГУНП Луганській області, на службі 26 та 27.10.2016 визнати прогулами та заробітну плату за вказаний період не нараховувати.

3. Дисциплінарне провадження за вказаним фактом закрити та порушити клопотання перед керівництвом ГУНП в Луганській області про звільнення ОСОБА_1 , провідного спеціаліста УФЗБО ГУНП в Луганській області з посади державного службовця, але враховуючи, що з 28.10.2016 остання уклала контракт про проходження військової служби у Збройних силах України, звільнити її за ч. 3 ст. 36 (у зв`язку з призовом або вступом працівника на військову службу) Кодексу законів про працю, без притягнення останньої до дисциплінарної відповідальності.

4. Порекомендувати УКЗ ГУНП в Луганській області направити листа ОСОБА_1 з пропозицією прибути до УКЗ ГУНП для заповнення трудової книжки та вручення витягу з наказу про звільнення.

5. Про результати службового розслідування проінформувати керівництво.

Вказані рекомендації Комісії були оформлені у вигляді висновку, який було затверджено 28.12.2016 та спрямовано до керівництва Управління.

Враховуючи рекомендації дисциплінарної комісії, Управлінням був виданий наказ від 29.12.2016 № 3587, яким вирішено:

1. Закрити дисциплінарне провадження, без притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності.

2. УФЗБО ГУНП в Луганській області, за дні прогулів 26.10.2016 та 27.10.2016 допущені ОСОБА_1 , провідним спеціалістом УФЗБО ГУНП в Луганській області, заробітну плату останній не нараховувати.

3. УКЗ ГУНП в Луганській області, підготовити матеріали на звільнення ОСОБА_1 провідного спеціаліста УФЗБО ГУНП в Луганській області з урахуванням висновків дисциплінарної комісії з розгляду дисциплінарних справ Управління.

Дисциплінарне провадження відносно ОСОБА_1 було проведено відповідно до вимог, передбачених главою 2 Закону № 889-VIII, а тому вимоги про скасування наказу Управління № 3587 від 29.12.2016 Про закриття дисциплінарного провадження за результатами проведеного службового розслідування за фактом не виходу на роботу ОСОБА_1 , провідного спеціаліста УФЗБО ГУНП в Луганській області є необґрунтованими, безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають.

Стосовно вимог позивача щодо стягнення з відповідача на її користь підвищену на 50% заробітну плату за серпень - жовтень 2016 року у сумі 11280,65 грн. з урахуванням податку на доходи фізичних осіб й інших обов`язкових платежів, які повинен утримати та сплатити за працівника роботодавець, зазначили таке.

Постановою КМУ № 522 від 22.07.2015 Про особливості оплати праці працівників, які беруть участь у забезпеченні проведення антитерористичної операції передбачено, що працівникам установ, закладів та організацій, що фінансуються з бюджету, які беруть участь у забезпеченні проведення антитерористичної операції безпосередньо в районах її проведення, заробітна плата за фактичний час перебування в таких районах підвищується на 50 відсотків (за наявності підтвердних документів).

У березні 2017 році посадовими особами Управління на підставі запиту прокуратури Луганської області була здійснена перевірка фактів, викладених у зверненні можливих неправомірних дій окремих посадових осіб Управління відносно ОСОБА_1 .

Зокрема, була здійснена перевірка факту не нарахування та не сплати ОСОБА_1 за період з серпня по жовтень 2016 року грошових коштів, передбачених постановою КМУ № 522 від 22.07.2015.

За результатами вказаної перевірки був складений висновок, який був затверджений 16.03.2017 начальником Управління.

У ході проведення вказаної перевірки було встановлено, що протягом серпня-жовтня 2016 року провідному спеціалісту УФЗБО ГУНП в Луганській області ОСОБА_1 не виплачувалась підвищена на 50% заробітна плата, яка передбачена постановою КМУ № 522 від 22.07.2015, у зв`язку з тим, що нею у цей період не забезпечувалось проведення АТО на території Луганської області, про що свідчить відсутність її даних у доповідних записках керівників УФЗБО ГУНП в Луганській області на ім`я начальника Управління з поіменними списками співробітників, яким необхідно здійснити зазначені виплати.

Таким чином, у відповідача відсутні підтвердні документи про залучення позивача до проведення АТО на території Луганської області у період часу серпень - жовтень 2016 року, а тому підстави сплати грошових коштів, передбачених постановою КМУ № 522 від 22.07.2015, відсутні.

Стосовно вимог позивача щодо відшкодування витрат на правову допомогу зазначили.

Позивачем не надані належні докази, які б підтверджували факт отримання правової платної допомоги. Позивач в супереч вимог ст. 1 Закону України від 20.12.2011 № 4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» (далі Закон № 4191-VI) не надала розрахунку, з яких вона вимагає фіксовану суму в розмірі 4000,00 грн. за витрати на правову допомогу.

Постановою Луганського окружного адміністративного суду від 05 вересня 2017 року у справі № 812/452/17 у задоволені позову відмовлено повністю.

Постанова мотивована тим, що оскільки на час подання зави до Сєвєродонецького міського військового комісаріату від 26.10.2016 про проходження військової служби за контрактом ОСОБА_1 у відповідності до частини дев`ятої статті 1 Закону № 2232-ХІІ не відносилась до жодної категорії щодо військового обов`язку громадян України, не була військовозобов`язаною, за власним бажанням вирішила проходити військову службу, та в країні особливий період не діяв, а відтак на час подання заяви від 26.10.2016 про відсторонення від посади з 27.03.2017 у зв`язку із призовом до ВСУ за контрактом на ОСОБА_1 розповсюджувалась дія Закону України Про державну службу, та відповідачем правомірно у межах наданих йому повноважень було видано наказ від 27.01.2017 № 54 о/с про звільнення ОСОБА_1 з посади провідного спеціаліста Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Головного управління Національної поліції в Луганській області, у зв`язку із вступом працівника на військову службу, відповідно до п.3 ст. 36 КЗпП України та ч.2 ст. 86 Закону № 889-VIII, з 28.10.2016, у зв`язку з чим у задоволенні адміністративного позову суд першої інстанції відмовив у повному обсязі.

Позивач, не погодившись з постановою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати постанову суду першої інстанції та постановити нову, якою в задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначається, що на час укладення контракту позивачем існувала кризова ситуація, що загрожує національній безпеці України, а невідкладні заходи, запроваджені рішенням Ради національної безпеки та оборони України, щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету та територіальної цілісності України вимагали, крім іншого, проведення часткової мобілізації, з початком якої, настав особливий період діяльності усіх інституцій України, який не закінчився на час розгляду судового спору. Оскільки саме з цим періодом та наявністю кризової ситуації частиною третьою ст. 119 КЗпП України пов`язане право позивача на збереження за ним на час дії контракту місця роботи та посади в Управлінні, то у відповідача не було підстав для звільнення позивача. Однак, судом першої інстанції невірно застосовано визначені правові норми та дійшов хибного висновку.

Окрім того, при вирішенні даної справи, суд проігнорував позицію Сєвєродонецького МВК, яка була долучена до матеріалів справи на запит суду та була тотожною позиції позивача.

Також категоричну незгоду викликають висновки суду щодо законності проведення дисциплінарного розслідування та, як наслідок, видання відповідачем наказу від 29.12.2016 № 3587.

Належна правова поведінка позивача підтверджувалась повідомленням (вих.2/8047 від 26.10.2016) Сєвєродонецького МВК про те, що позивач 26.10.2016 на підставі наказу Сєвєродонеького МВК № 234 від 26.10.2016 була призвана на військову службу за контрактом в особливий період та заява від 26.10.2016 Позивача на адресу відповідача з проханням про її увільнення з посади провідного спеціаліста УФЗБО ГУНП в Луганської області у зв`язку з призивом на військову службу за контрактом в особливий період, а також дзвінком позивача 26.10.2016 про повідомлення про те, що остання знаходиться у військкоматі з приводу мобілізації, що не заперечувалось відповідачем. Крім того, додатково 07.12.2016 позивач надіслала на адресу ГУНП в Луганській області завірену копію контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України на посадах осіб рядового складу від 28.10.2016, та завірену копію військового квитка серії НОМЕР_2 , виданого 17.11.2016 Яворівським військовим комісаріатом Львівської області, на її ім`я, згідно якого вона була зарахована в списки в/ч НОМЕР_1 на посаду курсанта наказом №275 від 28.10.2016. Але суд першої інстанції проігнорував вказані докази та не надав їм належної оцінки.

Суд в своєму рішенні вказує на те, що у Позивача відсутні підтверджуючі документи про залучення позивача до проведення АТО на території Луганської області у період часу серпень-жовтень 2016, а тому підстави сплати грошових коштів, передбачених постановою КМУ №522 від 22.07.2015, відсутні. Однак, апелянт наголошує на тому, що підтверджуючим документом є довідка N2 1652 від 25.03.2016 про безпосередню участь в Антитерористичної операції, згідно якої Позивач в період з 07.11.2015 по теперішній час безпосередньо бере участь в Антитерористичній операції, забезпечені її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в рамках проведення Антитерористичної операції на території Луганської області на підставі наказу першого заступника керівника Антитерористичного Центру при Службі безпеки України (керівника Антитерористичної операції по території Донецької та Луганської областей) від 19.12.2015 N2353.

Суд першої інстанції необґрунтовано не взяв до увагу наявність даної довідки, та той факт що наказу про скасування наказу про безпосередню участь позивача в Антитерористичної операції в матеріалах справи немає.

Також, апелянт звертає увагу суду, що позивач відповідно до постанови КМУ від 22.07.2015 № 522 до серпня 2016 отримувала підвищену на 50% заробітну плату, про що свідчить довідка N973/111/22-2017 від 02.02.2017, а коли відповідач дізнався про увільнення з посади Позивача, останню викреслили з списків працівників, які подавались для нарахування підвищеної на 50% заробітної плати, так як грошові кошти для виплати за серпень - жовтень 2016 надійшли у кінці жовтня 2016. Яких поглядів додержувались та чим керувались ті керівні службові особи ГУНП в Луганській області, коли не законно звільняли та не нараховували грошові кошти, позивачу не відомо

Крім того, представником позивача до початку судового засідання, до канцелярії суду був наданий розрахунок витрат на правову договору, копія договору про надання правової допомоги, копія свідоцтва на право зайняття адвокатською діяльністю, копія квитанції до прибуткового касового ордеру та копія прибуткового касового ордеру. Зазначені документи, судячи зі змісту рішення, взагалі не брались судом до уваги та не оцінювались

В письмових запереченнях на апеляційну скаргу відповідачем висловлено згоду з висновками місцевого суду та прохання залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

В судовому засіданні позивач та її представник підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, проти чого заперечував представник відповідача.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, встановила наступне.

Згідно частини другої статті 1 Закону № 889-VIII державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Згідно приписів статті 64 Закону № 889-VIII за невиконання або неналежне виконання посадових обов`язків, визначених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами у сфері державної служби, посадовою інструкцією, а також порушення правил етичної поведінки та інше порушення службової дисципліни державний службовець притягається до дисциплінарної відповідальності у порядку, встановленому цим Законом.

Стаття 65 цього Закону визначає підстави для притягнення державного службовця до дисциплінарної відповідальності.

Відповідно до частини першої цієї статті підставою для притягнення державного службовця до дисциплінарної відповідальності є вчинення ним дисциплінарного проступку, тобто протиправної винної дії або бездіяльності чи прийняття рішення, що полягає у невиконанні або неналежному виконанні державним службовцем своїх посадових обов`язків та інших вимог, встановлених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами, за яке до нього може бути застосоване дисциплінарне стягнення.

Відповідно до пункту дванадцятого частини другої статті 65 Закону № 889-VIII дисциплінарним проступком є прогул державного службовця (у тому числі відсутність на службі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Згідно приписів статті 69 цього Закону для здійснення дисциплінарного провадження з метою визначення ступеня вини, характеру і тяжкості вчиненого дисциплінарного проступку утворюється дисциплінарна комісія з розгляду дисциплінарних справ (далі - дисциплінарна комісія). Дисциплінарну комісію стосовно державних службовців, які займають посади державної служби категорій "Б" і "В", утворює керівник державної служби у кожному державному органі. Дисциплінарна комісія розглядає дисциплінарну справу державного службовця, сформовану в установленому цим Законом порядку. Результатом розгляду дисциплінарної справи є пропозиція Комісії або подання дисциплінарної комісії, які мають рекомендаційний характер для суб`єкта призначення

Відповідно до частини першої 71 цього Закону з метою визначення наявності вини, характеру і тяжкості дисциплінарного проступку може проводитися службове розслідування.

Згідно із частиною дев`ятою цієї статті 9 за результатами службового розслідування складається висновок про наявність чи відсутність у діях державного службовця дисциплінарного проступку та підстав для його притягнення до дисциплінарної відповідальності. Висновок, складений за результатами проведеного службового розслідування центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби, передається Комісії.

З аналізу наведених норм слідує, що державного службовця може бути притягнуто до дисциплінарної відповідальності у разі відсутності на службі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, за наслідками проведення дисциплінарною комісією службового розслідування.

Стаття 71 Закону № 889-VIII визначає підстави відсторонення державного службовця від виконання посадових обов`язків.

На час здійснення дисциплінарного провадження державний службовець може бути відсторонений від виконання посадових обов`язків.

Тривалість відсторонення державного службовця від виконання посадових обов`язків не може перевищувати часу дисциплінарного провадження.

Під час відсторонення від виконання посадових обов`язків державний службовець зобов`язаний перебувати на робочому місці відповідно до правил внутрішнього службового розпорядку та сприяти здійсненню дисциплінарного провадження.

Відповідно до частини першої статті 73 цього Закону з метою збору інформації про обставини, які стали підставою для порушення дисциплінарного провадження, для визначення дисциплінарною комісією ступеня вини, характеру і тяжкості цього дисциплінарного проступку Комісією, дисциплінарною комісією формується дисциплінарна справа.

Згідно із приписами статті 74 Закону № 889-VIII дисциплінарне стягнення має відповідати ступеню тяжкості вчиненого проступку та вини державного службовця. Під час визначення виду стягнення необхідно враховувати характер проступку, обставини, за яких він був вчинений, обставини, що пом`якшують чи обтяжують відповідальність, результати оцінювання службової діяльності державного службовця, наявність заохочень, стягнень та його ставлення до служби. Дисциплінарне стягнення може бути накладено тільки у разі встановлення факту вчинення дисциплінарного проступку та вини державного службовця. Вчинення державним службовцем діянь у стані крайньої потреби або необхідної оборони виключають можливість застосування дисциплінарного стягнення.

Відповідно до вимог статті 77 цього Закону рішення про накладення на державного службовця дисциплінарного стягнення чи закриття дисциплінарного провадження приймає суб`єкт призначення протягом 10 календарних днів з дня отримання пропозицій Комісії, подання дисциплінарної комісії у державному органі. Рішення оформляється відповідним актом суб`єкта призначення. У рішенні, яке оформляється наказом (розпорядженням), зазначаються найменування державного органу, дата його прийняття, відомості про державного службовця, стислий виклад обставин справи, вид дисциплінарного проступку і його юридична кваліфікація, вид застосованого дисциплінарного стягнення.

З аналізу наведених норм слідує, що державного службовця може бути відсторонено від виконання службових обов`язків на час здійснення дисциплінарного провадження, під час якого державний службовець зобов`язаний перебувати на робочому місці відповідно до правил внутрішнього службового розпорядку та сприяти здійсненню дисциплінарного провадження.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 наказом Управління від 07.11.2015 № 9 о/с була призначена на посаду провідного спеціаліста Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Головного управління Національної поліції в Луганській області (а.с.15).

Згідно довідки ІНФОРМАЦІЯ_1 № 37 від 16.02.2017 Позивач була призвана 26.10.2016 Сєвєродонецьким МВК на військову службу за контрактом в особливий період та направлена для укладення контракту та проходження подальшої служби до 184 навчального центру ЗС України, військова частина НОМЕР_1 , с. Старичі (а.с.8).

На підставі листа управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ГУНП в Луганській області від 08.11.2016 №1067/111/22/-2016 встановлено, що 26.10.2016 до керівника УФЗБО ГУНП в Луганській області надійшов рапорт заступника начальника УФЗБО ГУНП Лебедько О.В. про відсутність на робочому місці провідного спеціаліста УФЗБО ГУНП в Луганській області Харебіної В.О. До неї надійшов телефонний дзвінок від ОСОБА_1 , в якому вона повідомила про те, що вона знаходиться у військкоматі з приводу мобілізації. Слід зазначити, що на теперішній час ОСОБА_1 для надання письмових пояснень до УФЗБО ГУНП не з`явилася. Таким чином, провідний спеціаліст УФЗБО ГУНП в Луганській області ОСОБА_1 , проявила особисту недисциплінованість та ігноруючи вимоги діючого трудового законодавства України, була відсутня 26 жовтня 2016 року на робочому місці без поважних причин. 27.10.2016, в усній формі, з відділу документального забезпечення надійшла інформація щодо надходження повідомлення із Сєвєродонецького міського військового комісаріату від 26.10.2016 № 2/8047 про те, що громадянка ОСОБА_1 була призвана 26.10.2016 на військову службу за контрактом в особливий період (а.с.49).

Наказом Управління від 16.11.2016 № 3086 було створено дисциплінарну комісію з розгляду дисциплінарних справ стосовно державних службовців категорії Б і В апарату Управління та його територіальних підрозділів, затверджений склад комісії та Положення про дисциплінарну комісію (а.с.43).

На підставі наказу Управління №3304 від 02.12.2016 № 3304 було відкрито дисциплінарне провадження та призначене службове розслідування за фактом не виходу на роботу ОСОБА_1 , провідного спеціаліста УФЗБО ГУНП в Луганській області (а.с.50).

Згідно до матеріалів дисциплінарного провадження, встановлено, що 26.10.2016 до керівника УФЗБО надійшов рапорт заступника начальника УФЗБО ОСОБА_2 про те, що до неї зателефонувала ОСОБА_1 та повідомила, що вона знаходиться у військовому комісаріаті з приводу мобілізації. В цей день ОСОБА_1 на роботу не вийшла, надала до Відділу документального забезпечення Управління заяву від 26.10.2016 про звільнення її від виконання службових обов`язків із збереженням посади та середнього заробітку, відповідно до вимог статті 119 Кодексу законів про працю України.

Крім того в цей же день до ВДЗ ГУНП в Луганській області надійшло повідомлення № 2/8047 від 26.10.2016 з ІНФОРМАЦІЯ_1 про призов на військову службу за контрактом з 26.10.2016 ОСОБА_1 .

З метою отримання пояснення від ОСОБА_1 під час проведення службового розслідування, а саме: 02.12.2016, їй на мобільний телефон телефонувала т.в.о. начальника УФЗБО ГУНП в Луганській області Думанська О.О., але телефон знаходився поза зоною досяжності.

07.12.2016 ОСОБА_1 знову зателефонувала ОСОБА_3 та запросила її до УФЗБО ГУНП в Луганській області для дачі пояснень, ОСОБА_1 пообіцяла прийти, але станом на 15.12.2016 до УФЗБО так і не з`явилася, після чого їй на домашню адресу: АДРЕСА_1 було направлено лист із запрошенням з`явитися до УФЗБО для дачі пояснень в термін до 21.12.2016. Однак ОСОБА_1 для дачі пояснень до УФЗБО ГУНП в Луганській області так і не прибула.

Одночасно 07.12.2016 ОСОБА_1 надіслала на адресу Управління завірену копію контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України на посадах осіб рядового складу від 28.10.2016, та завірену копію військового квитка серії НОМЕР_2 , виданого 17.11.2016 Яворівським військовим комісаріатом Львівської області на її ім`я, згідно якого вона була зарахована в списки в/ч НОМЕР_1 на посаду курсанта наказом №275 від 28.10.2016.

На підставі чого встановлено, що контракт про проходження військової служби у Збройних силах України ОСОБА_1 було укладено лише 28.10.2016, а на роботу до УФЗБО ГУНП в Луганській області остання припинила виходити з 26.10.2016, у зв`язку з чим в діях ОСОБА_1 вбачаються ознаки допущеного дисциплінарного проступку, а саме - прогулу 26 та 27.10.2016 року, без поважних причин, за що відповідно до вимог ч.5 ст.66 Закону № 889-VIII передбачено звільнення з посади державного службовця.

Одночасно, обставинами, що пом`якшують відповідальність державного службовця, можливо вважати те, що за час служби в УФЗБО ОСОБА_1 не мала дисциплінарних стягнень та характеризується керівництвом з позитивного боку, а також, що остання вступила на службу до ЗС України.

Згідно висновку від 28.12.2016 про результати службового розслідування за фактом не виходу на роботу ОСОБА_1 , провідного спеціаліста УФЗБО ГУНП в Луганській області (а.с.45-48), було зазначено та рекомендовано:

1. Службове розслідування за фактом не виходу на роботу з 26.10.2016 ОСОБА_1 , провідного спеціаліста УФЗБО ГУНП в Луганській області визнати закінченим.

2. Відсутність ОСОБА_1 , провідного спеціаліста УФЗБО ГУНП Луганській області на службі 26 та 27.10.2016 визнати прогулами та заробітну плату за вказаний період не нараховувати.

3. Дисциплінарне провадження за вказаним фактом закрити та порушити клопотання перед керівництвом ГУНП в Луганській області про звільнення ОСОБА_1 , провідного спеціаліста УФЗБО ГУНП в Луганській області з посади державного службовця, але враховуючи, що з 28.10.2016 остання уклала контракт про проходження військової служби у Збройних силах України, звільнити її за ч. 3 ст. 36 (у зв`язку з призовом або вступом працівника на військову службу) Кодексу законів про працю, без притягнення останньої до дисциплінарної відповідальності.

4. Порекомендувати УКЗ ГУНП в Луганській області направити листа ОСОБА_1 з пропозицією прибути до УКЗ ГУНП для заповнення трудової книжки та вручення витягу з наказу про звільнення.

5. Про результати службового розслідування проінформувати керівництво.

Управлінням був виданий наказ від 29.12.2016 № 3587, яким:

1. Закрити дисциплінарне провадження, без притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності.

2. УФЗБО Управління, за дні прогулів 26.10.2016 та 27.10.2016 допущені ОСОБА_1 , провідним спеціалістом УФЗБО ГУНП в Луганській області, заробітну плату останній не нараховувати.

3. УКЗ ГУНП, підготовити матеріали на звільнення ОСОБА_1 провідного спеціаліста УФЗБО ГУНП в Луганській області з урахуванням висновків дисциплінарної комісії з розгляду дисциплінарних справ ГУНП.

Наказом ГУНП в Луганській області від 27.01.2017 №54 о/с звільнено ОСОБА_1 провідного спеціаліста Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ГУНП в Луганській області за п.3 ст. 36 (у зв`язку з призовом або вступом на військову службу) КЗпП України, без виплати заробітної плати з 28.10.2016 по день звільнення (а.с.11).

У березні 2017 року посадовими особами Управління на підставі запиту прокуратури Луганської області була здійснена перевірка фактів, викладених у зверненні можливих неправомірних дій окремих посадових осіб ГУНП в Луганській області відносно ОСОБА_1 .

Зокрема, була здійснена перевірка факту не нарахування та не сплати ОСОБА_1 , за період з серпня по жовтень 2016 року, грошових коштів передбачених постановою КМУ № 522 від 22.07.2015.

За результатами вказаної перевірки був складений висновок, який був затверджений 16.03.2017 начальником Управління.

У ході проведення вказаної перевірки було встановлено, що протягом серпня-жовтня 2016 року провідному спеціалісту УФЗБО ГУНП в Луганській області ОСОБА_1 не виплачувалась підвищена на 50% заробітна плата, яка передбачена постановою КМУ № 522 від 22.07.2015, у зв`язку з тим, що нею у цей період не забезпечувалось проведення АТО на території Луганської області, про що свідчить відсутність її даних у доповідних записках керівників УФЗБО ГУНП в Луганській області на ім`я начальника Управління з поіменними списками співробітників, яким необхідно здійснити зазначені виплати. Порушень чинного законодавства України з боку посадових осіб ГУНП в Луганській області не встановлено (а.с.53-55).

28.10.2016 між Міністерством оборони України в особі: командира військової частини - польова пошта НОМЕР_1 полковника ОСОБА_4 з одного боку, та громадянки України (військовослужбовець) ОСОБА_1 з іншого боку, укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу (далі - Контракт) (а.с.19-20), оглядом якого встановлено наступне.

У пункті першому Контракту зазначено, що громадянка України ОСОБА_1 ознайомилася із законами та іншими нормативно-правовими актами України, які регулюють порядок проходження військової служби, і добровільно бере на себе зобов`язання: проходити військову службу у Збройних Силах України протягом строку контракту, а в разі настання особливого періоду понад установлений строк контракту відповідно до вимог, визначених законодавством, що регулює порядок проходження військової служби, та цим контрактом.

У пункті восьмому Контракту зазначено інші умови Контракту, відповідно до яких ОСОБА_1 готова, у разі необхідності не менше одного року, виконувати бойові (службові) завдання в зоні АТО.

У пункті третьому Контракту зазначено, що цей Контракт є строковим та укладається відповідно до строків, установлених законодавством, за погодженням сторін до закінчення особливого періоду, або оголошення рішення про демобілізацію.

У пункті четвертому Контракту зазначено, що сторони зобов`язуються не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку контракту повідомити одна одну про бажання або небажання укладати новий контракт чи відмову в його укладенні із зазначенням причин, передбачених нормативно-правовими актами.

Таким чином, зі змісту зазначеного Контракту вбачається, що Контракт є строковим, укладений строком на три роки, а у разі настання особливого періоду понад установлений строк Контракту, крім випадків, визначених абзацом другим статті 23 та частиною восьмою статті 26 Закону №2232-ХІІ, військовослужбовець, може бути продовжено.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначено Законом №2232-XII.

Відповідно до частини другої статті першої Закону №2232-XII військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Згідно з частиною третьою цієї статті військовий обов`язок включає, зокрема, прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу.

Відповідно до частини дев`ятої цієї статті щодо військового обов`язку громадяни України поділяються на такі категорії: допризовники - особи, які підлягають приписці до призовних дільниць; призовники - особи, приписані до призовних дільниць; військовослужбовці - особи, які проходять військову службу; військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави; резервісти - особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний та воєнний час. До категорії військовослужбовців прирівнюються іноземці та особи без громадянства, які відповідно до закону проходять військову службу у Збройних Силах України.

За визначенням, наведеним у частині 1 статті 2 Закону №2232-XII, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Частиною 2 цієї ж статті встановлено, що проходження військової служби громадянами України здійснюється у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Частиною 5 цієї ж статті визначено види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу.

Частиною 9 цієї ж статті встановлено, що громадяни України в добровільному порядку можуть проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України або інших військових формувань. Порядок відбору та прийняття на службу у військовому резерві, строки, умови та порядок її проходження, а також підстави та порядок звільнення із служби визначаються цим Законом, відповідними положеннями про проходження громадянами України служби у військовому резерві, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до частини 11 цієї статті кожен громадянин України, вперше вступаючи на військову службу до Збройних Сил України, особисто складає Військову присягу на вірність Українському народу і скріплює її власноручним підписом. Іноземець або особа без громадянства, який (яка) вперше приймається на військову службу до Збройних Сил України, бере офіційне зобов`язання неухильно додержуватися Конституції та законів України, сумлінно виконувати обов`язки військової служби.

Згідно приписами статті 19 Закону № 2232-ХІІ військовослужбовці, які проходять кадрову або строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, громадяни призовного віку, які мають вищу, професійно-технічну, повну або базову загальну середню освіту і не проходили строкової військової служби, військовозобов`язані, а також жінки, які не перебувають на військовому обліку, укладають контракт про проходження військової служби за контрактом з додержанням умов, передбачених статтею 20 цього Закону.

Військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, у разі закінчення строку контракту можуть укласти новий контракт на проходження військової служби.

Форма, порядок і правила укладення контракту, припинення (розірвання) контракту та наслідки припинення (розірвання) контракту визначаються положеннями про проходження військової служби громадянами України, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до пункту 13 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008, (далі Положення) на військову службу за контрактом приймаються: громадяни відповідно до статей 19 і 20 Закону №2232-ХІІ.

Відповідно до пункту 14 Положення, жінки можуть бути прийняті на військову службу за контрактом за наявності вакантних військових посад, які можуть бути заміщені військовослужбовцями-жінками.

Відповідно до пункту 15 Положення, з громадянами, які добровільно вступають на військову службу, укладаються: контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - контракт про проходження військової служби) - письмова угода, що укладається між громадянином і державою, від імені якої виступає Міністерство оборони України, для встановлення правових відносин між сторонами під час проходження військової служби.

Відповідно до пункту 18 Положення, перший контракт про проходження військової служби укладається: з військовослужбовцями, прийнятими на посади рядового складу, - строком на 3 роки;

Відповідно до пункту 20 Положення, строк проходження військової служби може бути продовжено за новим контрактом до досягнення граничного віку перебування на військовій службі: для військовослужбовців, які проходять військову службу на посадах рядового складу, - на 3 роки.

Відповідно до статті 20 Закону № 2232-ХІІ, на військову службу за контрактом приймаються громадяни, які пройшли професійно-психологічний відбір і відповідають установленим вимогам проходження військової служби: особи рядового складу, які проходять строкову військову службу або військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, громадяни призовного віку, які мають вищу, професійно-технічну, повну або базову загальну середню освіту, військовозобов`язані, резервісти, які не мають військових звань сержантського, старшинського і офіцерського складу, та жінки з відповідною освітою віком від 18 до 40 років - на військову службу за контрактом осіб рядового складу.

Згідно із статтею 23 цього Закону для громадян України, які приймаються на військову службу за контрактом та призначаються на посади, установлюються такі строки військової служби в календарному обчисленні: для осіб рядового складу - 3 роки.

Частиною третьою цієї статті визначено, що для осіб, які приймаються на військову службу за контрактом у період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або оголошення рішення про демобілізацію та призначаються на посади, строки військової служби в календарному обчисленні встановлюються відповідно до частини другої цієї статті.

Відповідно до частини дев`ятої цієї статті у разі настання особливого періоду для військовослужбовців, у яких закінчився строк військової служби, встановлений цією статтею, військова служба продовжується понад встановлені строки: у період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану (настання воєнного часу) - до термінів, визначених рішенням Президента України, крім випадків, визначених частиною восьмою статті 26 цього Закону.

Згідно із частиною першою статті 24 цього Закону, початком проходження військової служби вважається: день відправлення у військову частину з обласного збірного пункту - для громадян, призваних на строкову військову службу; день зарахування до списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) - для громадян, прийнятих на військову службу за контрактом, у тому числі військовозобов`язаних, які проходять збори, та резервістів під час мобілізації.

З аналізу наведених норм слідує, що Закон № 2232-ХІІ та Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України містять чіткий перелік категорій, на які поділяються громадяни України щодо військового обов`язку, види та строки військової служби, порядок прийняття громадян України на військову службу в добровільному порядку (за контрактом), а також можливість проходження військовослужбовцями кадрової або строкової військової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Тобто, Закон № 2232-ХІІ поділяє проходження військової служби під час мобілізації, на особливий період, та окремо проходження військової служби за контрактом.

Визначення особливого періоду міститься в абзаці 11 статті 1 Закону України від 06.12.1991 № 1932-XII Про оборону України, у якому передбачено, що особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

У відповідності до статті 1 Закону № 3543-XII, особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

У свою чергу, мобілізація - це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

У свою чергу, демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Отже, за змістом наведених норм особливий період настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, а в разі оголошення стану війни - воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Таким чином, дія особливого періоду обмежується строками, встановленими для проведення мобілізації, або часом, протягом якого діє воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Тобто, в умовах відсутності рішення про оголошення війни або мобілізації, чи закінчення строків, встановлених для проведення мобілізації, особливий період не діє.

Загальновідомим є факт, що 17 березня 2014 року виконуючим обов`язки Президента України видано Указ Про часткову мобілізацію № 303/2014, який затверджено Законом України Про затвердження Указу Президента України Про часткову мобілізацію від 17 березня 2014 року № 1126-VІІ.

Згідно пункту 8 цього Указу він набирає чинності після його затвердження Верховною Радою України.

Закон України від 17 березня 2014 року №1126-VІІ Про затвердження Указу Президента України Про часткову мобілізацію набрав чинності з дня його опублікування, а саме - 18 березня 2014 року.

Відповідно до пункту 3 зазначеного Указу мобілізація проводиться протягом 45 діб із дня набрання чинності цим Указом.

Таким чином, з 18 березня 2014 року в Україні відповідно до абзацу 11 статті 1 Закону України Про оборону України та абзацу 4 статті 1 Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію настав особливий період, тривалість якого пов`язується з тривалістю мобілізації, строк якої встановлено пунктом 3 Указу, тобто 45 діб.

Отже, тривалість особливого періоду відповідно до Указу в.о. Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 становила 45 діб: з 18 березня 2014 року по 2 травня 2014 року.

Указом виконуючого обов`язки Президента України від 6 травня 2014 року №454/2014 Про часткову мобілізацію, який затверджено Законом України № 1240-VІІ від 06.05.2014, оголошено часткову мобілізацію тривалістю 45 діб із дня набрання чинності цим Указом.

Закон України від 6 травня 2014 року № 1240-VІІ Про затвердження Указу Президента України Про часткову мобілізацію набрав чинності 7 травня 2014 року, отже, тривалість особливого періоду відповідно до Указу в.о. Президента України від 6 травня 2014 року № 454/2014 становила 45 діб: з 7 травня 2014 року по 21 червня 2014 року.

Указом Президента України від 21 липня 2014 року № 607/2014, який затверджено Законом України від 22 липня 2014 № 1595-VІІ, оголошено часткову мобілізацію тривалістю 45 діб із дня набрання чинності цим Указом.

Закон України від 22 липня 2014 № 1595-VІІ Про затвердження Указу Президента України Про часткову мобілізацію набрав чинності 24 липня 2014 року, отже, тривалість особливого періоду відповідно до Указу Президента України від 21 липня 2014 року № 607/2014 становила 45 діб: з 24 липня 2014 року по 7 вересня 2014 року.

Указом Президента України від 14 січня 2015 року № 15, який затверджено Законом України від 15.01.2015 № 113-VІІІ, оголошено протягом 2015 року часткову мобілізацію у три черги протягом 210 діб із дня набрання чинності цим Указом.

Закон України від 15.01.2015 № 113-VІІІ Про затвердження Указу Президента України Про часткову мобілізацію набрав чинності 20 січня 2015 року, отже, тривалість особливого періоду відповідно до Указу Президента України від 14 січня 2015 року № 15 становила 210 діб: з 20 січня 2015 року по 22 серпня 2015 року.

Крім того, Указами Президента України: від 12.06.2015 № 328/2015 звільнено з військової служби військовослужбовців, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період відповідно до Указу Президента України від 21.07.2014 № 607 Про часткову мобілізацію; від 25.03.2016 № 11/2016 звільнено в запас військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, призваних відповідно до Указу Президента України від 21.07.2017 № 607 та під час першої черги часткової мобілізації відповідно до Указу Президента України від 14.01.2015 № 15; від 24.06.2016 № 271/2016 звільнено в запас військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, призваних під час другої черги часткової мобілізації відповідно до Указу Президента України від 14.01.2015 № 15; від 26.09.2016 № 411/2016 звільнено в запас військовослужбовців служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, призваних під час третьої черги часткової мобілізації відповідно до Указу Президента України від 14.01.2016 № 15.

Таким чином, особливий період (період мобілізації) в Україні діяв з 18 березня 2014 року по 2 травня 2014 року; з 7 травня 2014 року по 21 червня 2014 року; з 24 липня 2014 року по 7 вересня 2014 року; з 20 січня 2015 року по 22 серпня 2015 року, та по закінченню строку, на який було оголошено проведення кожної хвилі часткової мобілізації, Президентом України було видано Укази про звільнення в запас військовослужбовців служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, по зазначених Указах Президента України про часткові мобілізації.

Тобто, саме Укази Президента України від 17.03.2014 № 303/2014, 06.05.2014 № 454/2014, 22.07.2014 № 607/2014, 15.01.2015 №15 про часткову мобілізацію, та Укази Президента України про звільнення в запас військовослужбовців служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, від 12.06.2015 № 328/2015, 25.03.2016 № 11/2016, 24.06.2016 № 271/2016, 26.09.2016 № 411/2016 про звільнення в запас військовослужбовців служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, містять чітке визначення тривалості особливого періоду, який розпочинається з моменту видання Президентом України Указів про часткову мобілізацію, із зазначенням тривалості проведення часткової мобілізації (від 17.03.2014 № 303/2014, 06.05.2014 № 454/2014, 22.07.2014 № 607/2014, 15.01.2015 №15), та відповідно закінчується з виданням Президентом України Указів про звільнення в запас військовослужбовців служби за призовом під час мобілізації, на особливий період (12.06.2015 № 328/2015, 25.03.2016 № 11/2016, 24.06.2016 № 271/2016, 26.09.2016 № 411/2016).

З аналізу наведеного слідує, що на час подання ОСОБА_1 заяви від 25.10.2017 про бажання вступити на військову службу за контрактом та від 26.10.2016 про відсторонення з 26.10.2016 від посади у зв`язку з призовом до ВСУ за контрактною службою в особливий період, особливого періоду в країні не було, оскільки Президентом України були підписані Укази про звільнення в запас військовослужбовців служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, від 12.06.2015 № 328/2015, 25.03.2016 № 11/2016, 24.06.2016 № 271/2016, 26.09.2016 № 411/2016 на підставі Указів від 17.03.2014 № 303/2014, 06.05.2014 № 454/2014, 22.07.2014 № 607/2014, 15.01.2015 №15, а чергової хвилі мобілізації оголошено не було Указом Президентом України.

Згідно вимог статті першої Закону України від 09.07.2016 № 1420-19 Про правовий режим воєнного стану, воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Статтею другою цього Закону встановлено, що правовою основою введення воєнного стану є Конституція України, цей Закон та указ Президента України про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, затверджений Верховною Радою України.

Станом на час проходження ОСОБА_1 на військової служби за контрактом Президентом України не підписано указу про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях.

Відповідно до пункту 9 статті 1 Закону № 2232-ХІІ військовозобов`язаний - особа, яка перебуває у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави; військовослужбовці - громадяни України, які проходять дійсну військову службу у складі Збройних сил України та інших військ.

До військовослужбовців належать: особи офіцерського складу, прапорщики, мічмани, військовослужбовці строкової служби і військової служби за контрактом Збройних сил України, Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України, військ цивільної оборони, а також інших військових формувань, створених відповідно до законодавства України, військовослужбовці жінки, курсанти військово-навчальних закладів.

Таким чином, пунктом дев`ятим статті першої Закону № 2232-ХІІ визначено чіткий перелік громадян, які є військовослужбовцями та військовозобов`язаними.

В ході розгляду справи встановлено, підтверджено матеріалами справи та не заперечується сторонами, що ОСОБА_1 до звернення із заявою від 26.10.2016 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про проходження військової служби за контрактом не була військовослужбовцем та військовозобов`язаною, а статусу військовослужбовця ОСОБА_1 набула з моменту укладення контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу, тобто з 28.10.2016.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 звернулась до Сєвєродонецького міського військового комісаріату із заявою від 25.10.2016 про проходження військової служби за контрактом, про що свідчить витяг з наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 від 26.10.2016 за №234 про направлення для укладення контракту та проходження подальшої служби до 184 навчального центру ЗС України, військова частина НОМЕР_1 , с. Старичі (а.с.82), після чого 26.10.2016 звернулась із заявою до відповідача щодо відсторонення її з 26.10.2016 з займаної посади у зв`язку з призовом до військової служби у Збройних Силах України за контрактною службою в особливий період, зі збереженням місця роботи посади та середньої заробітної плати.

Враховуючи зміст наказу ІНФОРМАЦІЯ_1 від 26.10.2016, в якому підставою направлення для укладення контракту громадян, які бажають проходити військову службу за контрактом, зазначено заяву ОСОБА_1 від 25.10.2016 про бажання проходити військову службу за контрактом, зміст укладеного позивачем контракту від 28.10.2016 в частині добровільного взяття на себе ОСОБА_1 зобов`язання проходити військову службу у Збройних Силах України, та вимоги частини дев`ятої статті першої Закону № 2232-ХІІ, яка чітко визначає перелік категорій громадян України щодо військового обов`язку, а саме: допризовники - особи, які підлягають приписці до призовних дільниць; призовники-особи, приписані до призовних дільниць; військовослужбовці - особи, які проходять військову службу; військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для укомплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави; резервісти - особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначених для їх укомплектування у мирний та воєнний час, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що ОСОБА_1 на час подання на адресу Управління заяви від 26.10.2016 з вимогою про її звільнення з посади провідного спеціаліста УФЗБО ГУНП в Луганської області у зв`язку з призивом на військову службу за контрактом, не відносилась до жодної категорії громадян України щодо військового обов`язку. Таким чином, позивач, не будучи військовозобов`язаною на час подання заяви від 26.10.2016 про звільнення з посади у зв`язку з призовом до ВСУ за контрактною службою у особливий період, добровільно вирішила вступити на військову службу за контрактом, та згодом між Збройними Силами України та позивачем був укладений Контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу.

Відповідно до пункту третього статті 36 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.

Частиною третьою статті 119 КЗпП України визначено, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Відповідно до частини другої статті 86 Закону № 889-VIII державний службовець може бути звільнений до закінчення двотижневого строку, передбаченого частиною першою цієї статті, в інший строк за взаємною домовленістю із суб`єктом призначення, якщо таке звільнення не перешкоджатиме належному виконанню обов`язків державним органом.

З аналізу наведених норм слідує, що підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або на військову службу, крім випадків, коли за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Тобто, місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, тощо, зберігається у разі призову на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення.

Оскільки на час подання зави до Сєвєродонецького міського військового комісаріату від 26.10.2016 про проходження військової служби за контрактом ОСОБА_1 у відповідності до частини дев`ятої статті першої Закону № 2232-ХІІ не відносилась до жодної категорії щодо військового обов`язку громадян України, не була військовозобов`язаною, за власним бажанням вирішила проходити військову службу, та в країні особливий період не діяв, а відтак на час подання заяви від 26.10.2016 у зв`язку із призовом до ВСУ за контрактом на ОСОБА_1 розповсюджувалась дія Закону України Про державну службу, та відповідачем правомірно у межах наданих йому повноважень було видано наказ від 27.01.2017 № 54 о/с про звільнення ОСОБА_1 з посади провідного спеціаліста Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Головного управління Національної поліції в Луганській області, у зв`язку із вступом працівника на військову службу, відповідно до п.3 ст. 36 КЗпП України та ч.2 ст. 86 Закону України Про державну службу, з 28.10.2016, у зв`язку з чим у задоволенні адміністративного позову слід відмовити у повному обсязі.

Посилання позивача на підтвердження настання особливого періоду, зокрема, з моменту оголошення мобілізації і охоплення часу, який закінчується з виданням Президентом України відповідного Указу та здійснення дій, заходів, спрямованих на повернення життєдіяльності країни до режиму роботи і функціонування в умовах мирного часу, а також висновки, викладені у постанові Вищого адміністративного суду України від 28.02.2017 № К/800/3878/16, місцевим судом правильно не прийняті до уваги з огляду на наступне.

Відповідно до статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною першою статті 72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, рішення Вищого адміністративного суду України від 28.02.2017 № К/800/3878/16, на яке посилається позивач, не встановлює для даної справи ті обставини, що не підлягають доказуванню.

Натомість, як і суд першої інстанції, апеляційний суд критично оцінює зміст пункту 3 Контракту в частині його укладення до закінчення особливого періоду або оголошення рішення про демобілізацію, оскільки вище за текстом шляхом детального аналізу норм законодавства обґрунтовано відсутність станом на момент укладення позивачем контракту особливого періоду та об`явленої у встановленому законодавством мобілізації.

При цьому за встановлених обставин відсутність судового рішення або іншого рішення компетентного органу про визнання вказаного пункту контракту таким, який не відповідає нормам чинного законодавства, не можуть бути беззаперечними обставинами для висновку про наявність в країні особливого періоду або мобілізації, оскільки зазначений документ (Контракт) є доказом по справі, який підлягає оцінюванню.

Пункт 3 Контракту, укладеного 28.10.2016 позивачем, в частині його укладення до закінчення особливого періоду або оголошення рішення про демобілізацію по справі визнається неналежним доказом наявності зазначених умов, оскільки зазначення про їх існування не відповідає нормам Законів України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію, Про військовий обов`язок та військову службу, Про оборону України, Положенню про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України та інших актів законодавства, прийнятих у відповідності до вказаних законів.

Також, матеріалами справи підтверджується, що протягом серпня-жовтня 2016 року провідному спеціалісту УФЗБО ГУНП в Луганській області ОСОБА_1 не виплачувалась підвищена на 50% заробітна плата, яка передбачена постановою КМУ № 522 від 22.07.2015, у зв`язку з тим, що нею у цей період не забезпечувалось проведення АТО на території Луганської області, про що свідчить відсутність її даних у доповідних записках керівників УФЗБО ГУНП в Луганській області на ім`я начальника Управління з поіменними списками співробітників, яким необхідно здійснити зазначені виплати.

Колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги про те, що підтвердними документами згідно постанови КМУ № 522 слід вважати довідку, що позивач бере участь в проведенні антитерористичної операції, з наступних підстав. Вказаною постановою не передбачено, що підвищення заробітку на 50% відбувається за наявності зазначеної довідки, а застосовано категорію «за наявності підтвердних документів». Відтак, суд погоджується, що в межах дискреційних повноважень працедавця підвищувати заробіток тим працівникам, які беруть участь у забезпеченні проведення антитерористичної операції, а підтверджуючими документами при цьому є наказ, рапорт та розрахунок діб для проведення виплати за відповідний місяць по окремим працівникам, підписані керівниками структурних підрозділів.

Таким чином, у відповідача відсутні підтвердні документи про залучення позивача до проведення АТО на території Луганської області у період часу серпень - жовтень 2016 року, а тому підстави сплати грошових коштів, передбачених постановою КМУ № 522 від 22.07.2015, відсутні.

З урахуванням викладеного, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Оскільки в позові ОСОБА_1 відмовлено, понесені нею судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Статтею 200 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому при таких обставинах апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

В повному обсязі ухвалу виготовлено 21 листопада 2017 року.

Керуючись статтями 24, 160, 167, 183-2,184, 195, 196, 197, 198, 202, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Постанову Луганського окружного адміністративного суду від 05 вересня 2017 року у справі № 812/452/17 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Луганській області про визнання протиправними та скасування наказу про закриття дисциплінарного провадження від 29.12.2016 №3587, наказу про звільнення №54 о/с від 27.01.2017, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати, компенсації, судових витрат - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складення її в повному обсязі.

Головуючий суддя І.В.Сіваченко

Судді О.О.Шишов

О.О.Чебанов