Справа № 735/1254/17
Суддя: Балаба О. А.
Дата ухвалення: 2017-11-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 735/1254/17р.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

смт.Короп 22 листопада 2017 року

Коропський районний суд Чернігівської області у складі:

головуючого судді Балаби О.А.,

при секретарі - Редько А.О.,

з участю: позивачки, представника позивачки ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Сосницького об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання дій протиправними та зобов'язати вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

24.10.2017 року позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії. В обґрунтування позову зазначила, що вона з грудня 2014 року здобула право на отримання пенсії за віком, що підтверджується пенсійним посвідченням серія ААИ № 180335, яке видано Пенсійним фондом України.

Восени 2014 року вимушена була залишити місце свого проживання в ІНФОРМАЦІЯ_1, та переміститися до с. Нехаївка, Коропського раону, Чернігівської області, факт її внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № 105 від 21.11.2015 року. Після того, як 03.05.2017 року позивачка змінила своє місце реєстрації на фактичне проживання та відмовилась від довідки внутрішньо переміщеної особи відповідач у вересні 2017 року припинив виплату пенсії, тому позивачка вимушена звернутись до суду і просить визнати дії відповідача протиправними та зобов'язати відновити виплату пенсії з 01.09.2017 року.

У судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позовні вимоги, та просили задовольнити.

Представник відповідача у судове засідання не з»явився, при цьому подали письмові заперечення в, яких просять у задоволенні позову відмовити в повному обсязі, оскільки у відповідача відсутні правові підстави для поновлення виплати пенсії.

Заслухавши пояснення, дослідивши матеріали справи, пенсійної справи, суд приходить до наступного висновку.

У судовому засіданні встановлено, що восени 2014 року позивачка змушена була залишити місце постійного проживання в ІНФОРМАЦІЯ_1, у звязку з початком антитерористичної операції та перемістилась в с. Нехаївка, Коропського району, Чернігівської області, що підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № 105 від 21.11.2014 року виданої управлінням соціального захисту населення Коропської райдержадміністрації в Чернігівській області. (а.с. 38).

ОСОБА_2 з 21.11.2014 року перебуває на обліку у Сосницькому об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України в Чернігівські області та отримувала пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

03.05.2017 року позивачка змінила місце реєстрації з м. Красний Луч, Луганської області на с. Нехаївка, вул. Садова, буд. 19, Коропського району, Чернігівської області, що підтверджується її паспортом (а.с. 8-10).

У звязку з чим, виплата пенсії позивачці у вересні 2017 року була припинена.

18.09.2017 року позивачка звернулась до відповідача із заявою про надання інформації стосовно припинення виплати пенсії та просила поновити її виплату.

Листом від 04.10.2017 року Сосницьке об'єднане управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області повідомило позивача, що згідно рішення управління праці та соціального захисту населення Коропської радержадміністрації довідка позивача про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України скасована, у звязку з чим виплата пенсії за віком була призупинена.

Згідно ч. 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 3 статті 22 Конституції України, при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів, не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Як передбачено ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Статтею 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

У відповідності до ч. 3 ст. 4 Закону «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», яка визначає складові законодавства про пенсійне забезпечення в Україні, виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 вказаного Закону передбачено, що він регулює відносини, які виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Відповідно до ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.

Системний аналіз зазначених вище норм свідчить про те, що припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення і лише з підстав визначених ст. 49 Закону «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Судом було встановлено, що рішення пенсійним органом щодо припинення виплати ОСОБА_2 пенсії не приймалось. В своїх запереченнях представник відповідача посилається, що виплата пенсії позивачу призупинена з 01.09.2017 року на підставі рішення, що довідка позивача про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України від № 105 від 21.11.2014 року скасована.

Водночас статтею 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» такої підстави для припинення виплати пенсії не встановлено.

Відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження наявності підстав, передбачених законом, для припинення позивачеві виплати пенсії, а тому суд приходить до висновку, що дії відповідача щодо припинення позивачеві виплати пенсії є протиправними.

Як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ ) у рішенні по справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України ( пункт 51 цього рішення ).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечено без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі і рішення в справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-1У «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

З огляду на викладене вище, суд приходить до висновку, що дії відповідача щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_2 є протиправними, суперечить як чинному національному законодавству так і практиці Європейського Суду з прав людини, а тому адміністративний позов ОСОБА_2 є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Посилання відповідача на те, що припинення виплати пенсії позивачеві відповідає положенням Постанови Кабінету Міністрів України №365 від 08.06.2016 року є безпідставними з огляду на викладені вище обставини.

Як передбачено п. п. 10, 11 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, на який посилається відповідач, структурний підрозділ з питань соціального захисту населення вносить на розгляд комісії протягом трьох робочих днів з дня надходження інформації, зазначеної у пункті 8 цього Порядку, та відповідно до акта обстеження матеріально-побутових умов сім'ї подання про припинення соціальної виплати. Комісія протягом п'яти календарних днів розглядає подання про припинення соціальних виплат та приймає відповідне рішення.

Відповідно до п. п. 12, 13 вказаного вище Порядку, соціальні виплати припиняються у разі: 1) наявності підстав, передбачених законодавством щодо умов призначення відповідного виду соціальної виплати; 2) встановлення факту відсутності внутрішньо переміщеної особи за фактичним місцем проживання/перебування згідно з актом обстеження матеріально-побутових умов сім'ї; 3) отримання рекомендацій Мінфіну щодо фактів, виявлених під час здійснення верифікації соціальних виплат; 4) скасування довідки внутрішньо переміщеної особи з підстав, визначених статтею 12 Закону України Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб; 5) отримання інформації від Держприкордонслужби, МВС, СБУ, Мінфіну, Національної поліції, ДМС, Держфінінспекції, Держаудитслужби та інших органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування.

Комісія не пізніше ніж протягом наступного робочого дня після прийняття рішення щодо припинення соціальної виплати надсилає копію такого рішення органам, що здійснюють соціальні виплати, та структурному підрозділу з питань соціального захисту населення.

Проте, всупереч ч. 2 ст. 71 КАС України, у своїх запереченнях на позов, відповідач взагалі не посилається на прийняття відповідного рішення комісією з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, яке могло би бути підставою для припинення виплати з 01.09.2017 пенсії, відповідно до Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, який затверджено Постановою КМУ №365 від 08.06.2016 року, що також свідчить про відсутність у відповідача правових підстав для припинення з 01.09.2017 року виплати пенсії позивачеві.

Керуючись статтями 87, 158 163, 186 КАС України, суд

п о с т а н о в и в:

позов задовольнити.

Визнати протиправними дії Сосницького Управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області щодо припинення виплати ОСОБА_2 пенсії за віком з 01.09.2017 року.

Зобовязати Сосницьке обєднане Управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області поновити ОСОБА_2 виплату пенсії за віком з 01 вересня 2017 року.

Стягнути з Сосницького обєднаного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 640 (шістсот сорок) гривень 00 копійок.

Постанова в межах суми платежу за один місяць підлягає до негайного виконання.

Постанова суду може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня її проголошення, в порядку встановленому ст. 186 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 24.11.2017 року.

Суддя ОСОБА_3