Справа № 815/3618/17
Суддя: Кравченко К.В.
Дата ухвалення: 2017-11-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 листопада 2017 р.м.ОдесаСправа № 815/3618/17

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Бжассо Н. В.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді ОСОБА_1,
судді ОСОБА_2,
судді ОСОБА_3

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_4 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування рішення, зобовязання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

В липні 2017 року ОСОБА_4 (надалі позивач) звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (надалі відповідач, ДМС) в якому просив:

- визнати неправомірним та скасувати рішення ДМС №118 від 26.06.2017 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобовязати ДМС прийняти рішення відносно позивача про оформлення документів для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги ґрунтуються на тому, що рішення ДМС №118 від 26.06.2017 року є незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 11.10.2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеною постановою, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить постанову суду першої інстанції скасувати, та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що позивач, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином ОСОБА_5, суданець, неодружений, віросповідання мусульманин-суніт, рідна мова арабська.

15.06.2017 року позивач звернувся до ДМС із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

04.07.2017 року позивач отримав повідомлення №5/1-183 від 26.06.2017 року Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, складеного на підставі рішення ДМС №118 від 26.06.2017 року.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції зробив висновок про правомірність та законність дій відповідача щодо відмови в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки відомості, що були повідомлені позивачем, свідчать про відсутність умов, зазначених пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Колегія суддів погоджується з цим висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Пунктом 13 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4, п.6 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття біженець включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а)расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно з ст.4 ОСОБА_6 Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно абз.5 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 цього Закону, відсутні.

З матеріалів справи та особистої справи позивача вбачається, що на посвідчення особи позивач надав копію паспортного документа P02130738, що виданий ОСОБА_7 06.08.2015 року, дійсний до 05.08.2020 року, оригінал загубив.

Батько, мати, дві сестри та брат позивача проживають у ОСОБА_7, м. Хартум, в якому до виїзду на територію України проживав і позивач.

19.12.2015 року позивач покинув країну постійного проживання на підставі студентської візи та національного паспорту, авіарейсом Хартум (ОСОБА_7) - Амман (Йорданія) ОСОБА_1 (Україна), до останнього місця потрапив приблизно 20.12.2015 року.

Щодо причин виїзду з ОСОБА_7 позивач зазначив, що під час навчання у м. Хартум в 2009 році, на останньому курсі, був членом неофіційної політичної партії «Свобода молоді». Документів щодо членства у партії у позивача не було. Збори були таємними. На зборах партії члени обговорювали питання щодо неможливості після закінчення навчання знайти роботу, оскільки держава не дає свободу молодим. До обовязків позивача входило розповідати про вказаний факт молодшим курсам. Позивач вказує на те, що партія проводила мітинги, під час одного з таких мітингів члени партії кричали на вулиці, билися, у звязку з чим позивача на два місяці затримала поліція. Це трапилося у 2010 році. Згодом позивача відпустили, але вказали на те, щоб більше так не робив. Позивач вказує, що не міг знайти у ОСОБА_7 роботу через те, що його внесли до «чорного списку» через участь у неофіційній партії «Свобода молодим». На даний час позивач не може повернутися на батьківщину, оскільки його друзі повідомили, що ситуація не змінилася.

В анкеті позивач зазначає, що ані він, ані його родина ніколи не брали участі в політичних, релігійних або громадських організаціях. Ніколи не був причетний до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які повязані з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами.

26.06.2017 року співробітник міграційної служби провів із позивачем співбесіду, про що складений відповідний протокол.

В зазначеному протоколі співбесіди, позивач зазначив, що вдома у нього наявні документи, що вказують на елементи переслідування в ОСОБА_7, зокрема: довідка з лікарні, довідка з правоохоронних органів про затримання на 2 місяці, проте у звязку з тим, що позивач немає звязку з родиною, надати їх не може.

Позивач зазначив, що проживає у цивільному шлюбі з 2016 року з громадянкою України ОСОБА_8. Шлюб не зареєстрували, у звязку із відсутністю документів.

Позивач вказав, що офіційно не брав участі у політичних партіях, військових, релігійних, громадських організаціях, проте брав участь в неофіційній партії «Свобода молоді».

Також позивач вказав, що не працював під час перебування у ОСОБА_7, оскільки його не брали на роботу, через участь у вищевказаній неофіційній партії, яка була проти держави.

Позивач вступив до партії «Свобода молоді» у 2005 році, в його обовязки входило розповідати молодшим студентам про те, що їх чекає після закінчення навчання: роботи не буде, тому що держава не дає змоги знайти роботу.

Позивач пояснив, що була й інша партія «за державу», проте він категорично не хотів до неї вступати, хоча у її членів не має проблем з працевлаштуванням.

Позивач зазначив, що після того, як його звільнили після 2-місячного арешту, за ним завжди слідкували правоохоронні органи, робили все для того, щоб він не знайшов роботу.

Позивач вказав, що в регіоні його постійного проживання ситуація спокійна. Останній раз він спілкувався з родиною у квітні 2017 року через мережу Інтернет.

Позивач також зазначив, що ані до нього, ані до його родини фізичне насильство не застосовувалося, проблем з владою ніколи не було.

Позивач пояснив, що у випадку, якщо він повернеться до ОСОБА_7, у нього будуть ті ж самі проблеми через участь у партії: не буде роботи.

Отже, на підставі наданих позивачем пояснень, 26.06.2017 року ДФС було складено висновок щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту.

В висновку зазначено, що за результатом розгляду заяви позивача та інформації по країні походження, відповідач зробив висновок, що заява позивача є очевидно необґрунтованою за відсутністю умов визначених п.п.1 та 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Колегія суддів вважає висновок ДФС правомірним та обґрунтованим, оскільки надані позивачем відомості є суперечливими. Дії відповідача щодо відмови в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є правомірними, оскільки надана позивачем інформація свідчить про відсутність умов, передбачених п.п.1 чи 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», необхідних для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, як було зазначено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, позивач єдиною загрозою на батьківщині зазначає неможливість влаштуватися на роботу через участь у неофіційній партії, на підтвердження факту існування якої не надає жодного доказу. При цьому, під час складання анкети позивач зазначив, що партія є таємною, а під час проведення співбесіди, що всім в інституті та правоохоронним органам відомо про існування цієї партії, оскільки її члени постійно влаштовують мітинги з бійками проти держави.

Крім цього, ДФС під час аналізу інформації по країні походження позивача не встановлено жодних відомостей про неофіційну партію «Свобода молоді», тоді як зі слів позивача можна зробити висновок, що вказана партія веде активну діяльність, виступаючи проти держави та вимагаючи працевлаштування. Жодних доказів на підтвердження факту існування неофіційної політичної партії «Свобода молоді» позивач ані суду, ані ДМС не надав.

Також позивач під час співбесіди спочатку зазначив, що у нього є докази на підтвердження його переслідування у ОСОБА_7, проте не може їх надати, оскільки не має звязку із родиною, а потім вказав, що спілкувався із родиною в квітні 2017 року через мережу Інтернет та додає, що там і зараз є Інтернет.

Ще позивач зазначив, що у нього не має проблем з владою, підтвердженням чого є отримання ним у 2015 році паспортного документу, що свідчить про відсутність переслідувань з боку держави. Доказів на підтвердження фактів того, що співробітники правоохоронних органів слідкували за позивачем з метою перешкоди у працевлаштуванні позивачем не надано.

Отже, з огляду на анкету та протокол співбесіди, позивач прагне легально проживати на території України та працювати, але колегія суддів враховуючи наведені норми права вважає, що прагнення кращого життя, не є підставою для отримання статусу біженця або визнання особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до положень ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Враховуючи все вищенаведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, порушень матеріального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.195, ст.197, п.1 ч.1 ст.198, п.1 ч.1 ст.205, ст.206, ч.5 ст.254 КАС України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили через пять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий суддя:ОСОБА_1
Суддя: Суддя: ОСОБА_2 ОСОБА_3