Справа № 823/1857/17
Суддя: Л.В.Трофімова
Дата ухвалення: 2017-11-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

про залишення позовної заяви без руху

22 листопада 2017 року справа № 823/1857/17

м. Черкаси

Суддею Черкаського окружного адміністративного суду Трофімовою Л.В. перевірено матеріали адміністративного позову у справі № 823/1857/17

за позовом ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1)

до Військово-медичного департаменту Міністерства оборони України (далі - Департамент)

про визнання дій/бездіяльності незаконною та зобов'язання вчинити дії, відшкодування моральної шкоди, прийнято ухвалу.

ОСОБА_1, звернувшись до суду з адміністративним позовом до Департаменту, просить:

- визнати дії/бездіяльність відповідача незаконними та зобов'язати надати вказівку Центральній військово-лікарській комісії Міноборони прийняти постанову згідно з п.2.1 ст.2 наказу Міноборони № 402;

- відшкодувати моральну шкоду у сумі 12 000 грн.;

- звільнити від сплати судового збору та судових витрат як інваліда 1 групи;

- витребувати письмові докази - рішення від 30.06.2017 ДЗ «Центральної медико-соціальної експертної комісії МОЗ України» та відповідь від 22.03.2017 Центральної військово-лікарській комісії Міноборони;

- надати можливість знайомитися з матеріалами справи;

- залучити до участі у справі другого належного відповідача: або ДЗ «Центральної медико-соціальної експертної комісії МОЗ України» або медичний департамент МОЗ України, якщо буде встановлено, що постанова Центральної військово-лікарської комісії Міноборони не потрібна, або залучити як третіх осіб;

- розглянути справу за відсутності позивача;

- розгляд справи здійснювати колегіально.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.107 КАС України суддя після одержання позовної заяви з'ясовує чи відповідає позовна заява вимогам ст.106 цього Кодексу. За наслідком вивчення матеріалів позовної заяви, встановлено, що вона не відповідає вимогам ст.106 КАС України.

Право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності. Вони дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду «за своєю природою потребує регулювання державою» (рішення ЄСПЛ у справі Ashingdane проти Сполученого Королівства, 28.05.1985 п. 57; Наталія Михайленко проти України, 30.08.2013 № 49069/11, п.31; Пелевін проти України, 20.08.2010 24402/02, п.27).

КАС України (ч.1 ст.6) визначено: кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси. Позивачеві варто у контексті позовної вимоги «визнати дії/бездіяльність відповідача» уточнити зміст власної переконаності щодо яких саме дій та щодо якої саме бездіяльності зазначеного суб'єкта владних повноважень та/або іншого (інших) належного відповідача йдеться про порушені права, свободи або інтереси позивача.

Відповідно до ст.11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на власний розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позовна вимога «залучити до участі у справі другого належного відповідача: або ДЗ «ЦМСЄ МОЗ України» або медичний департамент МОЗ України, якщо буде встановлено, що постанова ЦВЛК Міністерства оборони України не потрібна, або залучити як третіх осіб не відповідає вимогам встановленим ч.1 ст.106 КАС України та потребує уточнення позивачем, а прохальна частина позовної заяви - приведення у відповідність до вимог ч.4 ст.105 КАС України.

Позивач просить: розглянути справу за відсутності позивача і одночасно - надати можливість знайомитися з матеріалами справи, що за змістом можуть тлумачитися як взаємовиключні.

КАС України (ч.4 ст.105) встановлено, що адміністративний позов може містити вимоги про: скасування або визнання нечинним рішення відповідача - суб'єкта владних повноважень повністю чи окремих його положень; зобов'язання відповідача - суб'єкта владних повноважень прийняти рішення або вчинити певні дії; зобов'язання відповідача - суб'єкта владних повноважень утриматися від вчинення певних дій; стягнення з відповідача - суб'єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, завданої його незаконним рішенням, дією або бездіяльністю; виконання зупиненої чи невчиненої дії; встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень.

Згідно п.4 ч.1 ст.106 КАС України у позовній заяві зазначається зміст позовних вимог згідно з ч.4 та ч.5 ст.105 цього Кодексу і виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а в разі подання позову до декількох відповідачів, - зміст позовних вимог щодо кожного з відповідачів.

Позивач просить визнати дії/бездіяльність відповідача незаконними та зобов'язати надати вказівку Центральній військово-лікарській комісії Міноборони прийняти постанову згідно з п.2.1 ст.2 наказу Міноборони № 402.

Наказом Міністра оборони України 14.08.2008 № 402 затверджено «Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України», де визначено п. 2.1: для проведення військово-лікарської експертизи створюються військово-лікарські комісії (ВЛК), штатні та позаштатні (постійно і тимчасово діючі). Штатні ВЛК є військово-медичними установами, мають гербову печатку, кутовий штамп та утримуються за окремим штатом. Штатні та позаштатні (постійно і тимчасово діючі) ВЛК (лікарсько-льотні комісії (ЛЛК)) приймають постанови. Постанови ВЛК (ЛЛК) оформлюються свідоцтвом про хворобу, довідкою військово-лікарської комісії, протоколом засідання військово-лікарської комісії з визначення причинного зв'язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця; п. 2.3.1: ЦВЛК є органом військового управління, який здійснює керівництво ВЛК регіонів у Збройних Силах України та є керівним органом із військово-лікарської експертизи в Збройних Силах України; п.2.3.3: на ЦВЛК покладається організація військово-лікарської експертизи у Збройних Силах України, розгляд заяв, пропозицій, скарг та прийом відвідувачів з питань військово-лікарської експертизи та проведення спільно з головними (провідними) медичними спеціалістами та іншими лікарями-спеціалістами аналізу й оцінки результатів медичного огляду військовослужбовців та інших контингентів, розробка пропозицій для покращення військово-лікарської експертизи.

Вказівка - це розпорядчий документ керівників єдиноначальних органів державного управління переважно інформаційно-методичного характеру, пов'язаний із виконанням наказів, інструкцій та інших актів вищих органів управління. Постановою КМУ від 26.11.2014 № 671 затверджено Положення про Міністерство оборони України, де передбачено, що міністр дає обов'язкові для виконання військовослужбовцями, державними службовцями і працівниками апарату Міноборони доручення; затверджує порядок медичного огляду військовослужбовців, організовує та контролює його проведення, подає КМУ пропозиції щодо організації та проведення військово-лікарської експертизи у Збройних Силах; терміну «вказівка» зазначене положення не містить.

Правопорядок - це стан упорядкованості суспільних відносин, заснований на праві і законності. Конституцією України (ч.2 ст.19) передбачено, що органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно Рекомендації №R (80) 2 Комітету Міністрів Ради Європи (11.03.1980) державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень визначено, що під дискреційним повноваженням необхідно розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч.3 ст.2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства засноване на гарантуванні дотримання вимог права, інакше було би порушено принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень, тобто критеріями здійснення адміністративного судочинства є принципи судочинства.

Згідно ст.72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах Пономарьов проти України та Рябих проти РФ) щодо реалізації права на справедливий суд (п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод): одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, що передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду: жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру. ЄСПЛ у рішенні у справі Нєлюбін проти РФ дійшов висновку, що принцип правової визначеності вимагає, серед іншого, щоб якщо суди ухвалили остаточне рішення в питанні, то їх рішення не піддавалося би сумніву. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень. Такі рішення можуть бути скасовані у виняткових обставинах, а не тільки з метою одержання іншого рішення у справі.

29.08.2017 постановою ЧОАС (справа №823/699/17 ЄДРСР 68596640) відмовлено у задоволені позову до обласної медико-соціальної експертизи Черкаської обласної ради, в якому позивач просив: скасувати рішення та індивідуальну програму реабілітації (далі - ІПР) відповідача від 30.01.2017; зобов'язати відповідача прийняти нову ІПР, таку як ІПР від 26.12.2016 з усіма реабілітуючими засобами по зору та встановити причинний зв'язок по зору з інвалідністю 1 групи війни; визнати дії відповідача незаконними; відшкодувати моральну шкоду у сумі 28000 грн. Позивач наголошував, що відповідач не зважаючи на його скарги не встановив причинний зв'язок захворювання органів зору з інвалідністю, отриманою у зв'язку з пораненням на війні. У мотивувальній частині рішення суду зазначено: у відповідача відсутні підстави для встановлення причинного зв'язку захворювання органів зору позивача з отриманим на фронті пораненням, а тому позовна вимога встановити такий причинний зв'язок є необґрунтованою та не підлягає задоволенню, а також, що позивач забезпечений усіма реабілітуючими засобами згідно з переліком, що надаються інвалідам з ураженням опорно-рухового апарату та центральної і периферичної нервової системи (додаток 1 до Державної типової програми реабілітації інвалідів, затвердженої постановою КМУ від 08.12.2006 №1686), у зв'язку з чим суд дійшов висновку, що ІПР від 30.01.2017 є правомірною, а дії відповідача щодо її складання - законними. 15.11.2017 КААС апеляційну скаргу позивача на постанову ЧОАС від 29.08.2017, залишино без задоволення, а постанову суду у справі за адміністративним позовом до Обласної медико-соціальної експертизи Черкаської обласної ради про скасування рішення, визнання дій незаконними, зобов`язання вчинити дії та відшкодування моральної шкоди, залишено без змін. Постанова Черкаського ОАС від 29.08.2017 у справі №823/699/17 набрала законної сили 15.11.2017 (ЄДРСР 70114308).

28.09.2017 постановою ЧОАС (справа № 823/1293/17 ЄДРСР 69389793) відмовлено у задоволені позову до державного закладу ЦМСЕК МОЗ України, в якому позивач просив: визнати дії відповідача незаконними; скасувати рішення державного закладу ЦМСЕК МОЗ України від 30.06.2017 № 354/06; зобов'язати державний заклад ЦМСЕК МОЗ України прийняти рішення аналогічне рішенню ЦВЛК від 22.03.2017№ 1443; відшкодувати шкоду у сумі 6000,00 грн. ЦВЛК 22.03.2017 прийняла рішення про те, що причинний зв'язок вже був встановлений міжрайонною МСЕК № 2 м. Черкаси, а у подальшому позивач звернувся з аналогічною заявою до державного закладу ЦМСЕК МОЗ України. У мотивувальній частині рішення зазначено, що законних підстав для задоволення вимог позивача відповідачем не було знайдено, оскільки офіційні військово-медичні документи про захворювання органу зору у воєнні та перші повоєнні роки відсутні. У медико-експертній справі відсутня постанова ЦВЛК про причинний зв'язок захворювання органу зору з перебуванням на фронті. Зазначена постанова набрала законної сили 06.11.2017 згідно ухвали КААС від 06.11.2017 у справі № 823/1293/17 (ЄДРСР № 70059511).

У позовній заяві зазначено про незаконні дії, бездіяльність відповідача, проте позивачем не визначено, які саме права, свободи або інтереси, на думку позивача, були порушені діями/бездіяльністю відповідача - суб'єкта владних повноважень, та не надано доказів на підтвердження зазначених тверджень. Відповідно до ч.3 ст.50 КАС України відповідачем у адміністративній справі є суб'єкт владних повноважень, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Відповідно до частин 1, 3 ст.48 КАС України здатність мати процесуальні права та обов'язки в адміністративному судочинстві (адміністративна процесуальна правоздатність) визнається за громадянами України, іноземцями, особами без громадянства, органами державної влади, іншими державними органами, органами місцевого самоврядування, їхніми посадовими і службовими особами, підприємствами, установами, організаціями (юридичними особами).

Здатність особисто здійснювати свої адміністративні процесуальні права та обов'язки, у тому числі доручати ведення справи представникові (адміністративна процесуальна дієздатність), належить органам державної влади, іншим державним органам, органам місцевого самоврядування, їхнім посадовим і службовим особам, підприємствам, установам, організаціям (юридичним особам).

Наказом Міністерства оборони України від 29.06.2016 № 331 затверджено положення про військово-медичний департамент Міністерства оборони України. Військово-медичний департамент Міністерства оборони України (далі - Департамент) є структурним підрозділом апарату Міністерства оборони України, який призначений для формування та реалізації державної політики в галузі охорони здоров'я військовослужбовців та ветеранів військової служби, членів їх сімей, ветеранів війни та інших категорій громадян, яким згідно законодавства України може надаватися медична допомога в закладах охорони здоров'я Збройних Сил України. Військово-медичний департамент Міністерства оборони України здійснює управління медичним забезпеченням Збройних Сил України і, відповідно, безпосереднє керівництво підпорядкованими закладами охорони здоров'я Збройних Сил України у мирний час та особливий період. Разом з тим, Військово-медичний департамент Міністерства оборони України, створений без статусу юридичної особи. Здатність здійснювати адміністративні процесуальні права та обов'язки у даній справі належить саме Міністерству оборони України, як юридичній особі.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на лист Військово-медичного департаменту Міноборони від 23.10.2017 № 249/3/414 та лист медичного департаменту МОЗ України від 25.09.2017 № 03.04.07-С-15793/14514-зв.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.17 КАС України компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Актом державного чи іншого органу є юридична форма рішень органів - офіційний письмовий документ, що породжує наслідки, спрямовані на регулювання тих чи інших відносин і має обов'язковий характер для суб'єктів відносин. Рішення суб'єкта владних повноважень у контексті положень КАСУ необхідно розуміти як нормативно-правові акти, так і правові акти індивідуальної дії. Правові акти індивідуальної дії - рішення, що є актом одноразового застосування норм права і дію яких поширено на конкретних осіб або які стосуються конкретної ситуації, за своєю природою ненормативні правові акти, на відміну від нормативних, встановлюють не загальні правила поведінки, а конкретні приписи, скеровані окремим особам, застосовуються одноразово, після реалізації вичерпують дію. Індивідуальні акти можуть бути оскаржені лише особами, безпосередні права, свободи чи охоронювані законом інтереси яких такими актами порушені. Усі рішення суб'єкта владних повноважень мають підзаконний характер, тобто повинні бути прийняті на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені законом. Лист фіксує певні обставини та не є остаточним документом, зобов'язуючим до вчинення будь-яких дій, не породжує певних правових наслідків, його висновки не мають обов'язкового характеру для позивача. Листи не можна визначити як документи, що містять норми права загальної або індивідуальної дії. Вони не можуть створювати нових правових норм, доповнювати чи змінювати чинне законодавство та не мають обов'язкового характеру для суб'єкта, до якого вони адресовані. Листи не мають обов'язкового характеру і не набувають статусу рішення в розумінні п.1 ч.1 ст.17 КАС України, внаслідок чого не можуть бути оскаржені в адміністративному суді в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб під час здійснення повноважень.

Шкода - це будь-яке знецінення блага, що охороняється правом, тому її поділяють на майнову і немайнову. Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» моральна шкода - втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, у чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Обов'язковому з'ясуванню у вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди належать: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

У позовній заяві, у порушення вимог п.4 ч.1 та ч.2 ст.106 КАС України не викладено обставин у обґрунтування позовної вимоги стосовно відшкодування моральної (немайнової) шкоди у сумі 12 000 грн., не зазначено у чому шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю якого саме суб'єкта владних повноважень (відповідачем визначено структурний підрозділ Міноборони - Військово-медичний департамент Міністерства оборони України) її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до ч.2 ст.106 КАС України на підтвердження обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги, позивач надає докази, а в разі неможливості - зазначає докази, що не може самостійно надати із зазначенням причин неможливості надання таких доказів. Позивачем не надано доказів наявності підстав для віднесення до категорії осіб - звільнених від сплати судового збору, зокрема наявності статусу інваліда І групи.

Згідно з ч.4 ст.106 КАС України, позовна заява підписується позивачем із зазначенням дати її підписання. Позовна заява підписана ОСОБА_1, проте, до матеріалів позовної заяви не додано документів, що дають можливість встановити адміністративну процесуальну правоздатність позивача. Зазначене у поєднанні з викладеним у прохальній частині позову клопотанням про здійснення розгляду справи без присутності позивача фактично позбавить суд можливості встановити особу позивача за наявними у справі документами (позивачем в обґрунтування позовних вимог до позову не надано доказу), так само, як і встановити наявність або відсутність віднесення до категорії осіб звільнених від сплати судового збору.

Враховуючи зазначене, позивачу необхідно надати копію паспорта/іншого посвідчення, засвідченого у встановленому порядку.

Разом з тим, суд враховує інформацію з ЄДРСР 70114308 №823/699/17, ЄДРСР № 70059511 № 823/1293/17 та копії листа від 23.10.2017 №249/3/414, де наявний підпис директора Департаменту Міноборони А.В.Верба: «за результатами огляду МСЕК №2 м. Черкаси Ви визнані інвалідом 1 групи» у контексті реалізації права на пільги щодо сплати судового збору згідно ст.5 Закону України «Про судовий збір».

Згідно ч.1 ст.108 КАС України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених ст.106 цього Кодексу, постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху з наданням позивачу строку до 25.12.2017 для усунення недоліків.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 106, 108 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя,

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Військово-медичного департаменту Міністерства оборони України про визнання дій/бездіяльності незаконною та зобов'язання вчинити дії, відшкодування моральної шкоди, залишити без руху.

Надати позивачеві строк до 25 грудня 2017 року для усунення недоліків позовної заяви.

Роз'яснити позивачеві, що у разі невиконання вимог цієї ухвали позовна заява буде вважатись неподаною та повернута позивачеві. Копію ухвали надіслати позивачеві.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строків подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлені строки. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Черкаський окружний адміністративний суд у порядку, передбаченому статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Л.В.Трофімова