Справа № 452/2100/14-а
Суддя: Кузьмич Сергій Миколайович
Дата ухвалення: 2017-11-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2017 рокуЛьвів№ 876/6454/17

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді Кузьмича С. М.,

суддів Матковської З.М., Затолочного В.С.,

за участю секретаря Мельничук Б.Б.

представника апелянта ОСОБА_1

представника позивача Шеіна А.А.

представника відповідач ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 25 квітня 2017 року у справі № 452/2100/14-а за адміністративним позовом ОСОБА_5 до Виконавчого комітету Самбірської міської ради Львівської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_4 про визнання протиправним та скасування розпорядження про звільнення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із адміністративним позовом до відповідача в якому просить визнати протиправним та скасувати розпорядження Самбірського міського голови № 165-ос від 19.04.2011 про звільнення його з посади, поновити його на роботі на посаді начальника відділу організаційно-кадрової роботи та юридичного забезпечення виконавчого комітету Самбірської міської ради і перевести на посаду, рівноцінно займаній до звільнення, зобов'язати виконавчий комітет Самбірської міської ради нарахувати та виплатити йому середній заробіток за час вимушеного прогулу у період з 19.04.2011 по день поновлення на роботі та стягнути моральну шкоду.

В обґрунтування позовних вимог вказує на те, що 19.04.2011 Самбірським міським головою було видане розпорядження № 165-ос «Про звільнення ОСОБА_5», яким його звільнено із посади начальника відділу організаційно-кадрової роботи та юридичного забезпечення виконавчого комітету Самбірської міської ради у зв'язку з ліквідацією відділу та скорочення загальної чисельності працівників, по п. 1 ст. 40 Кодексу Законів про працю України (далі - КЗпП України). Однак вважає таке розпорядження незаконним так, як у виконавчому комітеті фактично відбулась реорганізація відділу організаційно-кадрової роботи та юридичного забезпечення шляхом його поділу на три новостворені відділи, оскільки їм перейшли всі функції роботи, що вбачається із порівняльного аналізу Положень про відділи. Крім цього зазначає, що 19.04.2011 йому була запропонована посада головного спеціаліста управління капітального будівництва та житлово-комунального господарства, від якої він відмовився через невідповідність його освіти і кваліфікації функціональним вимогам запропонованої посади, оскільки вважає, що відповідачем потрібно було запропонувати ОСОБА_5 рівноцінну посаду начальника відділу, або посаду у відділі організаційної роботи та з питань внутрішньої політики.

Постановою Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 25.04.2017 адміністративний позов задоволено чатсоково.

Визнано протиправними та скасовано розпорядження Самбірського міського голови від 19 квітня 2011 року № 165-ос «Про звільнення ОСОБА_5».

Поновлено ОСОБА_5 на попередній роботі на посаді начальника відділу організаційно-кадрової роботи та юридичного забезпечення виконавчого комітету Самбірської міської ради Львівської області.

Стягнуто з виконавчого комітету Самбірської міської ради Львівської області на користь ОСОБА_5 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 179916 грн 73 коп. з відрахуванням податків та інших обов'язкових платежів і зборів, та в користь держави судовий збір 1799 грн 16 коп.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено за недоведеністю.

Постанову в частині поновлення на роботі та виплати середнього заробітку за один місяць в розмірі 2505 грн 30 коп. допущено до негайного виконання

Вказану постанову в апеляційному порядку оскаржила третя особа, ОСОБА_4, у апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржувана постанова винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконною, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Зокрема в апеляційні скарзі зазначає, що вважає звільнення позивача законним, оскільки на нього не поширювались гарантії праці за основним місцем роботи, що реорганізовано. Крім цього зазначає, що позивачем не було вжито жодних заходів, не проявлено ініціативи стосовно претендування на посади у новостворених відділах на котрі з патронатної служби в наступному було прийнято інших осіб. Позивачем також на подано до суду доказів про намір участі на конкурсних засадах на заміщення вакантних посад вже у відділі організаційної роботи та з питань внутрішньої політики, чи в інших новоутворених відділах ради. Вважає, що у позивача відсутні наміри залишатися на попередній роботі після його вивільнення у зв'язку з реєстрацією приватним підприємцем, для чого ним була отримана допомога.

Представник апелянта та представник відповідача в судовому засіданні підтримали апеляційну скаргу та надали пояснення, просять апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову.

В судовому засіданні представник позивача заперечив щодо задоволення та надав пояснення. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, з наступних підстав.

З матеріалів справи слідує, що позивача 18.11.2006, згідно розпорядження Самбірського міського голови № 323-ос був переведений на посаду начальника відділу організаційно-кадрової роботи та юридичного забезпечення виконавчого комітету Самбірської міської ради.

14.12.2010 рішенням Самбірської міської ради № 5 «Про затвердження структури виконавчих органів ради, загальної чисельності апарату ради та її виконавчих органів» відділ організаційно-кадрової роботи та юридичного забезпечення ліквідовано.

17.02.2011 ОСОБА_5 було скеровано письмове попередження про можливе звільнення з 19.04.2011 та запропоновано посаду головного спеціаліста управління капітального будівництва та житлово-комунального господарства. Доказів про дату отримання попередження та пропозиції трудовлаштування (розписки) суду не надано. В день звільнення 19.04.2011 року позивач відмовився від цієї пропозиції у зв'язку з невідповідністю його освіти кваліфікаційним вимогам запропонованої посади.

На підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, п.п. 7, 20 ч. 4 ст. 42 Закону України «Про місцеве самоврядування» та з врахуванням рішення Самбірської міської ради Львівської області № 4 від 14.12.2010 «Про затвердження структури виконавчих органів ради, загальної чисельності апарату ради та її виконавчих органів» Самбірським міським головою було видано розпорядження від 19.04.2011 № 165-ос «Про звільнення ОСОБА_5». згідно якого позивача звільнено з посади начальника відділу організаційно-кадрової роботи та юридичного забезпечення виконавчого комітету Самбірської міської ради з 19.04.2011 у зв'язку з ліквідацією відділу та скороченням загальної чисельності працівників.

Вважаючи таке розпорядження протиправним позивач звернувся до суду з відповідними позовними вимогами.

Приймаючи оскаржене рішення суд першої інстанції виходив з того, що обов'язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. А тому вважає, що звільнення позивача з роботи за п. 1 ст. 40 КЗпП України було проведено з порушенням вимог чинного трудового законодавства, а саме: ОСОБА_6 не було запропоновано переведення за його згодою на іншу посаду у Самбірській міській раді, обов'язки за якою він міг виконувати, а питання пропозиції таких посад у інших новостворених відділах Самбірської міської ради відповідачем взагалі не розглядалося.

Проаналізувавши матеріали справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про правильне застосування норм матеріального та процесуального права та повне з'ясування обставин справи судом першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Під змінами в організації виробництва і праці, які можуть бути підставою для розірвання трудового договору слід розуміти, в тому числі скорочення чисельності або штату працівників, що призводить до скорочення займаної працівником посади та зумовлює його звільнення у випадку неможливості переведення працівника на іншу посаду.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що з метою оптимізації та вдосконалення роботи виконавчих органів ради, структурування функціональних напрямів діяльності, забезпечення ефективної роботи, на підставі п. 5 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» 2-га сесія 6-го демократичного скликання Самбірської міської ради Львівської області прийняла рішення № 5 від 14.12.2010 «Про затвердження структури виконавчих органів ради, загальної чисельності апарату ради та її виконавчих органів», відповідно до якого утворено ряд відділів у міській раді та ліквідовано структурні підрозділи та посади апарату міської ради та її виконавчих органів. Пунктом 5 цього рішення передбачено, що вивільнення та переведенім працівників слід провести відповідно до чинного законодавства.

Так замість відділу організаційно-кадрової роботи та юридичного забезпечення виконавчого комітету Симбірської міської ради, у зв'язку з його неефективністю, створено юридичний відділ, відділ кадрової роботи та служби в органам місцевого самоврядування та відділ організаційної роботи та з питань внутрішньої політики.

Згідно додатку № 1 до рішення сесії міської ради від 14.12.2010 загальна чисельність апарату ради та її виконавчих органів становить 138 штатних посад, а попередня чисельність - 149 штатних посад.

Судом встановлено, що замість відділу, який очолював ОСОБА_5 створено три нових, а саме: юридичний відділ, відділ кадрової роботи та служби в органах місцевого самоврядування та відділ організаційної роботи з питань внутрішньої політики, а відтак можна зробити висновок про те, що фактично відбулася реорганізація відділу шляхом його поділу на три відділи, яка супроводжувалась скороченням штату працівників.

З матеріалів справи вбачається, що розпорядженням Самбірського міського голови № 55-ос від 03.02 2011 на посаду прес-секретаря міського голови (патронатна служба) з 03.02.2011 було призначено ОСОБА_7, розпорядженням № 56-ос від 03.02.2011 на посаду радника міського голови (патронатна служба) з 03.02.2011 було призначено ОСОБА_8, якого розпорядженням № 60-ос від 10.02.2011 було в подальшому переведено на посаду начальника відділу з питань надзвичайних ситуацій, оборонно-мобілізаційної роботи та цивільного захисту населення з 10.02.2011, розпорядженням № 10-ос від 11.01.2011 на посаду радника міського голови (патронатна служба) з 11.01.2011 було призначено ОСОБА_9 та розпорядженням № 40-ос від 25.01.2011 переведено на посаду головного спеціаліста відділу організаційної роботи та з питань внутрішньої політики з 25.01.2011, розпорядженням № 42-ос від 25.01.2011 на посаду радника міського голови (патронна служба) з 27.01.2011 було призначено ОСОБА_10, якого в подальшому розпорядженням № 54-ос від 03.02.2011 було переведено на посаду начальника відділу організаційної роботи та з питань внутрішньої політики з 03.02.2011, розпорядженням № 73-ос від 17.02.2011 на посаду прес-секретаря міського голови (патронатна служба) з 18.02.2011 було призначено ОСОБА_11, розпорядженням № 32-ос від 18.01.2011 на посаду прес-секретаря міського голови (патронатна служба) з 18.01.2011 було призначено ОСОБА_12, якого розпорядженням № 39- ос від 25.01.2011 було переведено на посаду головного спеціаліста відділу з питань надзвичайних ситуацій, оборонно-мобілізаційної роботи та цивільного захисту населення з 25.01.2011, розпорядженням № 4-ос від 04.01.2011 на посаду прес-секретаря міського голови (патронатна служба) з 05.01.2011 було призначено ОСОБА_13, яку розпорядженням № 22-ос від 27.01.2011 було переведено на посаду головного спеціаліста відділу організаційної роботи та з питань внутрішньої політики з 17.01.2011.

Статтею 42 КЗпП України передбачено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років, з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби.

З аналізу зазначених вище норм колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов підставного висновку про те, що у першу чергу перевага на залишення на роботі надається особам, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці. Тому при вирішенні питання про звільнення працівника роботодавець зобов'язаний перевірити наявність у працівників, посади яких скорочуються, більш високої чи більш низької кваліфікації і продуктивності праці.

Для такої перевірки повинні досліджуватись документи та інші відомості про освіту і присвоєння кваліфікаційних розрядів (класів, категорій, рангів), про підвищення кваліфікації, про навчання без відриву від виробництва, про винаходи і раціоналізаторські пропозиції, авторами яких є відповідні працівники, про тимчасове виконання обов'язків більш кваліфікованих працівників, про досвід трудової діяльності, про виконання норм виробітку (продуктивність праці), про розширення зони обслуговування, про збільшення обсягу виконуваної роботи, про суміщення професій тощо. Продуктивність праці і кваліфікація працівника повинні оцінюватися окремо, але в кінцевому підсумку роботодавець повинен визначити працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці за сукупністю цих двох показників. При відсутності різниці у кваліфікації і продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені в ч. 2 ст. 42 КЗпП України.

Для виявлення працівників, які мають це право, роботодавець повинен зробити порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню. Такий аналіз може бути проведений шляхом складення довідки у довільній формі про результати порівняльного аналізу з наведенням даних, які свідчать про переважне право одного перед іншим на залишення на роботі. Тобто, ці обставини повинен з'ясовувати сам суб'єкт владних повноважень, приймаючи відповідне рішення.

Однак згідно пояснень представника відповідача та свідка ОСОБА_14, в суді першої інстанції, встановлено, що відповідачем не здійснювався порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації позивача з іншими особами при призначені їх на посади у новостворені відділи, що на думку колегії суддів не відповідає наведеній вище нормі при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва.

Натомість, як зазначив суд першої та підтверджено матеріалами справи, з метою дотримання вимог ст. 49-2 КЗпП України, позивачу запропоновано посаду головного спеціаліста управління капітального будівництва та житлово-комунального господарства, від якої він відмовився.

Статтею 49-2 КЗпП України передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Пленум Верховного Суду України у п. 19 постанови № 9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз'яснив, що при розгляді трудових спорів, пов'язаних зі звільненням за п. 1 ч. 1 ст.40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або власник чи уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

В абзаці 2 цього пункту вказаної постанови міститься вказівка про те, що при реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи.

Правова позиція Верховного Суду України у постанові № 6-40цс15ч від 01.07.2015 роз'яснює, що ч. 2 ст. 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Власник є таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював

Як зазначалося вище 17.02.2011 ОСОБА_5 було скеровано письмове попередження про можливе звільнення з 19.04.2011 та запропоновано посаду головного спеціаліста управління капітального будівництва та житлово - комунального господарства. В день звільнення 19.04.2011 року позивач відмовився від цієї пропозиції у зв'язку з невідповідністю його освіти кваліфікаційним вимогам запропонованої посади.

З огляду на зазначене колегія суддів вважає, що відповідач, всупереч вимогам ч. 3 ст.49-2 КЗпП України, позивачу не було запропоновано всіх наявних вакантних посад, які він міг би зайняти відповідно до свого кваліфікаційно-освітнього рівня та досвіду роботи.

Крім цього відповідачем, всупереч вимогам ч. 2 ст. 71 КАС України не надано доказів, які б свідчили про відсутність інших вакантних посад для позивача.

Відповідно до ст. 19 Конституції України та ч. 3 ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Підсумовуючи законодавчі приписи та фактичні обставини справи, суд апеляційної інстанції вважає правильним висновок суду першої інстанції про незаконність звільнення позивача, оскільки таке проведене з порушенням встановленої законодавством процедури, а тому розпорядження Самбірського міського голови від 19.04.2011 № 165-ос «Про звільнення ОСОБА_5» є протиправним та підлягає скасуванню А, отже, позивач підлягає на попередній роботі на посаді начальника відділу організаційно-кадрової роботи та юридичного забезпечення виконавчого комітету Самбірської міської ради Львівської області.

Щодо визначення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу ОСОБА_5, то такий судом першої інстанції було обчислено вірно.

Крім цього судом першої інстанції правомірно відмовлено у відшкодуванні моральної шкоди з огляду на наступне.

Згідно ч. 2 ст. 21 КАС України, вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше вимоги про відшкодування шкоди вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною 1 ст. 23 Цивільного кодексу України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.

Пленум Верховного Суду України у своїй постанові № 5 від 25.05.2001 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснив, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

У пункті п. 9 постанови Пленум Верховного Суду України також рекомендував судам при визначенні розміру відшкодування моральної (немайнової) шкоди враховувати характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характер немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення), інші обставини, як стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану тощо.

Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

В силу зазначеного колегія суддів вважає, що підстав для стягнення моральної шкоди немає, оскільки позивачем не зазначено факти заподіяння такої шкоди та не наведено доказів, на підтвердження вимог про стягнення моральної шкоди.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а постанову суду - без змін. Доводи апеляційної скарги не спростовують рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а постанову Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 25 квітня 2017 року у справі № 452/2100/14-а - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно після проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя С. М. Кузьмич
судді З. М. Матковська
В. С. Затолочний

Повний текст ухвали складено 22 листопада 2017 року