Справа № 520/11142/17
Суддя: Луняченко В. О.
Дата ухвалення: 2017-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/520/744/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.11.2017 року

Київський районний суд м. Одеси у складі:

Головуючого - судді Луняченка В.О. ,

при секретарі Нефедової Г.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у місті ОСОБА_1 адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Управління патрульної поліції у м. Одесі Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності,-

ВСТАНОВИВ:

До Київського районного суду м. Одеси 20.09.2017 року звернувся ОСОБА_2 з вимогами про визнання незаконною та скасування постанови серії ЕАА 162364 від 10 вересня 2017 року, яка винесена інспектором патрульної поліції Управління патрульної поліції у м. Одесі Департаменту патрульної поліції ОСОБА_3, про накладення адміністративного стягнення по ч.1 ст. 126 КУпАП в розмірі 425 гривень.

У судовому засіданні позивач підтримав заявлені вимоги та наполягав на тому, що при розгляді адміністративної справи про притягнення до адміністративної відповідальності інспектором була порушена процедура розгляду адміністративної справи та не зясовані всі обставини, а тому були порушені його права та винесена незаконна постанова, яка підлягає скасуванню.

Представник відповідача ОСОБА_4, надавши письмові заперечення, у судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову, аргументуючи тим, що винність позивача у скоєні адміністративного правопорушення була належним чином встановлена інспектором і підтверджується наявним відеозаписом розгляду справи в якому ОСОБА_2 визнає свою провину, та законністю винесеної постанови.

У судовому засіданні встановлено, що близько 12 години 10 вересня 2017 року екіпажем патрульної поліції в складі інспекторів Албул О.А.,Стоян Д.В. та Гайдаржи В.Д. у дворі багатоквартирного будинку №5 по вул. Академіка Глушка у м. Одесі було здійснене провадження по адміністративним справам по притягненню ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за маневрування ( рух) у житлової зоні автомашиною НОМЕР_1 в стані спяніння без наявного посвідчення водія, у звязку із чим відносно позивача було складено протокол про адміністративне правопорушення по ч.1 ст. 130 КУпАП керування транспортним засобом з явними ознаками алкогольного спяніння та відмови від проходження огляду на стан спяніння, а також винесена постанова серії ЕАА 162364 про притягнення позивача до адміністративної відповідальності по ч.1 ст. 126 КУпАП керування транспортним засобом без посвідчення водія.

Притягнення до адміністративної відповідальності за порушення на транспорті, врегульовані главою 10 розділу ІІ Кодексу України про адміністративні правопорушення ( КУпАП), а провадження у справах про адміністративні правопорушення проводиться у відповідності до вимог, визначених у розділі ІV КУпАП. Вимоги, стосовно дій працівників поліції при виявленні адміністративного правопорушення визначені, окрім КУпАП, у Законі України « Про національну поліцію» та « Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані на в автоматичному режимі», затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.11.2015 року №1395.

Частиною першою статті 126 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність за керування водієм транспортним засобом особою, яка не має при собі або не предявила для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційного документа на транспортний засіб, а також поліс (договору) обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

У відповідності до вимог частин другої та четвертої статті 258 КУпАП у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, протокол про адміністративне правопорушення не складається, а уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 цього Кодексу.

Частина пята вищенаведеної статті також передбачає, що у випадках притягнення особи до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху, у тому числі зафіксованих в автоматичному режимі, протокол не складається і у тому разі, коли особа оспорить допущене порушення і адміністративне стягнення, що на неї накладається.

Відповідно до частини четвертої розділу першого «Інструкції» у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу. Пунктом пятим першого розділу «Інструкції» передбачено, що поліцейські складають протоколи виключно про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, передбачені частинами четвертою і сьомою статті 121, частинами третьою і четвертою статті 122, статтями 122-2, 122-4, 122-5, частинами другою і третьою статті 123, статтею 124, частиною четвертою статті 127, статтями 127-1, 130, 139, частиною четвертою статті 140, 188-28 КУпАП.

Згідно ст. 251 КупАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото-кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також приладами працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Частинами девятою одинадцятою розділу третього « Інструкції» встановлений порядок розгляду інспектором адміністративної справи ( у тому числі і на місці виявлення правопорушення): Розгляд справи розпочинається з представлення поліцейського, який розглядає цю справу. Поліцейський, що розглядає справу, оголошує, яка справа підлягає розгляду, хто притягається до адміністративної відповідальності, розяснює особам, які беруть участь у розгляді справи, їх права і обовязки. Після цього оголошується протокол про адміністративне правопорушення (якщо складення протоколу передбачається КпАП України), заслуховуються особи, які беруть участь у розгляді справи, досліджуються докази і вирішуються клопотання. Під час розгляду справи потерпілого може бути опитано як свідка. Поліцейський оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю. Якщо при розгляді справи поліцейський прийде до висновку, що в порушенні є ознаки кримінального правопорушення, матеріали передаються прокурору або органу досудового розслідування.

З метою забезпечення дотримання прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, індивідуалізації її відповідальності та реалізації вимог статті 245 КпАП України щодо своєчасного, всебічного, повного і обєктивного зясування обставин справи, вирішення її у відповідності з законом уповноважений орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобовязаний зясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна ця особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що помякшують і обтяжують відповідальність, а також інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. При накладенні стягнення необхідно враховувати характер вчиненого правопорушення, особу порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що помякшують і обтяжують відповідальність (частина друга статті 33 КпАП України).

Згідно з частиною першою статті 268 КпАП України особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, має право: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржувати постанову у справі. Крім того, у цій правовій нормі передбачено, що справа про адміністративне правопорушення повинна розглядатися в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; за відсутності такої особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Таким чином, законодавством України передбачений певний механізм розгляду адміністративної справі на місці виявлення адміністративного правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху, який забезпечує повне і обєктивне провадження із забезпеченням прав особи, яка притягується до відповідальності.

Враховуючи « скорочений» розгляд адміністративної справи інспектором поліції на місці правопорушення без складення протоколу та з винесенням постанови про притягнення до адміністративної відповідальності безпосередньо при розгляді справи законодавець передбачив механізм судового контролю у вигляді необхідності про розгляді в порядку адміністративного судочинства позову особи, яки притягнута до адміністративної відповідальності, доказування правомірності свого рішення, а значит і факту скоєння адміністративного правопорушення покладено на субєкта владних повноважень ( вимоги ч.2 ст. 71 КАС України).

У судовому засіданні з боку представника субєкта владних повноважень Управління патрульної поліції міста ОСОБА_1 патрульної поліції, в якості доказів наявності в діях ОСОБА_2 складу адміністративного правопорушення надано відеозапис, з якої вбачається що на нагрудну камеру інспектора записана розмова з ОСОБА_5, який в стані спяніння на вулиці погоджується із ствердженням інспектора про те, що переставив машину. Будь-яких інших доказів наявності адміністративного правопорушення суду не надано. На даної відеозаписи також не зафіксовано перебування ОСОБА_5 за кермом транспортного засобу, відсутні пояснення інспектора про факт розгляду адміністративної справи та розяснення прав особі, яки притягується до адміністративної відповідальності. Таким чином, єдиним доказом наявності в діях ОСОБА_5 адміністративного правопорушення є власні пояснення особи, яка знаходиться у стані алкогольного спяніння.

Починаючи з 1997 року ( Закон України17.07.1997 року № 475-97/ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції». ) Україна є членом Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Держави, які ратифікували Конвенцію, взяли на себе зобовязання згідно зі статтею 1 Конвенції гарантувати кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в Розділі 1 цієї Конвенції.

На жаль, положення чинного законодавства України в частині провадження у справах про адміністративні правопорушення не в повній мірі відповідають стандартам захисту прав приватних осіб, гарантованих положеннями Конвенції, зокрема статтею 6 ("Право на справедливий судовий розгляд"). Чинна редакція Кодексу України про адміністративні правопорушення2 містить ряд недоліків, які потребують виправлення в світлі вимог статті 6 Конвенції.

Зауважимо, що стаття 6 Конвенції ("Право на справедливий судовий розгляд") в цілому містить перелік процесуальних прав особи при встановленні обґрунтованості кримінального обвинувачення, висунутого проти неї. Зокрема, відповідно до пункту 2 статті 6 Конвенції кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено згідно із законом. Крім цього, відповідно до частини 3 цієї статті кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, має право допитувати свідків або вимагати їхнього допиту, одержувати безоплатну правову допомогу, якщо цього вимагають інтереси правосуддя, та безоплатну допомогу перекладача, якщо він не розуміє мову, яка використовується в суді. Зрештою, судове рішення у справі за кримінальним обвинуваченням підлягає публічному проголошенню (пункт 1 статті 6 Конвенції).

Проблема невідповідності деяких норм КпАП вимогам статті 6 Конвенції освітлена у багаторічної практиці Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ). Згідно із частиною 3 пункту (b) статті 31 Віденської Конвенції про право міжнародних договорів від 1969 року, ратифікованої Україною 14.05.1986 року, поряд з контекстом договору враховується наступна практика його застосування, яка встановлює угоду учасників щодо тлумачення. Крім того, відповідно до статті 32 Конвенції про захист прав і основних свобод людини питання тлумачення і застосування Конвенції належить до виключної компетенції Європейського суду, який діє відповідно до Конвенції. Таким чином, рішення Європейського суду є невідємною частиною Конвенції як практика її застосування і тлумачення. Отже, виходячи з практики застосування Європейським судом статті 6 Конвенції, справи по притягнення особи до адміністративної відповідальності , враховуючи наявність покарання за правопорушення та природу процесу відповідають кримінальному процесу, а отже, його розгляд має відповідати принципу справедливості відповідно до статті 6 Конвенції.

Свобода особи від самовикриття та викриття близьких родичів і членів сім'ї - засада кримінального провадження, яка грунтується на конституційній нормі (ч. 1 ст. 63 Конституції України): "Особа не несе відповідальності за відмову давати показання або пояснення щодо себе, членів сім'ї чи близьких родичів, коло яких визначається законом". Своєю чергою, наведена норма-засада кореспондує ч. З ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, яка встановлює: "Кожен має право при розгляді будь-якого пред'явленого йому кримінального обвинувачення як мінімум на такі гарантії: ... не бути приневоленим до давання свідчень проти самого себе чи до визнання себе винним". Ця засада у кримінальній процесуальній доктрині та судовій практиці ще іменується привілеєм проти самовикриття та викриття близьких родичів та членів сім'ї у вчиненні кримінального правопорушення. У Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ця засада як привілей проти самообвинувачення та обвинувачення близьких родичів та членів сім'ї спеціально не сформована у вигляді окремої норми. Проте прецедентна практика Європейського суду з прав людини, грунтуючись на основі поняття справедливої процедури, про яку йдеться у ст. 6 Конвенції, визнає "право кожного, кому пред'явлено кримінальне звинувачення, ... зберігати мовчання та не давати показань у підтвердження своєї винуватості" ("Функе проти Франції", 1993 р.; "Саундерс проти Сполученого Королівства", 1996 p.). Поняття ж справедливої процедури охоплює захист обвинуваченого від примусу з боку влади, забороняє стороні обвинувачення використовувати докази, одержані всупереч волі обвинуваченого, за допомогою примусу чи насильства.

В даному випадку суд приймає до уваги, що ОСОБА_2, який пояснював свої дів не був до початку ознайомлений з права, передбаченими ст. 268 КупАП та взагалі не був попереджений про початок провадження по розгляду адміністративній справі а тому його свідчення не можуть вважатись належними та допустимими доказами у розумінні вимог ст. 251 КУпАП.

Крім того, факт перебування особи у алкогольному спянінні під час розгляду справи ставить під розумний сумнів легітимність дій інспектора поліції не лише по складення протоколу про правопорушення а і розгляд по суті адміністративної справи.

Дані обставини, у сукупності, надають суду можливість вважати, що при розгляді справи 10 вересня 2017 року про притягнення до адміністративної відповідальності по ч.1 ст. 126 КУпАП інспектором поліції, як вповноваженої особою, було суттєво порушені права особи, яка була притягнути до адміністративної відповідальності і є підставою для задоволення позову і скасування постанови серії ЕАА від 10 вересня 2017 року про накладення адміністративного стягнення по ч.1 ст. 126 КУпАП в розмірі 425 гривень.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 7, 9, 11, 13, 158, 159, 160, 161, 162, 163, 167 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Задовольнити позовні вимоги ОСОБА_2 визнати незаконною та скасувати постанову серії ЕАА від 10 вересня 2017 року про накладення адміністративного стягнення по ч.1 ст. 126 КУпАП в розмірі 425 гривень.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного адміністративного суду через Київський районний суд м. Одеси шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10-ти днів з дня отримання повного тексту постанови.

Суддя Луняченко В. О.