Справа № 815/3320/17
Суддя: Кравченко К.В.
Дата ухвалення: 2017-11-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 листопада 2017 р.м.ОдесаСправа № 815/3320/17

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Самойлюк Г. П.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді -Кравченка К.В.,
судді -Лукянчук О.В.
судді -Градовського Ю.М.
при секретарі -Величко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_5 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 07 вересня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_5 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

В червні 2017 року ОСОБА_5 (надалі - позивач) звернувся до суду з позовом до Головного управління ДМС України в Одеській області (надалі - відповідач, ДМС), в якому просив:

- визнати неправомірним та скасувати наказ ДМС №113 від 19.06.2017 року;

- зобов'язати ДМС прийняти стосовно позивача рішення про прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог було зазначено, що ДМС не прийнято до уваги реальних побоювань позивача за власне життя у разі повернення до країни громадянської належності. Не було повно та всесторонньо досліджено та проаналізовано інформацію по країні походження позивача (Афганістан). Відтак, на думку позивача, спірне рішення ДМС є протиправним та підлягає скасуванню.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 07.09.2017 року в задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з вищезазначеною постановою, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить постанову суду першої інстанції скасувати, та прийняти нову постанову, якою позов задовольнити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 13.06.2016 року позивач звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Основною причиною звернення за захистом зазначено, що позивач вимушено прибув на територію України через реальну загрозу його життю в зв'язку з побоюванням зазнати переслідувань з боку талібів у країні свого громадянського походження.

Наказом ДМС №111 від 13.06.2016 року позивачу відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з посиланням на п.6 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

13.06.2016 року позивач отримав повідомленням за №209 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погодившись з такою відмовою позивач оскаржив наказ ДМС №111 від 13.06.2016 року до суду.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 29.11.2016 року у справі №815/2892/16 адміністративний позов про визнання неправомірним та скасування наказу, зобов'язання вчинити певні дії задоволено частково: визнано протиправним та скасовано наказ ДМС №111 від 13.06.2016 року. Зобов'язано ДМС повторно розглянути заяву позивача від 13.06.2016 року про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви, з прийняттям відповідного рішення. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 17.04.2017 року у справі №815/2892/16 вищевказану постанову суду залишено без змін.

Наказом заступника начальника ДМС №113 від 19.06.2017 року відповідно до п.6 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» відмовлено позивачу в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

19.06.2017 року позивач отримав повідомлення з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ДМС №177 від 19.06.2017 року про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції зробив висновок, що спірне рішення ДМС є обґрунтованим, оскільки позивачу раніше вже було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а звертаючись до органу міграційної служби із заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту втретє, позивач не зазначив жодних нових обставин та умов, які б слугували підставою для повторного розгляду його заяви.

Колегія суддів погоджується з цим висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст.1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року, п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Пунктом 13 цієї ж статті передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Статтею 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено порядок оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Афганістану (м. Кабул), за національністю - афганець, за віросповіданням - мусульманин-суніт. Країну постійного проживання позивач покинув 14.12.2005 року. З Афганістану до України прибув авіарейсом Кабул-Баку-Київ на підставі національного паспорта НОМЕР_1 та одноразової візи типу П НОМЕР_2. Державний кордом позивач перетнув 14.12.2005 року та прибув до м. Києва, з м. Києва до м. Одеси прибув 15.12.2005 року рейсовим автобусом.

Вперше із заявою про визнання біженцем позивач звернувся за наданням міжнародного захисту до органу міграційної служби 18.07.2006 року.

Рішенням Державного комітету України у справах національностей та міграції №951 від 06.03.2007 року підтримано висновок Управління міграційної служби в Одеській області та відмовлено позивачу у наданні статусу біженця.

31.03.2014 року позивач вдруге звернувся за міжнародним захистом.

Однак, рішенням ДМС України №285-15 від 03.04.2015 року з посиланням на ст.10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами розгляду особової справи №2014OD0080 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзацу 4 ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п.1 та 13 ч.1 ст.1 цього Закону відсутні. Позивач оскаржив зазначене рішення в судовому порядку.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 24.06.2015 року у справі №815/2747/15 у задоволенні адміністративного позову до ДМС України про визнання неправомірним та скасування рішення від 03.04.2015 року №285-15 про відмову визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язання прийняти рішення - відмовлено.

При цьому суд в наведеній постанові зазначив про обґрунтованість висновку органу міграційної служби про те, що заява позивача є такою, що не відповідає вимогам п.1 ч.1 ст.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 13.10.2015 року вищевказану постанову суду від 24.06.2015 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 10.05.2016 року №К/800/46968/15 касаційну скаргу позивача залишено без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 24.06.2015 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 13.10.2015 року - без змін.

13.06.2016 року позивач втретє звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як було зазначено вище, наказом ДМС №111 від 13.06.2016 року позивачу відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 29.11.2016 року у справі №815/2892/16, зокрема, зобов'язано ДМС повторно розглянути заяву позивача від 13.06.2016 року про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви, з прийняттям відповідного рішення.

На виконання даного рішення суду ДМС повторно розглянула заяву позивача, та за результатами розгляду винесла наказ №113 від 19.06.2017 року, яким відмовила в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач посилається на те, що при прийнятті спірного рішення відповідачем не було повно та всесторонньо досліджено актуальну інформацію по країні походження, зокрема інформацію, яка вказує на значне погіршення ситуації щодо безпеки у всіх регіонах Афганістану.

Колегія суддів не може погодитись з цими твердженнями позивача, оскільки зі змісту висновку органу міграційної служби про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 19.06.2017 року (справа №2016OD0086), відповідачем проаналізовано актуальну інформацію по Афганістану та під час аналізу встановлено, що соціально-політична ситуація в регіоні постійного проживання позивача в Афганістані (м.Кабул) є задовільною, столиця країни приймає внутрішньо-переміщених осіб із неспокійних регіонів Афганістану.

Колегія суддів зазначає, що за результатами даного судового розгляду не було отримано таких даних, які б беззаперечно спростовували висновки відповідача та вказували на безпідставність спірного наказу.

За таких підстав, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, порушень матеріального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.195, ст.196, п.1 ч.1 ст.199, п.1 ч.1 ст.205, ст.206, ч.5 ст.254 КАС України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 07 вересня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності негайно після її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Повний текст судового рішення виготовлений 20 листопада 2017 року.

Головуючий суддя:К.В. Кравченко
Суддя: Суддя: О.В. Лукянчук Ю.М. Градовський