Справа № 761/6943/17
Суддя: Рибак М. А.
Дата ухвалення: 2017-11-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 761/6943/17
Провадження № 2-а/761/284/2017
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2017 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Рибака М.А.,

за участю секретаря Яриновської Є.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Комісії з встановлення пенсії за особливі заслуги перед Україною виконавчого органу Київської міської ради Головного управління пенсійного фонду України в місті Києві та Головного управління пенсійного фонду України в місті Києві про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2017 року ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до суду із позовом до Комісії з встановлення пенсії за особливі заслуги перед Україною виконавчого органу Київської міської ради Головного управління пенсійного фонду України в місті Києві (далі по тексту - відповідач-1) про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 20.10.2016 року позивач звернувся до відповідача-1 з приводу встановлення йому пенсії за особливі заслуги перед Україною відповідно до п. 6 ст. 1 Закону України «Про пенсії за особливі заслуги перед Україною», разом із тим, Комісією з встановлення пенсії за особливі заслуги перед Україною виконавчого органу Київської міської ради Головного управління пенсійного фонду України в місті Києві йому було відмовлено, оскільки позивача було відзначено грамотою Президії Верховної Ради СРСР воїну-інтернаціоналісту, тоді як на встановлення пенсії мають особи, які були відзначені грамотою або почесною грамотою Президії Верховної Ради Української РСР.

Позивач вважав дії відповідача-1 протиправними, оскільки, на його думку, він має право на встановлення йому пенсії за особливі заслуги перед Україною та просив суд визнати дії Комісії з встановлення пенсії за особливі заслуги перед Україною виконавчого органу Київської міської ради Головного управління пенсійного фонду України в місті Києві у відмові ОСОБА_1 у встановленні пенсії за особливі заслуги перед Україною та зобов'язати останню встановити ОСОБА_1 пенсію за особливі заслуги перед Україною як надбавку до розміру пенсії за віком відповідно до закону, на яку має право позивач як учасник бойових дій при виконанні інтернаціонального обов'язку, в розмірі 25 відсотків розміру прожиткового мінімуму, визначеного для осіб, які втратили працездатність, з дня звернення за встановленням пенсії, тобто з 20 жовтня 2016 року.

В процесі розгляду справи, за клопотанням представника позивача, судом було залучено до участі у справі в якості співвідповідача Головне управління пенсійного фонду України в місті Києві.

В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просили суд про його задоволення, вважаючи грамоту Президії Верховної Ради СРСР воїну-інтернаціоналісту, грамотою всесоюзного значення, яка за своєю силою є вищою за грамоту або почесну грамоту Президії Верховної Ради Української РСР.

Представники відповідачів в судове засідання не з'явились, про причин неявки суд не повідомили, про дату і час судового розгляду повідомлялись належним чином.

Вислухавши пояснення позивача та його представника, оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що 20.10.2016 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління пенсійного фонду України в м. Києві із зверненням про призначення пенсії за особливі заслуги перед Україною.

В подальшому, листом від 18.11.2016 року № 22235/02/М-2120 Головне управління пенсійного фонду України в м. Києві повідомило про відсутність підстав для призначення пенсії ОСОБА_1 за особливі заслуги перед Україною (а.с. 5), додавши при цьому витяг із протоколу № 11 від 31.10.2016 року (а.с. 4).

Так, згідно із протоколом Комісії з встановлення пенсії за особливі заслуги перед Україною виконавчого органу Київської міської ради Головного управління пенсійного фонду України в місті Києві № 11 від 31.10.2016 року ОСОБА_1 було відмовлено у призначенні пенсії за особливі заслуги перед Україною у зв'язку із відсутністю підстави відповідно до статті 1 Закону України «Про пенсії за особливі заслуги перед Україною» (а.с. 41-47).

Відповідно до п. 6 ст. 1 Закону України «Про пенсії за особливі заслуги перед Україною» пенсії за особливі заслуги перед Україною (далі - пенсії за особливі заслуги) встановлюються громадянам України: особам, відзначеним почесним званням України, колишніх Союзу РСР та Української РСР "заслужений", почесним званням України "Мати-героїня", державними преміями України, колишніх Союзу РСР та Української РСР, нагородженим одним із орденів України або колишнього Союзу РСР, Почесною грамотою Президії Верховної Ради Української РСР або Грамотою Президії Верховної Ради Української РСР, а також особам, яким до 1 січня 1992 року було встановлено персональні пенсії союзного чи республіканського значення.

Так, із матеріалів справи вбачається, що позивача було нагороджено Грамотою Президії Верховної Ради СРСР воїну-інтернаціоналісту (а.с. 9-10).

Слід зазначити, що вказану нагороду було запроваджено на підставі Указу Президії Верховної Ради СРСР від 28.12.1988 року «Про запровадження Грамоти Президії Верховної Ради СРСР воїну-інтернаціоналісту».

Разом із тим, законодавство України надає право на встановлення пенсії за особливі заслуги вичерпному колу осіб, які перелічені в статті 1 Закону України «Про пенсії за особливі заслуги перед Україною», до якого не належать особи, які нагороджені Грамотою Президії Верховної Ради СРСР воїну-інтернаціоналісту.

Принагідно зауважити, що відповідно до законодавства УРСР, грамота та почесна грамота Президії Верховної Ради Української РСР були державними нагородами Української Радянської Соціалістичної Республіки, якою з 1944 до 1991 роки нагороджували громадян, підприємства, установи, організації, радянські трудові колективи, населені пункти, військові частини й з'єднання. Підставами для нагородження були: розвиток народного господарства, науки й культури, активна трудова та суспільно-політична діяльність, високі показники бойової й політичної підготовки, а також активна участь у виконанні народно-господарських завдань, тоді як грамота Президії Верховної Ради СРСР воїну-інтернаціоналісту не була віднесена до категорії державних нагород УРСР, а в подальшому і України.

Враховуючи викладене, у позивача відсутнє право на отримання пенсії за особливі заслуги перед Україною на підставі Грамоти Президії Верховної Ради СРСР воїну-інтернаціоналісту, а посилання на встановлення йому названого виду пенсії як учаснику бойових дій при виконанні інтернаціонального обов'язку не передбачено статтею 1 Закону, яка в п. 2 визначає можливість призначення такої пенсії виключно особам, які є ветеранами війни, нагородженими за бойові дії орденом, медаллю «За відвагу» або медаллю Ушакова, незалежно від часу нагородження.

Слід зазначити, що Народними депутатами України ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у своїй пояснювальній записці до законопроекту про внесення змін до Закону України «Про пенсії за особливі заслуги перед Україною», зазначали, що на адресу народних депутатів України постійно надходять численні звернення від громадян, з проханням, за вищезазначених підстав, посприяти поширенню дії Закону України «Про пенсії за особливі заслуги перед Україною» на осіб нагороджених Грамотою Президії Верховної Ради Союзу РСР воїну-інтернаціоналісту. Тому, поданим законопроектом «Про внесення змін до статті 1 Закону України «Про пенсії за особливі заслуги перед Україною» щодо права на встановлення пенсії за особливі заслуги особам нагородженим Грамотою Президії Верховної Ради Союзу РСР воїну-інтернаціоналісту» пропонували вкласти статтю в новій редакції та врегулювати питання врахування громадян, які мають значні заслуги перед Україною.

Разом із тим, на час розгляду справи такі поправки до Закону не прийняті, а до переліку осіб, які мають право на отримання пенсії за особливі заслуги перед Україною не включено осіб, нагороджених Грамотою Президії Верховної Ради Союзу РСР воїну-інтернаціоналісту, а тому у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1, слід відмовити.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Положеннями ч. 3 ст. 2 КАС України регламентовано, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Таким чином, відповідно до ст. 162 КАС України, діючи в межах наданих адміністративному суду повноважень, проаналізувавши наведені позивачем доводи, оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Виходячи з наведеного та керуючись ст.ст. 2, 10, 11, 70, 71, 159-163, 167, 171-2 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Комісії з встановлення пенсії за особливі заслуги перед Україною виконавчого органу Київської міської ради Головного управління пенсійного фонду України в місті Києві та Головного управління пенсійного фонду України в місті Києві про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії - відмовити.

Постанова суду може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України.

У разі подання апеляційної скарги постанова суду, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили постановою суду за наслідками апеляційного провадження.

СУДДЯ М.А. РИБАК