Справа № 813/3157/16
Суддя: Ільчишин Надія Василівна
Дата ухвалення: 2017-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2017 рокуЛьвів№ 876/8532/17

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ільчишин Н.В.,

суддів Макарика В.Я., Шинкар Т.І.,

за участю секретаря судового засідання Федак С.Р.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника третьої особи ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20.04.2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 який діє від імені та в інтересах ОСОБА_1 до Відділу Державної реєстрації Дрогобицької міської ради, третя особа ОСОБА_4 про скасування рішення державного реєстратора,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 який діє від імені та в інтересах ОСОБА_1 23.09.2016 року звернувся в суд з позовом до відділу державної реєстрації Дрогобицької міської ради третя особа ОСОБА_4 в якому просить скасувати рішення державного реєстратора реєстраційної служби Дрогобицького міськрайонного управління юстиції Львівської області Лях Назарія Миколайовича індексний номер 16672878 від 22.10.2014 року та державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1 проведену на підставі ухвали Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 25.09.2014 року у справі №442/7004/14-ц.

Постановою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20.04.2017 року позов задоволено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу. В якій просить постанову скасувати та прийняти нову, якою відмовити в задоволенні позову, апеляційну скаргу мотивовано тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення допущено порушення норм процесуального та матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що подана скарга підлягає частковому задоволенню з наступних мотивів.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, згідно 08 вересня 2014 року рішенням Дрогобицького міськрайонного суду за наймачем ОСОБА_6 було визнано право власності за набувальною давністю на квартиру АДРЕСА_1.

25 вересня 2014 року ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду була затверджена мирова угода по цивільній справі № 442/7004/14/-ц (провадження №2/442/2218/2014), відповідно до якої ОСОБА_6 передала у власність ОСОБА_4 у якості відступного за грошовим зобов'язанням квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 48,6 кв.м, житловою площею 28,0 кв.м.

22 жовтня 2014 року ОСОБА_4 подав заяву з реєстраційним № 8647292 у реєстраційну службу Дрогобицького міськрайонного управління юстиції Львівської області про реєстрацію за ним права власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі мирової угоди, затвердженої згаданою ухвалою суду від 25.09.2014 року.

Рішенням державного реєстратора реєстраційної служби Дрогобицького міськрайонного управління юстиції Львівської області Лях Назарія Миколайовича від 22.10.2014 року проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1 проведену на підставі ухвали Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 25.09.2014 року у справі №442/7004/14-ц.

29 грудня 2014 року заочним рішенням Дрогобицького міськрайонного суду були частково задоволені позовні вимоги ОСОБА_7 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом його виселення з квартири за вищевказаною адресою і в якій він зареєстрований та проживає на законних підставах протягом останніх 27 років, а саме з 28 січня 1989 року.

02 березня 2015 року ухвалою Дрогобицького міськрайонно суду дане заочне рішення про виселення ОСОБА_1 було скасовано і справа призначена до судового розгляду.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 09 червня 2015 року скасовано рішення Дрогобицького міськрайонного суду від 08.09.2014 року про визнання за ОСОБА_6 права власності на квартиру АДРЕСА_1, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 про визнання за нею права власності на житло за набувальною давністю - відмовлено.

28 грудня 2015 року ухвалою Дрогобицького міськрайонно суду була також скасована ухвала цього ж суду в цивільній справі №442/7004/14-ц від 25.09.2014 року за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про стягнення боргу.

26 травня 2016 року ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду вказана позовна заява була залишена без розгляду

Відповідно статті 182 Цивільного кодексу України від 16.01.2003 року №435-IV право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість або правочинів щодо нерухомості, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Згідно статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року №1952-IV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» визначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС України).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Колегія суддів вважає, що в обґрунтування своєї позиції позивач наводить обставини, які прямо стосуються питання права власності на нерухоме майно, розташоване за адресою: по АДРЕСА_1.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що суттю даного спору являється вирішення питання правомірності переходу права власності на нерухоме майно від позивача до іншої особи, що вказує на наявність спору про право.

Згідно з частиною першою статті 15 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Таким чином, у даному випадку, фактично існує спір про право, який має цивільно-правову природу, та з огляду на суб'єктний склад учасників спору може бути вирішений судом в порядку цивільного-процесуального судочинства.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - Суд) від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви №№ 29458/04, 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» [див. рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria), заява № 7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. <…> фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, «встановленим законом», національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, тоді як визначальним принципом цивільного судочинства є змагальність сторін.

Колегія суддів враховує правову позицію, що викладена в постанові Верховного Суду України від 14 червня 2016 року у справі № 21-41а16 та постанові від 24 січня 2017 року у справі №21-1559а16.

А відповідно до частини 1 статті 244-2 КАС України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 157 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства. При цьому рішення про закриття провадження у справі не обмежує сторони у реалізації захисту свого речового права в порядку цивільного судочинства.

Апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції допустив помилкове застосування норм процесуального права, у зв'язку з чим, відповідно до частини 1 статті 203 КАС України, апеляційна скарга має бути задоволена, оскаржена постанова - скасована, а провадження у справі закрито.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 199, 203, 205, 206, 254 КАС України суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Постанову Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20.04.2017 року у справі №813/3157/16 провадження №2-а/442/20/2017 - скасувати та прийняти нову ухвалу, якою провадження у справі закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили, а в разі складення такої в порядку ч.3 ст. 160 КАС України, протягом того ж строку з часу складення в повному обсязі.

Головуючий Н.В. Ільчишин

Судді В.Я. Макарик

Т.І. Шинкар

Повний текст ухвали виготовлено 23.11.2017 року