Справа № 805/2082/17-а
Суддя: Кочанова П.В.
Дата ухвалення: 2017-11-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 листопада 2017 р. Справа №805/2082/17-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов'янськ, вул. Добровольського, 1

час прийняття постанови: 14:20

Суддя Донецького окружного адміністративного суду Кочанова П.В., при секретарі судового засідання Притулі С.С., розглянувши у судовому засіданні матеріали адміністративного позову ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області, третя особа - Управління Державної казначейської служби України у м.Словянську Донецької області про визнання протиправної відмови, зобовязання вчинення дій,

за участю сторін,-

від позивача - не зявився

від відповідача не зявився

від третьої особа не зявився,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області, третьої особи - Управління Державної казначейської служби України у м. Словянську Донецької області про визнання протиправної відмови, зобовязання вчинення дій з урахуванням заяви про уточнення (збільшення) позовних вимог, а саме :

- визнати протиправною відмову ТУ ДСА України в Донецькій області щодо нарахування; ненарахування та невиплати - ОСОБА_1 суддівської винагороди, сум щорічної оплачуваної відпустки й допомоги на оздоровлення у розмірі, встановленому ч.1 ст.133 ЗУ Про судоустрій і статус суддів від 07.07.2010 року № 2453-VI. виходячи із розрахунку посадового окладу у розмірі 10 мінімальних заробітних плат з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати, встановленої ЗУ Про Державний бюджет України на 2017 рік від 21.12.2016 №1801-УІІІ. з 1 січня 2017 року в розмірі 3200грн.;

- зобовязати ТУ ДСА України в Донецькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суддівську винагороду, сум щорічної оплачуваної відпустки й допомоги на оздоровлення за січень-жовтень 2017 року у розмірі, встановленому ч.2,3,5 ст.133 ЗУ Про судоустрій та статус суддів від 07.07.2010 року № 2453-VI, тобто з розрахунку: посадовий оклад -10 мінімальних заробітних плат, з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2017 року ЗУ Про Державний бюджет України на 2017 рік від 21.12.2016 № 1801-VIII в розмірі 3200 грн., з виплатою доплати за вислугу років 15% посадового окладу та доплати за науковий ступінь-15% посадового окладу;

- зобовязати ТУ ДСА України в Донецькій області нараховувати та виплачувати ОСОБА_1 у 2017 році суддівську винагороду у розмірі, встановленому ч.2,3,5 ст.133 ЗУ Про судоустрій та статус суддів від 07.07.2010 року №2453-УІ, тобто посадовий оклад в розмірі 10 мінімальних заробітних плат, з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати, встановленої ЗУ Про Державний бюджет України на 2017 рік від 21.12.2016 №1801-VIII з виплатою доплати за вислугу років 15% посадового окладу та доплати за науковий ступінь 15% посадового окладу;

- зобовязати ТУ ДСА України в Донецькій області в місячний строк з дня набрання рішення суду подати звіт про виконання рішення;

- рішення в частині стягнення суддівської винагороди за місяць допустити до негайного виконання.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що працює суддею Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області з 27.11.2013 року по теперішній час та отримує суддівську винагороду, яка складається із посадового окладу та доплат за вислугу років у розмірі 15% та за науковий ступінь у розмірі 15%.

Згідно п.23 Перехідних положень ЗУ «Про судоустрій та статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (Відомості Верховної Ради України, 2010р., №№ 41-45, ст.529; 2015р., №№18-20, ст.132 із наступними змінами).

Відповідно до ч. 3 ст. 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 р. № 2453-VІ посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за вислугу років. Суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі за наявності стажу роботи більше 15 років-40 відсотків, більше 20 років-50 відсотків посадового окладу.

Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» встановлено у 2017 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі 3200,00 гривень. При цьому, відповідачем неправомірно здійснюється нарахування ОСОБА_1 суддівської винагороди за січень-жовтень 2017 року з застосуванням розрахункової величини - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлений у розмірі 1600,00 гривень.

Крім того, позивачем у своїй заяві про уточнення позовних вимог від 17 жовтня 2017 року зазначено, що у липні та вересні 2017 року остання перебувала у відпустці та отримала суми щорічної оплачуваної відпустки й допомогу на оздоровлення, які також в порушення вимог законодавства були нараховані із застосуванням «розрахункової величини 1600,00 грн.».

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 01 червня 2017 року відкрито провадження по справі № 805/2082/17-а та призначено до розгляду.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2017 року зупинено провадження по справі та призначено до розгляду на 21 листопада 2017 року.

У судове засідання позивач, повноважні представники відповідача та третьої особи не з'явились, про дату, час та місце судового розгляду повідомлені належним чином.

Разом з цим, через відділ документообігу та архівної роботи суду 20 листопада 2017 року позивачем надано клопотання про розгляд справи без його участі, в якому також зазначено, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Крім цього, повноважним представником відповідача та третьої особи через відділ документообігу та архівної роботи суду 21 листопада 2017 року надані клопотання про розгляд справи без їх участі.

У звязку з неприбуттям у судове засідання всіх осіб, що беруть участь у справі, відповідно до приписів ст. 41 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідач надав письмові заперечення від 15 червня 2017 року № 05-683/17, в яких зазначив, що з 01.01.2017 року суддівська винагорода суддів місцевих судів, які не пройшли кваліфікаційне оцінювання у встановленому порядку, обраховується від розміру посадового окладу судді, який складає 16 000,00 грн., а доплати обчислюються від такого розміру посадового окладу. Також зазначив, що ані в Законі України «Про державний бюджет України на 2017 рік», ані в кошторисі не передбачено посадовий оклад для суддів, які не пройшли кваліфікаційне оцінювання в розмірі 3200,00 гривень.

Відповідачем розмір суддівської винагороди позивачу розраховувався з урахуванням приписів п. 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №1774-VIII від 06.12.2016 року щодо не застосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення відповідних змін до законів України вона застосовується у розмірі 16000 гривень. Цим же законодавчим актом передбачено внесення змін і до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402-VІІІ.

З зазначених причин відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 призначена на посаду судді Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області строком на п'ять років Указом Президента України від 07.11.2013 року №620/2013.

На підставі зазначеного Указу, відповідно до наказу голови Жовтневого районного суду м.Маріуполя № 18-К/1.2.24 від 27.11.2013 року ОСОБА_1 зараховано до штату Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області з виплатою щомісячної доплати за вислугу років у розмірі 15% посадового окладу згідно з п.5 ст.129 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», як такій, що має стаж роботи на посаді судді до 5 років, та виплатою щомісячної доплати за науковий ступінь кандидата юридичних наук зі спеціальності «Теорія та історія держави і права; історія політичних та правових учень» у розмірі 15% посадового окладу судді. До виконання повноважень судді Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області ОСОБА_1 приступила з 27 листопада 2013 року.

З розрахункових листів позивача вбачається, що нарахування посадового окладу ОСОБА_1 з 01.01.2017 року здійснювалось із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого у розмірі 1 600,00 грн., що також не заперечувалось представником відповідача, який зазначив, що зазначені розрахункові листи можуть бути прийняті судом в якості доказів нарахування позивачу відповідного розміру суддівської винагороди.

Як встановлено судом, в штатному розписі Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області з 01 січня 2017 року затверджено посадовий оклад судді в розмірі 16 000,00 грн.

Позивач зазначає, що звертався до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області з заявою про нарахування суддівської винагороди в передбаченому діючим законодавством розмірі, а саме: в розмірі 10 мінімальних заробітних плат, яка відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» складає з 01 січня 2017 року 3 200,00 гривень.

Проте, листом від 27.04.2017 року № 05-509/17 Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області повідомило позивачу про відсутність законних підстав для нарахування та виплати йому суддівської винагороди, обчисленої від мінімальної заробітної плати в розмірі 3200,00 гривень.

З приводу спірних правовідносин суд зазначає наступне.

Згідно з Положенням про територіальне управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області, затвердженим головою Державної судової адміністрації України 25.09.2015 року, територіальне управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області є територіальним органом Державної судової адміністрації України та їй підпорядковується. Основним завданням територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області є організаційне забезпечення діяльності місцевих судів Донецької області та фінансове забезпечення місцевих загальних судів Донецької області з метою створення належних умов для діяльності судів, суддів цих судів та забезпечення роботи органів місцевого самоврядування. Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області здійснює функції розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області та місцевих загальних судів Донецької області.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 2 частини першої статті 7 Бюджетного кодексу України визначено принцип збалансованості бюджетної системи України.

Згідно з частинами першою та другою статті 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 51 Бюджетного кодексу України керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.

Питання гарантій незалежності суддів, їх правового захисту, матеріального та соціального забезпечення неодноразово були предметом розгляду Конституційного Суду України.

Так, у пункті 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року № 18-рп/2011 щодо офіційного тлумачення поняття "щомісячне довічне грошове утримання", що міститься у підпункті "е" підпункту 165.1.1пункту 165.1 статті 165 Податкового кодексу України, Конституційний Суд України вказав, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності судді (частини п'ята, шоста статті 47 Закону № 2453-VІ).

В пункті 1 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року № 3-рп/2012 зазначено, що однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов'язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості.

Передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави (пункт 2.1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011).

Зміна механізму нарахування соціальних виплат та допомоги повинна відбуватися відповідно до критеріїв пропорційності та справедливості і є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів власне сутність змісту права на соціальний захист (пункт 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року № 3-рп/2012).

Частиною другою статті 130 Конституції України визначено, що розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд, визначено положеннями Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 року № 1402 (далі - Закон № 1402).

Відповідно до частини першої статті 135 Закону № 1402 суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Пунктом 1 частини третьої статті 135 Закону № 1402 (в редакції, яка діє з 01.01.2017 року) встановлено базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Згідно п.24 розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 1402 розмір посадового окладу судді, крім зазначеного у пункті 23 цього розділу, становить з 1 січня 2017 року для судді місцевого суду - 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Водночас, абзацом 1 пункту 22 розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 1402 обумовлено, що право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом.

Натомість пунктом 23 розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 1402 визначено, що до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., №№ 41-45, ст. 529; 2015 р., №№ 18-20, ст. 132 із наступними змінами), (далі - Закон № 2453).

Так, згідно з частиною третьою статті 133 Закону № 2453 посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

У розрізі здійсненого аналізу норм чинного законодавства, чітко вбачається, що посадовий оклад судді, який не пройшов кваліфікаційного оцінювання, визначається відповідно до розміру, встановленого частиною третьою статті 133 Закону № 2453.

Судом встановлено та сторонами не заперечується, що позивач призначений на посаду судді до набрання чинності Законом № 1402-VIII та не проходив кваліфікаційного оцінювання на підтвердження відповідності займаній посаді (здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді).

Отже, положення абзацу другого пункту 3 розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону про внесення змін слід тлумачити так, що ним встановлено розмір мінімальної заробітної плати, а не розмір "розрахункової величини". Це положення не змінює частину третю статті 133 Закону про судоустрій 2010 у частині визначення саме мінімальної заробітної плати як величини, на основі якої обчислюється суддівська винагорода. У зв'язку із цим відсутні ознаки невідповідності цього положення частині другій статті 130 Конституції України. При цьому необхідно окремо зупинитись на змісті словосполучення "мінімальна заробітна плата", використаного в абзаці першому пункті 3 розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону про внесення змін. Якщо тлумачити це словосполучення буквально, то приписи згаданого пункту не матимуть смислу: абзац перший у такому випадку передбачатиме зупинення застосування мінімальної заробітної плати, в той час як абзац другий - передбачатиме продовження застосування мінімальної заробітної плати.

За такої ситуації слід керуватися таким правилом тлумачення правових норм: "закон не може тлумачитися у такому смислі, при якому він виявляється безцільним, зайвим, чи веде до безглуздих наслідків". Аналогічна позиція висловлена у Правовому висновку з окремих правових питань, що виникли під час розгляду судами справ щодо виплати після 1 січня 2017 року суддівської винагороди суддям, які не пройшли кваліфікаційного оцінювання.

Поряд з іншим, ДСА України листом від 20.03.2017 р. № 11-2306/17 роз'яснено порядок виплати посадових окладів суддям.

Відтак, у штатному розписі чисельність суддів слід розподіляти на три категорії, зокрема:

- судді, які не пройшли кваліфікаційне оцінювання з посадовим окладом 16000 грн. для місцевих судів та 17600 грн. для апеляційних судів;

- судді, які станом на 01.01.2017 р. пройшли кваліфікаційне оцінювання та здійснюють правосуддя в суді з розміром нового базового посадового окладу (для місцевих судів 24000 грн., для апеляційних судів 40000 грн.) збільшеного на відповідний регіональний коефіцієнт;

- судді, які станом на 01.01.2017 року пройшли кваліфікаційне оцінювання та не здійснюють правосуддя в суді з розміром нового базового окладу (для місцевих судів - 24 000 грн., для апеляційних судів - 40 000грн.) без застосування регіонального коефіцієнта.

Згідно ч. 1, 2 ст. 145 Закону № 1402 фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Відповідно до ст. 146 Закону № 1402 суди загальної юрисдикції фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.

Статтею 8 Закону України від 21.12.2016 № 1801-VIII "Про Державний бюджет України на 2017 рік" встановлено, що у 2017 році розмір мінімальної заробітної плати з 1 січня становить 3200, 00 гривень.

Згідно із статтею 7 Закону України від 21.12.2016 № 1801-VIII "Про Державний бюджет України на 2017 рік" з 1 січня 2017 року прожитковий мінімум для працездатних осіб встановлений у розмірі 1600, 00 грн.

Пунктом 3 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 року № 1774 (далі - Закон № 1774) установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 гривень.

Аналізуючи зазначені положення суд вважає, що розмір мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат у 2017 році у порівнянні із груднем 2016 року не зменшився; втручання у розмір суддівської винагороди як гарантію незалежності суддів не відбулося.

Також, суд вважає, що оскільки розмір мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для обчислення суддівської винагороди визначається не статтею 133 Закону № 2453, а законом про Державний бюджет на відповідний рік, тому положення пункту 3 розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону про внесення змін слід вважати запровадженням змін (спеціального регулювання стосовно обчислення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат) по відношенню до загального правового регулювання розміру мінімальної заробітної плати, встановленого Законом про бюджет 2017.

Відсутність змін до бланкетної норми частини третьої статті 133 Закону № 2453 не є перешкодою для застосування пункту 3 розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону про внесення змін.

Згідно зі статтею 147 Конституції України Конституційний Суд України вирішує питання про відповідність Конституції України, законів України та у передбачених цією Конституцією випадках інших актів, здійснює офіційне тлумачення Конституції України, а також інші повноваження відповідно до цієї Конституції.

Адміністративний суд повноважний відмовитися від застосування Закону, який є аналогічним до того, що був визнаний неконституційним. Аналіз практики Конституційного Суду України засвідчує відсутність його рішень про неконституційність певного положення (яке може бути предметом регулювання виключно закону про Державний бюджет) через його закріплення не у Законі про Державний бюджет на певний рік, а іншому законі.

На сьогодні положення пункту 3 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 1774 не визнані неконституційними, також відносно них відсутнє офіційне тлумачення Конституційного Суду України, відповідно нормативні підстави для незастосування пункту 3 розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону про внесення змін відсутні.

Згідно ст. 8 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гудвін проти Сполученого Королівства" від 27 травня 1996 року, суд визначив, що у певних сферах може бути важко формулювати закони з високою чіткістю, а певний рівень гнучкості навіть може бути бажаним, щоб дати національним судам змогу застосовувати право в світлі оцінки того, які заходи необхідні за конкретних обставин кожної справи.

З урахуванням приписів пункту 3 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 1774 стосовного того, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат, та до внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини, вона застосовується у розмірі 1600, 00 гривень, не можна стверджувати, що Державний орган - територіальне управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області, протиправно відмовляє у виплаті належних сум позивачу без внесення законодавчих змін.

Суд зазначає, що станом на момент виникнення спірних правовідносин, чинними були різні положення Закону, що свідчить про те, що це питання не було визначено з достатньою чіткістю. Проте, навіть якщо існує суперечність стосовно правильного тлумачення Закону, безперечним є необхідність забезпечення балансу відповідних інтересів осіб, який полягає у розумності застосування відповідних норм Закону до відповідних обставин.

Так, принцип розумності застосовується судом як пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою.

Отже, суд вважає за належне зазначити, що кваліфікаційне оцінювання судді - це встановлена законом процедура визначення Комісією професійного рівня знань судді та відповідності його займаній посаді, поетапне проведення якої породжує різні правові наслідки у осіб, що пройшли таке оцінювання та підтвердили свою здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді від осіб, які таке оцінювання не пройшли.

Тобто, метою проведення кваліфікаційного оцінювання є виявлення та заохочення суддів, які змогли підтвердити достатній рівень знань та відповідність їх займаній посаді.

Проте, суд зазначає, що наявна різниця у статусі між особами, що пройшли оцінювання та тими, що його не пройшли, з урахуванням відсутності їх вини у цьому, та її наслідки, які знаходять своє відображення у тому числі і в розмірі суддівської винагороди, не повинні слугувати обставинами, що породжують поглиблення такої різниці та створення нових факторів для її існування, а саме, суддя, що пройшов кваліфікаційне оцінювання не може отримувати суддівську винагороду у розмірі, що на порядок нижчий, ніж той суддя, що його на даному етапі не пройшов, оскільки в даному випадку не буде застосований принцип розумності, що зашкоджуватиме самій суті права.

На вимоги позивача стосовно виплати та нарахування сум щорічної оплачуваної відпустки й допомоги на оздоровлення за січень-жовтень 2017 рокуу розмірі, встановленому ч.2,3,5 ст.133 ЗУ Про судоустрій та статус суддів від 07.07.2010 року № 2453-VI, тобто з розрахунку: посадовий оклад -10 мінімальних заробітних плат, з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2017 року ЗУ Про Державний бюджет України на 2017 рік від 21.12.2016 № 1801-VIII в розмірі 3200 грн. суд зазначає, що вони є похідними від нарахування та виплати - ОСОБА_1 суддівської винагороди, сум щорічної оплачуваної відпустки й допомоги на оздоровлення у розмірі, встановленому ч.1 ст.133 ЗУ Про судоустрій і статус суддів від 07.07.2010 року № 2453-VI. виходячи із розрахунку посадового окладу у розмірі 10 мінімальних заробітних плат з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати, встановленої ЗУ Про Державний бюджет України на 2017 рік від 21.12.2016 №1801-УІІІ. з 1 січня 2017 року в розмірі 3200грн.

Закріплений у ч. 1 ст. 11 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Предметом доказування відповідно до ч. 1 ст. 138 КАС України є обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги чи заперечення або які мають інше значення для вирішення справи (причини пропущення строку для звернення до суду тощо) та які належить встановити при ухваленні судового рішення у справі.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд, з урахуванням вимог встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, виходячи з системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, вважає адміністративний позов ОСОБА_1 таким, що не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 104-107, 122-143, 151-154, 158, 162, 163, 167, 185-186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області, третя особа Управління Державної казначейської служби України у м.Словянську Донецької області про визнання протиправної відмови, зобовязання вчинення дій- відмовити.

Вступна та резолютивна частини постанови прийняті в нарадчій кімнаті 21 листопада 2017 року.

Постанова у повному обсязі складена та підписана 23 листопада 2017 року.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо субєкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення пятиденного строку з моменту отримання субєктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Кочанова П.В.