Справа № 820/4710/17
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2017-11-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Харків

23 листопада 2017 р. справа № 820/4710/17

Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Сліденка А.В., суддів - Мороко А.С., Спірідонова М.О., за участю секретаря судового засідання - Стрєлка О.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні Харківського окружного адміністративного суду в порядку письмового провадження адміністративну справу
за позовом гр. ОСОБА_1
до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби в Харківській області
про скасування рішення ДМС України №82-17 від 20.09.2017р., скасування наказу ГУ ДМС України в Харківській області №36 від 09.03.2017р., про зобов`язання ГУ ДМС України в Харківській області прийняти рішення про оформлення документів для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_2 , -
встановив:

Позивач, громадянин Малі ОСОБА_2 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому висунув вимоги про: 1) скасування рішення ДМС України №82-17 від 20.09.2017 р., 2) скасування наказу ГУ ДМС України в Харківській області №36 від 09.03.2017р., 3) зобов`язання ГУ ДМС України в Харківській області прийняти рішення про оформлення документів для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_2 .
Аргументуючи позовні вимоги зазначив, що з наміром отримати статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, звернувся до територіального органу ДМСУ, проте розгляд звернення відбувався необ`єктивно без урахування всіх обставин, внаслідок чого було прийнято необґрунтоване рішення у формі наказу №36 від 09.03.2017 р. «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Республіки малі ОСОБА_3 ». Дане рішення було оскаржено в адміністративному (позасудовому) порядку, але скарга була відхилена згідно зі спірним наказом Державної міграційної служби України. Оскільки недоліки в розгляді заяви про надання статусу біженця залишились неусунутими, сама заява і скарга про суті розглянуті неповно та неправильно, то спірні накази, на думку позивача підлягають скасуванню.
Позивач до судового засідання не прибув, подавши письмову заяву, в якій вказав, що не заперечує проти розгляду справи без його участі.
Відповідач, Державна міграційна служба України, з поданим позовом не погодився.
Аргументуючи заперечення зазначив, що рішення територіального органу ДМСУ про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є правильним, позаяк подана громадянином заява є явно необґрунтованою, адже не містить викладення умов, передбачених п.п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Адміністративна скарга громадянина на рішення територіального органу ДМСУ розглянута вчасно, об`єктивно, по суті вирішена, доводів, котрі б заслуговували на увагу та засвідчували неправомірність спірного рішення територіального органу ДМСУ, така скарга не містила. На думку відповідача, у спірних правовідносинах відсутні підстави, з якими закон пов`язує можливість набуття особою статусу біженця чи особи, котра потребує додаткового захисту. Посилаючись на викладені вище мотиви, відповідач просив суд ухвалити рішення про відмову в задоволенні позову.
Відповідач, Головне управління Державної міграційної служби в Харківській області, з поданим позовом не погодився.
Оскільки визначене ч. 1 ст. 2 КАС України завдання адміністративного судочинства залишається незмінним при розгляді будь-якої адміністративної справи і дотримання вказаного завдання є обов`язковим в силу приписів ч. 2 ст. 19 Конституції України, то з огляду на приписи ст.41, ч. 4 ст. 122, ч. 6 ст. 128 КАС України суд, зібравши докази, що в своїй сукупності повно та всебічно висвітлюють обставини спірних правовідносин, доходить висновку, що справа має бути розглянута та вирішена на підставі наявних в ній доказів в порядку письмового провадження.
Суд, вивчивши доводи позову, повно виконавши процесуальний обов`язок з офіційного з`ясування обставин спору, перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, котрі врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.
За матеріалами справи судом встановлено, що позивач, ОСОБА_2 , громадянин Республіки Малі, 16.02.2017 р. подав до ГУДМСУ в Харківській області заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Наказом ГУДМСУ в Харківській області №36 від 08.11.2011 року позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення означеного питання, про що позивач був сповіщений повідомленням №13 від 09.03.2017 року.
Дане рішення територіального органу Державної міграційної служби України було оскаржено позивачем в позасудовому (адміністративному) порядку до відповідача, Державної міграційної служби України.
За наслідками вирішення згаданої скарги відповідачем, Державною міграційною службою України було прийнято рішення №82-17 від 20.09.2017 року, яким подана скарга відхилена., про що позивач був сповіщений повідомленням №55 від 03.10.2017 р.
Як з`ясовано судом, юридичною підставою для винесення спірного рішення про залишення адміністративної скарги без задоволення суб`єктом владних повноважень обрано положення ч. 5 ст.12 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а фактичною підставою слугував висновок суб`єкта владних повноважень про відсутність в матеріалах особової справи заявника жодних фактичних даних, які б давали змогу кваліфікувати заявника як особу, що потребує додаткового захисту.
Перевіряючи юридичну та фактичну обґрунтованість мотивів, покладених суб`єктами владних повноважень в основу спірних рішень, на відповідність вимогам ч. 3 ст. 2 КАС України, суд встановив наступне.
Правовідносини з приводу визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, унормовані Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", відповідно до ст. 1 під біженцем розуміється особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань (п. 1 ч. 1 ст. 1); під особою, яка потребує додаткового захисту, розуміється особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (п.13 ч.1 ст.1); під особою, яка потребує тимчасового захисту, розуміються іноземці та особи без громадянства, які постійно проживають на території країни, що має спільний кордон з Україною, які масово вимушені шукати захисту в Україні внаслідок зовнішньої агресії, іноземної окупації, громадянської війни, зіткнень на етнічній основі, природних чи техногенних катастроф або інших подій, що порушують громадський порядок у певній частині або на всій території країни походження (п. 14 ч. 1 ст. 1).
Відповідно до ч. 5 ст. 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до відповідного органу міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.
Частиною 6 ст. 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що орган міграційної служби може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.
За правилами ст. 12 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" таке рішення територіального органу може бути оскаржено в адміністративному порядку до Державної міграційної служби України.
Частиною 5 ст. 12 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" визначено, що рішення за скаргою приймає спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції протягом місяця з дня отримання особової справи. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань міграції, але не більш як на три місяці.
З положень наведеної норми закону випливає, що відповідач, Державна міграційна служба України, при винесенні рішення №82-17 від 20.09.2017 р. діяв у межах законодавчо наданих повноважень.
З приводу фактичних обставин спірних правовідносин суд зазначає, що відповідно до ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні (ч. 1 ст. 86); ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили (ч. 2 ст. 86); суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч. 3 ст. 86).
Керуючись приписами згаданої норми процесуального закону, оцінивши добуті докази, суд доходить висновку, що матеріали наданої відповідачем на вимогу суду особової справи заявника не містять визначених Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" обставин для набуття статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, адже позивач добровільно покинув країну свого походження з метою навчання в Україні.
Відсутність у поданій до територіального органу державної міграційної служби України заяві про отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, поданій до Державної міграційної служби України адміністративній скарзі на рішення про відмову в оформленні документів для вирішенні питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в поданому до суду позові фактичних даних, котрі б засвідчували існування причин для переслідувань позивача за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, обґрунтовано доводять відсутність у позивача розумно достатніх побоювань стати жертвою переслідувань в країні громадянської належності.
Суд при вирішенні даного спору також зважає, що позивачу було неодноразово відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Так, вперше із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до органу міграційної служби в Харківській області позивач звернувся 18.12.2012 року.
Рішенням ДМС України від 20.05.2013 року №324-13 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Дане рішення було оскаржено в судовому порядку. Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 31.07.2013 року в задоволенні адміністративного позову було відмовлено в повному обсязі. Ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 24.09.2013 року апеляційну скаргу залишено без задоволення, постанову Харківського окружного адміністративного суду від 31.07.2013 року - без змін.
Вдруге, позивач звернувся до суб`єкта владних повноважень із заявою 22.01.2015 року. Наказом ГУ ДМС України в Харківській області №38 від 10.02.2015 року позивачу було відмовлено в оформленні документів, оскільки заява була визнана необґрунтованою.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням, позивач звернувся зі скаргою до ДМС України, яку за рішенням №13-15 від 25.03.2015 року було відхилено. Зазначене рішення заявник також оскаржив в судовому порядку. Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 05.06.2015 року в задоволенні адміністративного позову було відмовлено в повному обсязі. Ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 22.07.2015 року апеляційну скаргу залишено без задоволення, постанову Харківського окружного адміністративного суду від 05.06.2015 року - без змін.
Втретє, позивач, ОСОБА_2 звернувся до тероргану державної міграційної служби з аналогічною заявою 18.01.2016р. Наказом ГУ ДМС України в Харківській області від 05.02.2016 р. №17 в задоволенні заяви було відмовлено. Не погоджуючись із зазначеним рішенням, позивач звернувся зі скаргою до ДМС України, яка за рішенням №23-16 від 17.05.2016 року було відхилено. Зазначене рішення заявник також оскаржив в судовому порядку., постановою Харківського окружного адміністративного суду від 07.09.2016 року в задоволенні адміністративного позову було відмовлено в повному обсязі. Ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 25.10.2016 року апеляційну скаргу залишено без задоволення, постанову Харківського окружного адміністративного суду від 17.05.2016 року - без змін.
При цьому, суд зважає, що порівняння доводів, наведених позивачем в заяві про отримання статусу біженця у 2012, 2015, 2016 р.р. (і відтворених в судових рішеннях), та в заяві про отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, у 2017 р., вказує на фактичну ідентичність мотивів заявника.
Частиною 3 ст. 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
У відповідності до п.п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
Зібрані судом на виконання вимог ст. 11 КАС України щодо офіційного з`ясування всіх обставин по справі докази в їх сукупності не дають підстав для висновку про наявність у спірних правовідносинах визначених Конвенцією про статус біженців 1951 року та ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" обставин для надання позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.
Так, заявник прибув до України у цілях одержання вищої освіти. Прямуючи до України, знаходився на території декількох безпечних країн, зокрема, Турції. Сповідує іслам. Релігію не змінював і не збирається. Є батьком дитини, котра народилась у незареєстрованому шлюбі з громадянкою України. Факт батьківства підтверджений рішенням національного суду України. В країні національної належності переслідувань за ознаками раси, національності, релігії, політичним поглядам тощо не зазнавав. Обгрунтованих поза розумним сумнівом припущень відносно небезпеки повернення до країни походження не подав. Загальновідомі дані про характер та дислокацію конфлікту у Державі Малі не дозволяють дійти висновку про існування обгрунтованих ризиків для життя і здоров`я позивача у разі повернення на батьківщину.
Судом у ході розгляду справи ознак існування таких доказів не виявлено.
За таких обставин, суд доходить висновку, що спірні рішення відповідачів були прийняті в межах повноважень, на підставах та у спосіб, що визначені законом, судження відповідачів про очевидну необґрунтованість заяви про отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, є юридично правильними та фактично обґрунтованим.
Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
Оскільки у спірних правовідносинах суб`єктами владних повноважень при реалізації управлінської функції забезпечено дотримання ч. 2 ст. 19 Конституції України, ч. 3 ст. 2 КАС України, судовим розглядом не встановлено факту порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин, то позов належить залишити без задоволення.
Керуючись ст.ст. 8 і 19 Конституції України, ст.ст.7-11, ст.ст.158-163, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

постановив:

Адміністративний позов - залишити без задоволення.
Роз`яснити, що постанова набирає законної сили згідно з ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме: після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова чи ухвала суду не набрала законної сили.
Роз`яснити, що постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду згідно з ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме: шляхом подачі через Харківський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня її проголошення (у разі застосування судом ч.3 ст.160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні - з дня отримання копії постанови, у разі повідомлення суб`єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених ч.4 ст.167 цього Кодексу, про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п`ятиденного строку з моменту отримання суб`єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду) апеляційної скарги з одночасним надсиланням копії апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції.

Головуючий суддя Сліденко А.В.

Судді Мороко А.С.

Спірідонов М.О.