Справа № 461/2579/17
Суддя: Костів Михайло Васильович
Дата ухвалення: 2017-11-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2017 рокуЛьвів№ 876/9484/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді Костіва М.В.

суддів Бруновської Н.В., Шавеля Р.М.

за участю секретаря Керод Х.І.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача Скочинської Х.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Львівської міської ради на постанову Галицького районного суду м. Львова від 16.08.2017 в справі №461/2579/17 за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Львівської міської ради про скасування ухвали Львівської міської ради №614 від 26.05.2016,

встановив:

У квітні 2017 року ОСОБА_3 (надалі - позивач) звернулася в суд з позовом до Львівської міської ради (надалі - відповідач) про скасування ухвали Львівської міської ради №614 від 26.05.2016 року «Про відмову гр. ОСОБА_3 у наданні земельної ділянки на вул. На Нивах (навпроти будинку №9-а)».

Постановою Галицького районного суду від 16.08.2017 адміністративний позов задоволено: визнано протиправною та скасовано ухвалу Львівської міської ради №614 від 26.05.2016 року «Про відмову ОСОБА_3 у наданні земельної ділянки на вул. На Нивах (навпроти будинку № 9-а)»; вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись із постановою суду першої інстанції, відповідачем подана апеляційні скарги, в якій зазначає, що постанова суду першої інстанції є незаконною та необґрунтованою, прийнятою з недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідністю висновків обставинам справи, неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, тому підлягає скасуванню. Просить постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. Вказує, зокрема, на можливість реалізації ділянки на аукціоні з метою залучення додаткових коштів у міський бюджет; дискреційність повноважень органу місцевого самоврядування.

У судовому засіданні представник апелянта підтримав апеляційну скаргу з наведених у ній мотивів.

Представник відповідача вимоги апеляційної скарги заперечив за їх безпідставністю.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів.

Суд встановив та матеріалами справи підтверджується наступне.

На виконання ухвали Львівської міської ради №4613 від 23.04.2015 р. «Про погодження гр. ОСОБА_3 місця розташування земельної ділянки та надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на вул. На Нивах (навпроти будинку9-а)» було погоджено місце розташування земельної ділянки та виготовлено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 0,0963 га.

В процесі розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки позивач погодила та отримала: містобудівельні обмеження та сервітути щодо користування земельною ділянкою; акт прийому - передачі межових знаків на зберігання; висновок Департаменту містобудування Управління архітектури Львівської міської ради; акт встановлення і показ меж земельної ділянки у м. Львові на вул. На Нивах (навпроти буд. 9-а); висновок Держземагенства у Львівській області від 07.07.2015 року про погодження проекту землеустрою; висновок від 14.07.2015 року №2401-3 вих-1249 про погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки Управлінням архітектури департаменту містобудування Львівської міської ради.

Земельній ділянці площею 0,0963 присвоєно кадастровий номер НОМЕР_2, що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НОМЕР_1 від 07.07.2015 р.

Всі зібрані документи було подано на сесію Львівської міської ради, жодних зауважень у компетентних органів до документації не виникало. Незважаючи на належно оформлені документи, Львівська міська рада 26.05.2016 року прийняла Ухвалу №614 «Про відмову гр. ОСОБА_3 у наданні земельної ділянки на вул. На Нивах (навпроти будинку №9-а)».

Вважаючи таке рішення суб'єкта владних повноважень протиправним, позивач оскаржила його до суду.

Суд першої інстанції, задовольняючи адміністративний позов, виходив з протиправності рішення органу місцевого самоврядування, оскільки були відсутні правові підстави для відмови в затвердженні належно погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та відмови в наданні земельної ділянки у власність.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає їх правильними з наступних мотивів.

Частина 1 ст.10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачає, що міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах, функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Згідно зі ст. 4 Земельного кодексу України завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель.

Відповідно до п. «б» ч. 1 ст. 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу;

Частинами 1 та 2 статті 116 Земельного кодексу України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Як вбачається із норм ст. 121 Земельного кодексу України, громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності: г) для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара.

Відповідно до ч. 6 ст. 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки з відповідними матеріалами.

Згідно з ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Вимоги щодо змісту клопотання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а також документів, що необхідно додати до клопотання, встановлені відповідними приписами Земельного кодексу України.

Також, як вбачається із норм Земельного кодексу України статтею 118 чітко визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Згідно з ч.2 ст.50 Закону України «Про землеустрій» проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок погоджуються та затверджуються в порядку, встановленому Земельним кодексом України.

Статтею 186-1 Земельного кодексу України передбачено, що проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок усіх категорій та форм власності підлягає обов'язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що здійснює реалізацію державної політики у сфері земельних відносин, а на якій розташовано об'єкт будівництва або планується розташування такого об'єкта, подається також на погодження до структурних підрозділів районних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій у сфері містобудування та архітектури, а якщо місто не входить до території певного району, - до виконавчого органу міської ради у сфері містобудування та архітектури, а в разі, якщо такий орган не утворений, - до органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань містобудування та архітектури чи структурного підрозділу обласної державної адміністрації з питань містобудування та архітектури.

Матеріалами справи підтверджується, що на виконання ухвали Львівської міської ради №4613 від 23.04.2015 р. «Про погодження гр. ОСОБА_3 місця розташування земельної ділянки та надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на АДРЕСА_1 було погоджено місце розташування земельної ділянки та виготовлено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 0,0963 га, який був погоджений у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до ч.9 ст. 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Однак за результатами голосування на пленарному засіданні сесії Львівської міської ради від 26.05.2016 прийнято Ухвалу №614 «Про відмову гр. ОСОБА_3 у наданні земельної ділянки на вул. На Нивах (навпроти будинку №9-а)».

Оцінюючи правомірність такої відмови, колегія суддів керується наступним.

Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, який також закріплений у ст.8 КАС України.

Водночас у статті 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

Цей принцип знайшов своє відображення і у статті 74 Закону «Про місцеве самоврядування в Україні», згідно з якою органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Матеріалами справи доведено, та зроблено правильний висновок судом першої інстанції про те, що позивач має право безоплатно набути у власність із земель комунальної власності на підставі рішення органу місцевого самоврядування земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд в містах - не більше 0,10 га. Позивачем повністю дотримано регламентовану законодавством процедуру виготовлення та погодження проекту землеустрою.

Натомість відповідач не спростував належними та допустимими доказами відсутність у позивача права на безоплатне набуття у власність спірної земельної ділянки, а також невідповідність вимогам закону розробленого та погодженого проекту землеустрою.

Аналізуючи спірні правовідносини та дії органу владних повноважень на відповідність Европейскій конвенції з прав людини, судова колегія підкреслює особливу важливість дотримання принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (справа Рісовський проти України)

Судова колегія зазначає, що дії Львівської міської ради до ситуації заявника у цій справі були непослідовними і нескоординованими, що має суттєвий негативний вплив на юридичну визначеність у сфері особистих прав і цивільних правовідносин, що шкодить принципу «належного урядування» та вимозі «законності», закріпленим у статті 1 Першого протоколу.

Щодо покликань апелянта на ст. 134 ЗК України як на те, що земельна ділянка, яку бажає отримати позивач, вільна від забудови, щодо неї не виникли права у жодних фізичних та юридичних осіб, а тому вона підлягає реалізації на аукціоні, колегія суддів підтримує висновок суду першої інстанції.

Так, у справі №461/8760/15-а Департамент містобудування Львівської міської ради звернувся до Галицького районного суду м. Львова з адміністративним позовом до Львівської міської ради, третя особа - ОСОБА_3, в якому просив визнати протиправною та скасувати ухвалу Львівської міської ради від 23.04.2015 №4613 «Про погодження гр. ОСОБА_3 місце розташування земельної ділянки та надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на АДРЕСА_1. Свої вимоги Департамент містобудування Львівської міської ради обґрунтовував тим, що земельна ділянка на АДРЕСА_1 вільна від забудови, з метою забезпечення ефективного використання земельного фонду міста, залучення додаткових коштів у міський бюджет для реалізації програм соціально-економічного розвитку, вважає за доцільне реалізувати земельну ділянку на конкурентних засадах.

Постановою Галицького районного суду м. Львова від 13.01.2016 року у справі №461/8760/15-а Департаменту містобудування Львівської міської у задоволенні позову відмовлено, дана постанова набрала законної сили 16.03.2016 р.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Окрім вказаного, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідачем не надано жодних доказів щодо вчинення дій по реалізації намірів провести аукціон по продажу земельних ділянок, а також обґрунтованість віднесення спірної земельної ділянки до тих, які доцільно реалізувати на конкурентних засадах.

Щодо втручання суду першої інстанції в дискреційні повноваження, то таке твердження апелянта не відповідає змісту прийнятого рішення. Адже під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Натомість суд першої інстанції не прийняв жодного рішення зобов'язального характеру, а провів оцінку законності рішення органу місцевого самоврядування з врахуванням відсутності доказів та правових підстав для відмови в затвердженні належно погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та відмови в наданні земельної ділянки у власність.

Відповідно до вимог частини 3 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Частиною 2 ст.19 Конституції України та ч.3 ст.2 КАС України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У відповідності до вимог ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов переконання, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а отже, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст.200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, апеляційний суд -

ухвалив:

Апеляційну скаргу Львівської міської ради залишити без задоволення, а постанову Галицького районного суду м. Львова від 16.08.2017 в справі №461/2579/17 - без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно після проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом 20-ти днів після набрання нею законної сили, а у разі складення такої в порядку ч. 3 ст. 160 КАС України, протягом того ж строку з часу складення в повному обсязі.

Головуючий суддя М. В. Костів
судді Н. В. Бруновська
Р. М. Шавель

Повний текст ухвали складено 20.11.2017.