Справа № 537/553/17
Суддя: Дюкарєва С.В.
Дата ухвалення: 2017-11-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2017 р.Справа № 537/553/17
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Дюкарєвої С.В.

Суддів: Жигилія С.П., Перцової Т.С.

за участю: секретаря судового засідання - Ващук Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Крюківського районного суду м. Кременчука від 11.05.2017р. по справі № 537/553/17

за позовом ОСОБА_1, третя особа: Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області

до Кременчуцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області

про визнання дій незаконними та зобовязання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИЛА:

Позивач - ОСОБА_1, звернулася до Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області з адміністративним позовом до Кременчуцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області, в якому просила суд: визнати незаконними дії відповідача, що полягають у призначенні пенсії по втраті годувальника ОСОБА_2 у розмірі 50 % пенсії за віком померлого годувальника; зобов'язати відповідача здійснити перерахунок призначеної пенсії по втраті годувальника ОСОБА_2 у розмірі 100% пенсії за віком померлого годувальника, що складає 3191 грн. 51 коп.

Постановою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 11 травня 2017 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовлено.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом першої інстанції, при прийнятті оскаржуваної постанови, норм матеріального та процесуального права, позивач просить постанову Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 11 травня 2017 року скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції приписів ст. 94 Закону України "Про пенсійне забезпечення", ст.ст. 26, 37, Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", ст. 46 Конституції України, що призвело до неправильного вирішення справи, з підстав викладених в апеляційній скарзі.

Сторони в судове засідання суду апеляційної інстанції не з'явились, про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку.

Відповідно до ч. 4 ст. 196 КАС України, неприбуття в судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час та місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 КАС України, суд під час судового розгляду адміністративної справи здійснює повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу. У разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення справи, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не визнана судом обов'язковою, колегія суддів у відповідності до ч. 4 ст. 196 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності сторін, без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши, в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач - ОСОБА_1, перебуває на обліку у Кременчуцькому обєднаному управління Пенсійного фонду України Полтавської області та до 29.08.2013 року отримувала а пенсію за віком.

09.08.2013 року помер чоловік позивача ОСОБА_2, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-КЕ № 249536, виданого Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кременчуцького міського управління юстиції у Полтавській області .

З 29.08.2013 року позивач отримує пенсію у звязку з втратою годувальника відповідно до ст. 37 Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування у розмірі 50 % пенсії померлого годувальника.

Не погоджуючись з визначеним їй розміром пенсії, вважаючи, що розмір пенсії годувальника повинен становити 100 % пенсії за віком померлого чоловіка , позивач звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області зі скаргою щодо невірного застосування ст. 37 Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування при обчисленні розміру пенсії у звязку з втратою годувальника.

Рішенням про результати розгляду скарги № 10 від 22.08.2016 року Головним управлінням Пенсійного фонду України в Полтавській області ОСОБА_1 було відмовлено в задоволені її скарги, з урахуванням того, що відповідно до ст. 37 Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування їй вірно визначений розмір пенсії у звязку з втратою годувальника у розмірі 50 % пенсії за віком померлого годувальника.

Вважаючи незаконними дії відповідача з приводу призначення пенсії по втраті годувальника у розмірі 50 %, а не 100% пенсії за віком померлого чоловіка, позивач звернулась з даним позовом до суду.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачу вірно призначена пенсія у розмірі 50 % пенсії за віком померлого годувальника.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно ст. 36 Закону України Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування № 1058-ІУ від 09.07.2003 р. (в редакції чинній на час призначення позивачу пенсії - 29.08.2013), пенсія у зв'язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім'ї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по III групі інвалідності, а в разі смерті пенсіонера або осіб, зазначених у частині другій статті 32 цього Закону, - незалежно від тривалості страхового стажу. При цьому дітям пенсія у зв'язку з втратою годувальника призначається незалежно від того, чи були вони на утриманні годувальника.

Батьки і чоловік (дружина) померлого, які не були на його утриманні, мають право на пенсію у зв'язку з втратою годувальника, якщо втратили джерело засобів до існування.

Непрацездатними членами сім'ї вважаються, зокрема, чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є інвалідами або досягли пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону.

До членів сім'ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, зазначені в частині другій цієї статті, якщо вони:

1) були на повному утриманні померлого годувальника;

2) одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.

Відповідно до ст. 37 Закону України Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування пенсія у зв'язку з втратою годувальника призначається в розмірі: на одного непрацездатного члена сім'ї - 50 відсотків пенсії за віком померлого годувальника; на двох та більше непрацездатних членів сім'ї - 100 відсотків пенсії за віком померлого годувальника, що розподіляється між ними рівними частками.

Згідно ст. 38 Закону України Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, пенсія у зв'язку з втратою годувальника призначається на весь період, протягом якого член сім'ї померлого годувальника вважається непрацездатним згідно із частиною другою статті 36 цього Закону.

Під час судового розгляду справи встановлено та підтверджено матеріалами справи, що пенсію ОСОБА_1 призначено у розмірі 50% пенсії за віком померлого годувальника - ОСОБА_2, що повністю узгоджується з приписами ст. 37 Закону України Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування.

За таких обставин, дії відповідача щодо призначення ОСОБА_1 пенсії по втраті годувальника у розмірі 50 % пенсії за віком померлого годувальника є правомірними, такими, що відповідають вимогам чинного, на час призначення пенсії, законодавства.

Посилання позивача, в обґрунтування необхідності призначення їй пенсії у розмірі 100% пенсії за віком померлого годувальника, на ст. 94 Закону України Про пенсійне забезпечення є помилковими з таких підстав.

Так, п. "в" ст. 94 Закону України "Про пенсійне забезпечення" було передбачено, що соціальні пенсії призначаються в таких розмірах: 100 % мінімального розміру пенсії за віком, в тому числі одній із осіб, зазначених в пункті в статті 37 у разі втрати годувальника.

Колегія суддів зауважує, що стаття 94 Закону України "Про пенсійне забезпечення" втратила чинність у частині призначення соціальних пенсій ще 22 червня 2005 року згідно із Законом України від 31.05.2005 р. N 2603-IV Про внесення змін до деяких законів України у зв'язку з прийняттям Закону України "Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та інвалідам" від 31.05.2005 року № 2603-IV.

Отже, починаючи з 22 червня 2005 року соціальні пенсії на підставі ст. 94 Закону України "Про пенсійне забезпечення" не призначаються, а тому підстави для застосування вказаної норми до спірних правовідносин відсутні.

При цьому, колегія суддів звертає увагу позивача, що вказаною нормою було перебдачено призначення пенсії одній із осіб, зазначених в пункті в статті 37 у разі втрати годувальника у розмірі 100% мінімального розміру пенсії за віком, а не у розмірі 100% пенсії за віком померлого годувальника, як помилково вважає позивач.

Беручи до уваги вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню.

У відповідності до ст. 159 КАС України судове рішення повинне бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що постанова суду першої інстанції відповідає вимогам ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги відповідача колегією суддів не встановлено.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 198 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Відповідно до ч.1 ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову чи ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне і обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 41, 161, 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Крюківського районного суду м. Кременчука від 11.05.2017р. по справі № 537/553/17 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)ОСОБА_3
Судді(підпис) (підпис) ОСОБА_4 ОСОБА_5
Повний текст ухвали виготовлений 24.11.2017 р.