Справа № 333/2938/17 (2-а/333/157/17)
Суддя: Ясенова Т.І.
Дата ухвалення: 2017-11-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

16 листопада 2017 року справа № 333/2938/17 (2-а/333/157/17)

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Ясенової Т.І.

суддів: Суховарова А.В. Головко О.В.

секретар судового засідання: Троянов А. С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Міністерства оборони України на постанову Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 13 червня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України, в якому просив визнати протиправними дії відповідача щодо не призначення одноразової грошової допомоги у звязку із настанням інвалідності І групи внаслідок поранення та захворювання, повязаних з виконанням позивачем обовязків військової служби відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975 та зобовязати відповідача призначити та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу у звязку з настанням інвалідності ІІ групи, внаслідок поранення та захворювання, повязаних із виконанням ним обовязкової військової служби, відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» і постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975 у розмірі 137 300 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 20.12.2016 року позивачу встановлено ІІ групу інвалідності, внаслідок поранення та захворювання, повязаних з виконанням обовязків військової служби. Відповідно до частини 1 пункту 6 Порядку, затвердженого постановою КМУ № 975 одноразова грошова допомога у разі встановлення військовослужбовцю І групи інвалідності призначається і виплачується у розмірі 200-кратного прожитковому мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб. Тому розмір одноразової грошової допомоги складає 320 000 грн. Оскільки позивачу виплачено грошову допомогу у звязку із встановленням ІІІ групи інвалідності у розмірі 182 700 грн., тому розмір одноразової допомоги при встановленні ІІ групи інвалідності складає: 320 000 182 700 = 137 300 грн.

Постановою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 13 червня 2017 року позов задоволено у повному обсязі. Визнано протиправними дії Міністерства оборони України щодо повернення на доопрацювання документів позивача отриманню одноразової грошової допомоги у звязку з настанням інвалідності ІІ групи, що настала внаслідок поранення, повязаного з виконанням обовязків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії. Зобовязано Міністерство оборони України призначити та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу у звязку із встановленням інвалідності ІІ групи, що настала внаслідок поранення, повязаного з виконанням обовязків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, відповідно до Постанови КМУ від 25.12.2013 року № 975 та статей 16, 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у розмірі 200 кратного прожитковому мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на день встановлення інвалідності 20.12.2016 року. Стягнено з Міністерства оборони України судові витрати на правову допомогу у розмірі 1500 грн.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, неповне з'ясування судом обставин справи, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати оскаржувану постанову та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції порушено норму частини 1 та частини 2 статті 24 Кодексу адміністративного судочинства України, якими визначено, що адміністративні справи, предметом оскарження в яких є рішення, дії чи бездіяльність, зокрема міністерства, розглядаються та вирішуються колегією у складі трьох суддів. Однак судом першої інстанції справу розглянуто одноособово. Також суд першої інстанції порушив вимоги статті 183-2 Кодексу адміністративного судочинства України, розглянувши дану справу у порядку скороченого провадження, хоча справа підлягає колегіальному розгляду. Зобовязуючи Міністерство оборони України призначити та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу суд першої інстанції не врахував, що суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Позивачем подано заяву про розгляд справи без його участі.

Представник Міністерства оборони України в судове засідання апеляційної інстанції не прибув, про дату, місце і час апеляційного розгляду справи повідомлений належним чином.

Відповідно частини 4 статті 196 Кодексу адміністративного судочинства України неприбуття у судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 проходив військову службу в період з 14.11.1987 року по 12.08.1988 року проходив військову службу на території Демократичної Республіки Афганістан, де в період з квітня 1978 року по грудень 1989 року велися бойові дії. (а. с. 11)

Згідно витягу із протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного звязку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця (протокол № 1102 від 16.04.2014 року) множинні вогнепальні осколкові поранення голови, обох верхніх та обох нижніх кінцівок (контузія головного мозку в 1988 році) колишнього військовослужбовця ОСОБА_1 поранення (контузія), так, повязані з виконанням обовязків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії. (а. с. 12)

14.07.2014 року під час первинного огляду органами МСЕК визнано інвалідом ІІІ групи внаслідок поранення та захворювання, повязаного з виконанням обовязків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.

Після встановлення ІІІ групи інвалідності ОСОБА_1 було виплачено одноразову грошову допомогу у розмірі 182 700 грн.

20 грудня 2016 року ОСОБА_1 встановлено ІІ групу інвалідності, внаслідок поранення та захворювання, повязаного з виконанням обовязків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, що підтверджено довідкою МСЕК серії АВ № 0679394 від 20.12.2016. (а. с. 9)

Відповідно до Витягу з протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, повязаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 07 квітня 2017 року № 35 комісія дійшла висновку про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги молодшому сержанту у запасі ОСОБА_1, оскільки зміна інвалідності на ІІ групу відбулась понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності ІІІ групи. (а. с. 8)

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», дія цього Закону поширюється на військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов'язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов'язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти.

Частиною 1 статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов'язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Частиною 2 статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» встановлено вичерпний перелік підстав, за наявності яких призначається і виплачується одноразова грошова допомога, зокрема, за пунктом 4 - встановлення військовослужбовцю (крім військовослужбовців строкової служби) інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов'язків військової служби або внаслідок захворювання, пов'язаного з виконанням ним обов'язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.

Відповідно до пункту б) частини 1 статті 16-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі: 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності I групи, 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності II групи, 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності III групи (підпункт 4 пункту 2 статті 16 цього Закону).

Аналогічні положення закріплені й у пункті 6 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов'язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 975 від 25 грудня 2013 року (Порядок № 975), за змістом якого, зокрема, одноразова грошова допомога призначається і виплачується: військовослужбовцю, інвалідність якого настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов'язків військової служби або внаслідок захворювання, пов'язаного з виконанням ним обов'язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок зазначених причин, у розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності I групи.

Згідно з пунктом 3 Порядку № 975, днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

За викладених обставин, колегія суддів дійшла висновку, що позивач як військовослужбовець, який отримав поранення, пов'язане з виконанням обов'язків військової служби, має право на отримання одноразової грошової допомоги згідно статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та в порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України № 975 від 25 грудня 2013 року.

За приписами пункту 8 Порядку № 975, в редакції, чинній на момент встановлення інвалідності І групи (грудень 2016 року), якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобовязаному та резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено згідно з рішенням медико-соціальної експертної комісії вищу групу чи іншу причину інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

Згідно з частиною 4 статті 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов'язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 року N 1774-VIII, що набрав чинності з 01 січня 2017 року, частину 4 статті 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» доповнено абзацом 2, яким визначено, що у разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв'язку із змінами, що відбулися, не здійснюється.

Однак на час виникнення у позивача права на отримання одноразової грошової допомоги як інваліду ІІ групи та звернення з відповідною заявою, обмеження щодо дворічного строку з часу первинного встановлення позивачу інвалідності ІІІ групи не діяли, що свідчить про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Доводи відповідача в апеляційній скарзі про те, що суд першої інстанції фактично втрутився у дискреційні повноваження Міністерства оборони України, колегією суддів визнаються безпідставними.

Так, відповідно до частини третьої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Це узгоджується з передбаченим пунктом 1 статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року правом особи на доступ до суду, що, зокрема, включає такий аспект, як право на розгляд справи судом із «повною юрисдикцією», тобто судом, що має достатні та ефективні повноваження щодо: повторної (після адміністративного органу) оцінки доказів; встановлення обставин, які були підставою для прийняття оскарженого адміністративного рішення; належного поновлення прав особи за результатами розгляду справи по суті (п. 70 рішення Європейського суду з прав людини від 28 червня 1990 року у справі «Обермейєр проти Австрії» (CASE OF OBERMEIER v. AUSTRIA); п. 155 рішення Європейського суду з прав людини від 4 березня 2014 року у справі «Гранд Стівенс проти Італії» (CASE OF GRANDE STEVENS v. ITALY)).

При цьому, стосовно судового контролю за дискреційними адміністративними актами Європейський суд з прав людини виробив позицію, за якою за загальним правилом національні суди повинні утриматися від перевірки обґрунтованості таких актів, однак все ж суди повинні проконтролювати, чи не є викладені у них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, непідтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об'єктивність та обґрунтованість є ключовим питанням правового спору (п. 111 рішення від 31 липня 2008 року у справі «Дружстевні заложна пріа та інші проти Чеської Республіки» (CASE OF DRUЋSTEVNН ZБLOЋNA PRIA AND OTHERS v. THE CZECH REPUBLIC); п. 157 рішення від 21 липня 2011 року у справі «Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру» (CASE OF SIGMA RADIO TELEVISION LTD. v. CYPRUS); п. 44 рішення від 22 листопада 1995 року у справі «Брайєн проти Об'єднаного Королівства» (CASE OF BRYAN v. THE UNITED KINGDOM); п. 156-157, 159 рішення від 21 липня 2011 року у справі «Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру» (CASE OF SIGMA RADIO TELEVISION LTD. v. CYPRUS); п. 4 рішення Європейської комісії з прав людини щодо прийнятності від 8 березня 1994 року у справі «ISKCON та 8 інших проти Об'єднаного Королівства» (ISKCON and 8 Others against the United Kingdom); п. 47-56 рішення від 2 грудня 2010 року у справі «Путтер проти Болгарії» (CASE OF PUTTER v. BULGARIA).

Отже, суд не вийшов за межі своєї компетенції та жодним чином не втрутився у компетенцію відповідача, оскільки не вирішив питання про зобов'язання відповідача прийняти певне рішення, а здійснив перевірку дій та рішення відповідача на відповідність вимогам чинного законодавства та на дотримання при його прийнятті прав та законних інтересів позивача.

Пунктом 1 частини 1 статті 24 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено порядок здійснення адміністративного судочинства в окружному адміністративному суді, а саме: адміністративні справи, предметом оскарження в яких є рішення, дії чи бездіяльність Кабінету Міністрів України, міністерства чи іншого центрального органу виконавчої влади, Національного банку України, їхньої посадової чи службової особи, виборчої комісії (комісії з референдуму), члена цієї комісії розглядаються і вирішуються в окружному адміністративному суді колегією у складі трьох суддів.

У даному випадку справа розглянута місцевим загальним як адміністративним судом з дотриманням правил предметної підсудності, встановлених пунктом 4 частини 1 статті 18 Кодексу адміністративного судочинства України.

За викладених обставин, до даної справи не може бути застосовано вимоги пункту 1 частини 1 статті 24 КАС України щодо обовязкового розгляду справи колегією у складі трьох суддів.

Щодо стягнення на користь позивача витрат на правову допомогу, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції або Верховний Суд України, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат. (частина 6 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України).

Згідно з частиною першою статті 87 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 87 Кодексу адміністративного судочинства України витрати на правову допомогу належать до витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Згідно з частиною першою статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов'язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, передбачених законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу в адміністративних справах, в яких така компенсація виплачується суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Таким чином, право на відшкодування витрат на правову допомогу передбачено лише за участь адвоката у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді.

На підтвердження судових витрат в сумі 1500 грн. позивач надавав суду розрахунок на правову допомогу, договір про надання юридичних послуг № 308 від 22 вересня 2016 року, акт про прийняття грошових коштів за надання юридичних послуг згідно договору № 308 від 22.09.2016 року та копії квитанцій № 308/1, 308/2.

Як вбачається з розрахунку витрат на правову допомогу позивачу надано правову допомогу, яка складається з таких послуг: ознайомлення з матеріалами справи 1,5 год. 750 грн. (квитанція від 24.05.2016 року); участь у судовому засіданні 1,5 год. 750 грн. (квитанція від 24.05.2016 року).

Однак ознайомлення адвоката з матеріалами справи та участь представника у судовому засіданні обєктивно не підтверджено належними доказами, що свідчить про відсутність правових підстав для відшкодування заявлених позивачем судових витрат в сумі 1500,00 грн.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, неповно встановлено обставини, що мають значення для справи, що у відповідності до статті 202 КАС України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись п.3 ч.1 ст. 198, п.4 ч.1 ст. 202, ст.ст.205, 207 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України задовольнити частково.

Постанову Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 13 червня 2017 року - скасувати.

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Міністерства оборони України щодо не призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у звязку із настанням інвалідності І групи внаслідок поранення та захворювання, повязаних з виконанням позивачем обовязків військової служби відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобовязаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» та Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Зобовязати Міністерство оборони України (код ЄДРПОУ 0034022) призначити та виплатити ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1) одноразову грошову допомогу у звязку з настанням інвалідності ІІ групи, внаслідок поранення та захворювання, повязаних із виконанням ним обовязкової військової служби, відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975 у розмірі 137 300 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у порядку, встановленому статтею 212 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Т.І. Ясенова

Суддя: А.В. Суховаров

Суддя: О.В. Головко