Справа № 200/12356/17
Суддя: Шевцова Т. В.
Дата ухвалення: 2017-07-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Провадження №2а/200/1036/17
27 липня 2017 року суддя Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська Шевцова Т.В., розглянувши заяву позивача про відстрочення сплати судового збору по адміністративній справі позовом Дніпровської міської ради до Шевченківського відділу державної виконавчої служби м.Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про скасування постанови від 17.07.2017 року про відкриття виконавчого провадження, від 17.07.2017 року про арешт майна боржника, зобов’язання вчинити певні дії, -
В С Т А Н О В И Л А:
До суду надійшла вищевказана адміністративна позовна заява, до якої долучено клопотання про відстрочення сплати судового збору.
Клопотання обґрунтовано тим, що Дніпровська міська рада є бюджетною установою та утримується за рахунок коштів місцевого бюджету, через складність процедури фінансування та перерахування органом державного казначейства коштів не має можливості вчасно, при подачі позову до суду, оплатити судовий збір.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про судовий збір», враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі. Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті. Аналогічні положення містить частина перша статті 88 КАС України.
При зверненні до суду із заявою про відстрочення або розстрочення сплати судового збору особа повинна додати до такої заяви належні документи на підтвердження факту відсутності відповідних коштів (бюджетних асигнувань) для сплати судового збору. Водночас, відсутність таких доказів чи їх неналежність є підставою для відмови в задоволенні заяви про відстрочення або розстрочення сплати судового збору (правова позиція Вищого адміністративного суду України в ухвалі від 25 вересня 2015 року (51554263).
Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух.
Так, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Осман проти Сполученого Королівства" від 28 жовтня 1998 року викладено позицію, відповідно до якої "обмеження не буде сумісним з пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не має правомірної мети і якщо відсутнє пропорційне співвідношення між вжитими засобами та поставленою метою". Таким чином, у вказаному рішенні зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.
Статтею 129 Конституції України як одну із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, отже, в тому числі й органів державної влади, то самі лише обставини, пов'язані з фінансуванням установи чи організації з Державного бюджету України та відсутністю у ньому коштів, призначених для сплати судового збору, не можуть вважатися підставою для звільнення від такої сплати.
В контексті статті 8 Закону України "Про судовий збір" відстрочення та звільнення від сплати судового збору є правом, а не обов'язком суду.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 19.06.2001 року у справі "Креуз проти Польщі" Суд зазначив, що "право на суд" не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю правовою природою потребує регулювання з боку держави. Гарантуючи сторонам право доступу до суду для визначення їхніх "цивільних прав та обов'язків", пункт 1 статті 6 залишає державі вільний вибір засобів, що використовуватимуться для досягнення цієї мети. Положення пункту 1 статті 6 про виконання зобов'язання забезпечити ефективне право може вимагати вчинення позитивних дій у різноманітних формах з боку держави; не означає воно й беззастережного права на отримання безкоштовної правової допомоги з боку держави у цивільних спорах і так само це положення не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах. Відповідно суд постановляє, що вимога сплати зборів цивільними судами у зв'язку з поданням позовів, які вони мають розглянути, не може вважатися обмеженням права доступу до суду, яке є саме по собі таким, що суперечить пункту 1 статті 6 Конвенції.
За таких обставин, залишення позову без руху для надання позивачеві можливості усунути допущені порушення не є порушенням його права на доступ до правосуддя.
За приписами ст. 16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", органи місцевого самоврядування є юридичними особами і наділяються цим та іншими законами власними повноваженнями, в межах яких діють самостійно і несуть відповідальність за свою діяльність відповідно до закону. Матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування, зокрема є доходи місцевих бюджетів та інші кошти. Місцеві бюджети є самостійними, вони не включаються до Державного бюджету України, бюджету Автономної Республіки Крим та інших місцевих бюджетів. Органи місцевого самоврядування з урахуванням місцевих умов і особливостей можуть перерозподіляти між собою на підставі договорів окремі повноваження та власні бюджетні кошти. Бюджетним кодексом України регулюються відносини, що виникають у процесі складання, розгляду, затвердження, виконання бюджетів, звітування про їх виконання та контролю за дотриманням бюджетного законодавства, і питання відповідальності за порушення бюджетного законодавства, а також визначаються правові засади утворення та погашення державного і місцевого боргу (ст. 1 БК України). У відповідно до ч. 1 ст. 43 БК України при виконанні державного бюджету і місцевих бюджетів застосовується казначейське обслуговування бюджетних коштів. Казначейство України забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України. Казначейське обслуговування бюджетних коштів передбачає: 1) розрахунково-касове обслуговування розпорядників і одержувачів бюджетних коштів, а також інших клієнтів відповідно до законодавства; 2) контроль за здійсненням бюджетних повноважень при зарахуванні надходжень бюджету, взятті бюджетних зобов'язань розпорядниками бюджетних коштів та здійсненні платежів за цими зобов'язаннями; 3) ведення бухгалтерського обліку і складання звітності про виконання бюджетів з дотриманням національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку та інших нормативно-правових актів Міністерства фінансів України; 4) здійснення інших операцій з бюджетними коштами. В органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів бюджетним установам відкриваються рахунки у встановленому законодавством порядку.
В матеріалах справи відсутні будь-які поінформування відповідного територіального органу Державної казначейської служби України про неможливість своєчасно або повно виконати платіжне доручення з перерахування судового збору.
Оскільки заявником не надано доказів на підтвердження незадовільного майнового стану або труднощів в перерахуванні коштів, оскаржувану постанову позивачем отримано 18.07.2017 року, позовну заяву складено 25.07.2017 року, а до суду передано 26.07.2017 року, при цьому позивач мав можливість завчасно подати до виконання платіжне доручення, одні лише посилання позивача не можуть вважатися достатньою підставою для відстрочення сплати судового збору за подання позову, в заяві про відстрочення сплати судового збору слід відмовити.
На підставі викладеного, керуючись ст. 88 КАС України, суд,-
В клопотанні позивача про відстрочення сплати судового збору по адміністративній справі позовом Дніпровської міської ради до Шевченківського відділу державної виконавчої служби м.Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про скасування постанови від 17.07.2017 року про відкриття виконавчого провадження, від 17.07.2017 року про арешт майна боржника, зобов’язання вчинити певні дії - відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.