Справа № 140/579/17
Суддя: Ватаманюк Р.В.
Дата ухвалення: 2017-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 140/579/17

Головуючий у 1-й інстанції: Ковганич С.В.

Суддя-доповідач: ОСОБА_1

14 листопада 2017 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Ватаманюка Р.В.

суддів: Мельник-Томенко Ж. М. Сторчака В. Ю. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Тульчинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області на постанову Тульчинського районного суду Вінницької області від 20 вересня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 (далі - позивач) до Тульчинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області (далі - відповідач) про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

Позивач 03.03.2017 звернувся до Немирівського районного суду Вінницької області з адміністративним позовом в якому просив: визнати дії управління Пенсійного фонду України у Тульчинському районі Вінницької області щодо припинення виплати ОСОБА_2, як інваліду ІІІ групи загального захворювання з 01.01.2017 не правомірними; зобовязати управління Пенсійного фонду України у Тульчинському районі Вінницької області поновити виплату пенсії, як інваліду третьої групи загального захворювання з 01.01.2017 і безстроково.

Постановою Тульчинського районного суду Вінницької області від 20.09.2017 адміністративний позов задоволено повністю.

Визнано дії Тульчинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_2, як інваліду ІІІ групи загального захворювання з 01.01.2017 неправомірними.

Зобов'язано Тульчинське об'єднане управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області поновити ОСОБА_2 виплату пенсії, як інваліду ІІІ групи загального захворювання з 01.01.2017 - безстроково.

Стягнуто на користь ОСОБА_2 за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень Тульчинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області судові витрати в розмірі 640 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 195 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що з 18.09.2008 позивач перебуває на обліку у відповідача та отримує пенсію, як інвалід ІІІ групи, відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

На даний час позивач працює на посаді голови Немирівського районного суду Вінницької області та є державним службовцем, що підтверджується копією трудової книжки.

17.02.2016 постановою Тульчинського районного суду Вінницької області відповідача зобов'язано поновити позивачу виплату пенсії, як інваліду ІІІ групи загального захворювання з 02.08.2015. Дане судове рішення набрало законної сили 19.07.2016, що підтверджується копією ухвали Вінницького апеляційного адміністративного суду від 19.07.2016.

На виконання вказаного рішення відповідач прийняв рішення про поновлення виплати пенсії за період з 02.08.2015 по 31.12.2016.

З 01.01.2017 виплата пенсії ОСОБА_2 припинена. Про даний факт позивач дізнався з листа відповідача №458/13-13/02/1 від 06.02.2017, згідно копії якого, йому було повідомлено, що виплату пенсії було припинено на підставі Закону України №1774 від 06.12.2016 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України", відповідно до якого було внесено зміни до ч. 1. ст.47 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Не погодившись з такими діями відповідача позивач звернувся до суду.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що положення ст. 47 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" про припинення виплати пенсії особам, які працюють на посадах та на умовах, передбачених Законом України "Про судоустрій і статус суддів", суттєво звужують зміст та обсяг визначених Конституцією України гарантій незалежності суддів, вони не можуть бути застосовані при нарахуванні та виплаті пенсії позивачу, який працює суддею.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з таких підстав.

Згідно абз. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV), тимчасово, по 31.12.2017: особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія п.1 ст.10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), які займають посади державної служби, визначені Законом України від 10.12.2015№ 889-VIII "Про державну службу", а також працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються.

Аналогічні зміни також внесено до положень ст. 141 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" № 2453-VI від 07.07.2010, якими було встановлено, що тимчасово, у період з 01.01.2016 по 31.12.2016, особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 ст. 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), які працюють на посадах та на умовах, передбачених цим Законом, законами України "Про прокуратуру", призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються. Після звільнення з роботи щомісячне довічне грошове утримання виплачується у повному розмірі.

Пунктом 5 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" № 213-VIII від 02.03.2015 передбачено, що у разі неприйняття до 01.06.2015 закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 01.06.2015 скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/довічне грошове утримання призначаються, зокрема відповідно до Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

08.06.2016 Конституційним Судом України прийнято рішення № 4-рп/2016 (справа №1-8/2016), яким визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення:

- частини третьої статті 141 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" №2453-VI від 07.07.2010 у редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" № 213-VIII від 02.03.2015;

- абзаців першого, другого, третього, четвертого та першого, другого речень абзацу шостого частини п'ятої статті 141 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" №2453-VI від 07.07.2010 у редакціях Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" №213-VIII від 02.03.2015, Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" №911-VIII від 24.12.2015;

- пункту 5 розділу III Прикінцеві положення Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" №213-VIII від 02.03.2015 в частині скасування з 01.06.2015 норм щодо призначення щомісячного довічного грошового утримання відповідно до Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Отже, рішенням Конституційного Суду України №4-рп/2016 від 08.06.2016 було визнано неконституційною заборону виплат пенсій, призначених відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" №1058-IV від 09.07.2003 особам, які працюють на окремих посадах, у тому числі на посаді судді відповідно до Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

У вказаному рішенні Конституційний Суд України зауважив, що закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані неконституційними, не можуть бути прийняті в аналогічній редакції, оскільки рішення Конституційного Суду України є "обов'язковими до виконання на території України, остаточними і не можуть бути оскаржені" (частина друга статті 150 Конституції України). Повторне запровадження правового регулювання, яке Конституційний Суд України визнав неконституційним, дає підстави стверджувати про порушення конституційних приписів, згідно з якими закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (частина друга статті 8 Основного Закону України).

Таким чином, на час існування спірних правовідносин Закон № 1058-IV містив норми відносно пенсії працюючих суддів, аналогічні тим, які були визнані Конституційним Судом такими, що не відповідають Основному Закону України. Тобто, зазначені норми, відносно пенсій працюючих суддів, можуть враховуватися виключно у взаємозв'язку із рішенням Конституційного Суду України № 4-рп/2016 від 08.06.2016.

Крім того, п. 25 розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про судоустрій і статус суддів" № № 1402-VIII від 05.01.2017 в редакції від 01.01.2017, тобто до внесення змін було зазначено, що право на отримання щомісячного довічного грошового утримання у розмірі, визначеному цим Законом, має суддя, який за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердив відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді), або призначений на посаду судді за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом, та працював на посаді судді щонайменше три роки з дня прийняття щодо нього відповідного рішення за результатами такого оцінювання або конкурсу.

В інших випадках, коли суддя іде у відставку після набрання чинності цим Законом, розмір щомісячного довічного грошового утримання становить 80 відсотків суддівської винагороди, обчисленої відповідно до положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (Відомості Верховної ОСОБА_1 України, 2010 р., №№ 41-45, ст. 529; 2015 р., №№ 18-20, ст. 132 із наступними змінами). За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді, але не може бути більшим ніж 90 відсотків суддівської винагороди судді, обчисленої відповідно до зазначеного Закону.

Тимчасово, по 31.12.2017, максимальний розмір щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10740 гривень.

Тимчасово, по 31.12.2017, особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), які працюють на посадах та на умовах, передбачених цим Законом, Законом України"Про прокуратуру" та які займають посади державної служби, визначені Законом України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року № 889-VIII, призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються. Після звільнення з роботи щомісячне довічне грошове утримання виплачується у повному розмірі.

Проте, 05.01.2017 набув чинності Закон України "Про Вищу раду правосуддя" від 21.12.2016, яким пункт 25 розділу ХII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про судоустрій і статус суддів" № 1402-VIII від 05.01.2017 викладено в такій редакції: "25. Право на отримання щомісячного довічного грошового утримання у розмірі, визначеному цим Законом, має суддя, який за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердив відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначений на посаду судді за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом, та працював на посаді судді щонайменше три роки з дня прийняття щодо нього відповідного рішення за результатами такого кваліфікаційного оцінювання або конкурсу.

В інших випадках, коли суддя іде у відставку після набрання чинності цим Законом, розмір щомісячного довічного грошового утримання становить 80 відсотків суддівської винагороди, обчисленої відповідно до положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (Відомості Верховної ОСОБА_1 України, 2010, №№ 41-45, ст. 529; 2015, №№ 18-20, ст. 132 із наступними змінами). За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді, але не може бути більшим ніж 90 відсотків суддівської винагороди судді, обчисленої відповідно до зазначеного Закону".

Таким чином, внесеними змінами не передбачено обмеження у призначені пенсії/щомісячного довічного грошового утримання особам, які працюють на посадах та на умовах, передбачених Законом України "Про судоустрій і статус суддів".

При цьому, суд першої інстанції доречно посилався на роз'яснення, наведені у Постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01.11.1996 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", оскільки Конституція України, як зазначено в статті 8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акта прямої дії. Судові рішення мають ґрунтуватися на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй. Суд безпосередньо застосовує Конституцію у разі, коли зі змісту норм Конституції не випливає необхідність додаткової регламентації її положень законом.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апелянта не спростовують правомірності рішення суду першої інстанції.

За таких обставин, судова колегія апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції в повній мірі надав оцінку усім вказаним обставинам та зібраним по справі доказам, у зв'язку із чим, ухвалив законне та обґрунтоване рішення, а тому колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу Тульчинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області залишити без задоволення, а постанову Тульчинського районного суду Вінницької області від 20 вересня 2017 року - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. ст. 212, 254 КАС України.

Головуючий ОСОБА_1

Судді ОСОБА_3 ОСОБА_4