Справа № 591/773/17
Суддя: Бурда Б. В.
Дата ухвалення: 2017-11-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 591/773/17
Провадження № 2-а/591/266/17
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 листопада 2017 року Зарічний районний суд м. Суми в складі:

головуючого судді Бурда Б.В,

при секретарі Сітало Я.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту містобудування та земельних відносин Сумської міської ради, третя особа: Голова ліквідаційної комісії департаменту містобудування та земельних відносин Сумської міської ради про стягнення середнього заробітку та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач свої вимоги мотивує тим, що постановою Зарічного районного суду м.Суми від 07 вересня 2016 року він був поновлений на роботі в департаменті містобудування та земельних відносин Сумської міської ради на посаді заступника начальника відділу правового та кадрового забезпечення. Вказане рішення суду підлягало негайному виконанню, але, оскільки в добровільному порядку не виконувалось, він був вимушений звернутись до ВДВС. Під час примусового виконання судового рішення органами Державної виконавчої лсжуби, рішення суду в частині його поновлення на роботі також виконане не було і він до цього часу у належний спосіб не поновлений на роботі. Зазначив, що в наслідок тривалого невиконання рішення суду про поновлення на роботі він позбавлений джерел існування, вимушений позичати кошти та прикладати додаткових зусиль до організації свого життя, чим йому завдано моральну шкоду. Тому просить стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки виконання рішення суду з 07.09.2016 року по 23.11.2017 року в розмірі 57904,25 грн. з утриманням з вказаних сум податків, обовязкових зборів та платежів та 50000 грн. на відшкодування завданої моральної шкоди.

Позивач в судовому засіданні позов підтримав та пояснив, що 27.12.2016 року він передав трудову книжку для здійснення запису про поновлення, а 29.12.2016 року він отримав трудову книжку з записами № 15 та №16. Прийшов до 3-ї особи з питанням коли його поновлять на роботу, його запросили на засідання ліквідаційної комісії 11.01.2017 року де його звільнили та зробили відповідний запис №17 в трудову книжку. Трудову книжку отримав 11.01.2017 року. Рішення про звільнення його з 11.01.2017 року він не оскаржував. Інших коштів, окрім зазначених у рішенні про поновлення на роботі, йому не виплачувалося.

Представник відповідача - Голова комісії з ліквідації Департаменту містобудування та земельних відносин Сумської міської ради ОСОБА_2 позов заперечив та зазначив, що рішення суду про поновлення позивача на роботі було виконане, а твердження позивача про те, що його не поновили на роботі не відповідають дійсності. Також зазначив, що після поновлення на роботі, позивача вже знову було звільнено та дане рішення ні ким не оскаржувалося. Просить відмовити у задоволенні позову.

Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши подані суду докази, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Судом встановлено, що постановою Зарічного районного суду м. Суми від 07 вересня 2016 року позивача поновлено на роботі у Департаменті містобудування та земельних відносин Сумської міської ради на посаді заступника начальника відділу правового та кадрового забезпечення з 07 травня 2016 року та стягнуто з Департаменту містобудування та земельних відносин Сумської міської ради на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 16137,25 грн.. При цьому, допущено негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць (а.с. 15-35 т. 1).

Судовим розглядом встановлено, що Департаментом містобудування та земельних відносин Сумської міської ради на підтвердження факту виконання вказаного вище судового рішення суду першої інстанції, державному виконавцю наданий витяг з протоколу № 12 засідання комісії з ліквідації департаменту містобудування та земельних відносин Сумської міської ради від 13.09.2016 р., згідно п. 1 якого поновлено позивача на роботі на посаді заступника начальника відділу правового та кадрового забезпечення (поза штатом) з 07.05.2016 р.

З урахуванням наведеного, відповідач вважав, що ним постанова Зарічного районного суду м. Суми про поновлення позивача на роботі виконана у повному обсязі.

Суд зазначає, що відповідно до ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

За правилами ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Положеннями ст. 236 КЗпП України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Вказане положення закону не містить застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі в разі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткові дії, зокрема пред'явлення рішення до примусового виконання, що вказує на його бажання бути поновленим на роботі.

Відповідно до ч. 1 ст. 255 КАС України постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Згідно з ч. 2 ст. 257 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

При цьому, п. 3 ч. 1 ст. 256 КАС України передбачено, що постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

Положеннями ч. 4 ст. 257 КАС України встановлено що примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження», примусове виконання рішень покладається на Державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Суд зазначає, що правова природа діяльності органів державної виконавчої служби та її основне призначення полягає саме в примусовому виконанні рішень суду, в тому числі постанов судів про поновлення на посадах у відносинах публічної служби, які набрали законної сили, що і є підставою для негайного їх виконання. Добровільне виконання рішення суду боржником є його законодавчо встановленим обов'язком. Зокрема, зазначений обов'язок не є похідним від дій особи (подання заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження, тощо), яку поновлено на роботі. В таких випадках держава в особі органу державної виконавчої служби несе відповідальність за виконання остаточних судових рішень.

Вищезазначене спростовує посилання відповідача на те, що позивач мав проявити ініціативу на поновлення його на посаді, з огляду на те, обов'язок відповідача негайно виконати рішення суду не пов'язаний з пред'явленням стороною виконавчого листа до виконання чи вчинення ним якихось інших дій.

Крім того, Європейський суд з прав людини у своїй практиці, зокрема, у пунктах 46, 48, 51, 53, 54 рішення від 15.10.2009 р. у справі «ОСОБА_3 проти України» (заява № 40450/04) зазначив, що від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання. Відповідний державний орган, який було належним чином поінформовано про таке судове рішення, повинен вжити всіх необхідних заходів для його дотримання або передати його іншому компетентному органу для виконання. Заявникові не можна дорікати за неподання до державної виконавчої служби заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження. Право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок. Відповідно необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов'язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Саме на державу покладено обов'язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

При цьому, відповідно до роз'яснень Пленум Верховного Суду України у пункті 34 постанови від 06.11.1992 р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Судом встановлено, що відповідачем було надано витяг з протоколу № 12 засідання комісії з ліквідації департаменту містобудування та земельних відносин Сумської міської ради, згідно якого позивача поновлено на роботі на посаді заступника начальника відділу правового та кадрового забезпечення (поза штатом) з 07.05.2016 р.

При цьому, представник відповідач та 3-я особа зазначили, що поновити позивача за його колишнім робочим місцем у нежитлових приміщеннях по вул. Горького,21 у м. Суми було не можливо, оскільки, станом на вересень 2016 р. нежитлові приміщення за адресою: м. Суми вул. Горького, 21 (колишнє місце розташування департаменту містобудування) були передані у користування іншим виконавчим органам Сумської міської ради, тому і було визначено робоче місце позивача у кабінеті 4 будинку 2, пл. Незалежності, у м. Суми. Що стосується «конкретно визначеної посади, а не «поза штатом»», рішенням комісії з ліквідації (протокол № 12) позивача було поновлено саме на посаді з якої його було звільнено.

Суд зазначає, що прийняття протоколу № 12 засідання комісії з ліквідації департаменту містобудування та земельних відносин Сумської міської ради не може вважатися виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі, оскільки трудовим законодавством передбачено видання наказу про поновлення на роботі і лише прийняття такого рішення є правомірним способом відновлення порушеного права працівника про поновлення його посаді, що свідчить про те, що Департаментом містобудування та земельних відносин Сумської міської ради постанова Зарічного районного суду м. Суми від 07 вересня 2016 року про поновлення позивача на роботі не виконана у спосіб і порядок, що визначені законодавством про працю і самим рішенням суду.

Стосовно посилання відповідача на приписи статті 236 КЗпП України, а саме те, що у разі затримки виконання рішення суду, суд який розглядав трудовий спір про поновлення на посаді, виносить ухвалу про виплату середнього заробітку за час затримки, а не розглядає новий позов, суд зазначає, що суд за приписами КАС України не наділений правом у разі затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі приймати рішення про виплату середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення, у межах розгляду справи щодо поновлення. Тобто, позовна вимога публічних службовців про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу при затримці виконання судового рішення про поновлення на роботі, фактично стосується іншого обставин та розглядається судом окремо за відповідним позовом.

Не заслуговують на увагу й посилання представника відповідача та 3-ї особи на те, що при вирішенні спору не можуть бути застосовані положення ст. 236 КЗпП України, а мають застосовуватися положення ст. 99 КАС України.

Відповідно до правової позиції, викладеної Верховним Судом України у постанові від 01.07.2015 р. у справі № 6-435цс15, «...законодавець передбачає обов'язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов'язок полягає у тому, що у роботодавця обов'язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися. Виходячи з лексичного значення (тлумачення) поняття «затримка», як «зволікання», «проволока», за змістом норм статті 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення».

Відповідно до ч. 1 ст. 244-2 КАС України такий висновок Верховного Суду України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Згідно ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з і належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Зміст вказаних вище правових норм свідчить про те, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Згідно зі ст. 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30.06.1961 р., термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Цьому визначенню відповідає поняття заробітної плати, передбачене у частині першій статті 94 Кодексу і частині першій статті 1 Закону, як винагороди, обчисленої, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Аналізуючи положення трудового законодавства в контексті конституційного звернення, Конституційний Суд України виходить з того, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов'язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов'язків.

Праву працівника на належну заробітну плату кореспондує обов'язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник, у разі порушення законодавства про оплату праці, має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.

Таким чином, під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Конституційним Судом України констатовано, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати.

Зважаючи на наведені вище обставини, суд вважає, що відповідач у належний спосіб не виконав рішення суду про поновлення на роботі, а відтак позивач має право вимагати виплати йому середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення.

При цьому суд враховує те, що рішенням комісії з ліквідації департаменту містобудування та земельних відносин Сумської міської ради від 11 січня 2017 року (протокол № 27) позивача з 11 січня 2017 року звільнено з посади заступника начальника відділу правового та кадрового забезпечення Департаменту містобудування та земельних відносин у звязку з ліквідацією департаменту з виплатою вихідної допомоги та без проведення розрахунку компенсації за невикористану відпустку та заробітну плату за період з 13.09.2016 року по 11.01.2017 року через відсутність позивача на робочому місці. (т. 1 а.с. 39)

Як вбачається з копії трудової книжки позивача, яка була надана самим позивачем, до неї внесений відповідний запис про звільнення з 11.01.2017 року за № 17. Сам позивач у судовому засіданні підтвердив той факт, що йому було відомо про прийняття такого рішення та він його не оскаржував, а став на облік до центру зайнятості населення.

У звязку з чим, суд вважає що середній заробіток за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі позивач має бути обрахований за період з 07.09.2016 року по 11.01.2017 року.

Рішенням Зарічного районного суду м.Суми від 07.09.2016 року встановлено, що середньоденна заробітна плата позивача становить 189,85 грн. (а.с. 27), а тому суд вважає необхідним при визначенні середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду проводити розрахунок середньоденної заробітної плати позивача саме із вказаного розміру.

У період затримки виконання судового рішення з 07.09.2016 року по 11.01.2017 року, обліковується 88 робочих днів, а відтак розмір середнього заробітку позивача за вказаний період становить 16706,80 грн., з яких при виплаті мають бути проведенні утримання податків та інших обовязкових зборів та платежів.

Суд вважає, що відсутні підстави для задоволення позову в частині стягнення на користь позивача грошової компенсації завданої йому моральної шкоди, оскільки позивач не надав належних і допустимих доказів на підтвердження зазначених у позові обставин того, що у зв'язку з неправомірними діями відповідача він зазнав моральних страждань.

При цьому, суд вважає, що констатація порушеного права позивача та її захист шляхом стягнення середнього заробітку за весь час затримки виконання постанови суду є достатньо справедливою сатисфакцією за будь-яку моральну шкоду, яку зазнав позивач, в тому числі повязану з позичанням коштів.

За наведених обставин суд приходить до висновку про часткове задоволення заявленого позову.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 10, 11, 71, 72, 94, 160-163 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Департаменту містобудування та земельних відносин Сумської міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення його на роботі за період з 07.09.2016 року по 11.01.2017 року в розмірі 16706,80 грн. з утриманням з вказаної суми при виплаті податків та інших обов'язкових зборів та платежів.

В задоволенні позову в іншій частині відмовити за необґрунтованістю вимог.

Постанову суду може бути оскаржено до Харківського апеляційного адміністративного суду через Зарічний районний суд м. Суми, шляхом подачі скарги в десятиденний строк з дня отримання її повного тексту.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст постанови виготовлено 26 листопада 2017 року Суддя