Справа № 161/6961/17
Суддя: Глушко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2017-11-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2017 рокуЛьвів№ 876/8012/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Глушка І.В.,

суддів: Макарика В.Я., Судової-Хомюк Н.М.,

за участю секретаря судового засідання: Омеляновської Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Луцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Волинської області на постанову Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 червня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Луцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Волинської області про визнання дій протиправними та зобовязання здійснити перерахунок щомісячного грошового утримання судді у відставці,-

ВСТАНОВИВ:

04 травня 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідача - Луцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Волинської області, у якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог (а.с.45) просив визнати дії щодо призначення та виплати щомісячного довічного грошового утримання у розмірі 86% від заробітної плати працюючого судді протиправними, зобовязати зарахувати до стажу роботи судді період проходження строкової військової служби, половину навчання у вищому навчальному закладі та службу в органах внутрішніх справ, здійснити перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання в розмірі 90% грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, з 23 грудня 2016 року із суми 29920 грн без обмеження граного розміру із врахуванням виплачених сум.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що пенсійним органом всупереч вимог, встановлених Указом Президента України «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів» від 10 липня 1995 року №584/95, п.3-1 постанови Кабінету Міністрів України «Про оплату праці та щомісячно грошове утримання суддів» від 03.09.2005 року № 865 та ч. 4 ст. 43 Закону України «Про статус суддів», не враховано періоди проходження строкової військової служби, навчання у вищому навчальному закладі та службу в органах внутрішніх справ.

Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 червня 2017 року адміністративний позов задоволено.

Визнано дії Луцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Волинської області щодо призначення і виплати ОСОБА_1, судді у відставці, щомісячного грошового утримання у розмірі 86 відсотків від заробітної плати працюючого судді протиправними. Зобов'язано Луцьке обєднане управління Пенсійного фонду України Волинської області зарахувати ОСОБА_1 до стажу роботи, що дає право судді на відставку, половину навчання у вищому навчальному закладі, стаж роботи органах внутрішніх справ Волинської області терміном 4 роки 04 місяці 05 днів та календарний період 2 роки 22 дні проходження строкової військової служби.

Зобов'язано Луцьке об'єднане управління Пенсійного фонду України Волинської області здійснити перерахунок та виплату судді у відставці ОСОБА_1 щомісячне грошове утримання в розмірі 90% грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, з 23 грудня 2016 року із суми 29 920 (двадцять дев'ять тисяч дев'ятсот двадцять) грн, без обмеження граничного розміру, із врахуванням раніше виплачених сум.

Постанова мотивована тим, що позивач працював суддею в період дії спеціальних Законів України «Про статус суддів» від 15.12.1992, з наступними змінами, Постанови Кабінету Міністрів України №865 від 03.09.2005 та «Про судоустрій і статус суддів» в редакції від 07.07.2010, з наступними змінами, які давали йому право на відставку та довічне грошове утримання, з урахуванням стажу роботи суддею і відповідного віку, суд вважає, що він на підставі вказаних законів і п. 9 ст. 126 Конституції України набув право на відставку з призначенням щомісячного довічного грошового утримання або право на призначення пенсії у порядку та на вищезазначених умовах.

Вирішуючи питання про задоволення позовних вимог, виходячи з положень ст. 22 Конституції України, згідно з якими при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, суд вважає обґрунтованими доводи ОСОБА_1 про те, що він має право на отримання щомісячного довічного грошового утримання в розмірі, передбаченому ч. 3 ст. 138 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI.

Розмір довічного грошового утримання повинен складати 90% заробітної плати судді, який працює на відповідній посаді, без обмеження граничного розміру. Зміни в законодавстві, які суттєво звужують соціальні права судді у відставці і суперечать Конституції України, а також нормам міжнародного права, не можуть бути підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову.

Не погоджуючись із постановою суду, відповідач оскаржив її в апеляційному порядку. Вважає, що постанова прийнята з неповним зясуванням обставин справи, з порушенням норм матеріального і процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, зокрема, зазначає, що оскільки щомісячне довічне грошове утримання ОСОБА_1 призначено 24.12.2016, слід застосовувати законодавство, що є чинним на час призначення. Відповідно до ст.137 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 02.06.2016 зарахування до стажу роботи на посаді судді період строкової військової служби, період навчання у вищому навчальному закладі та період роботи в органах внутрішніх справ не передбачено. Розрахований позивачу стаж роботи становить 23 роки 11 місяців 11 днів та після приведення справи у відповідність згідно чинного законодавства розмір його довічного грошового утримання становить 25731,20 грн від посадового окладу, розрахований як 86 % від 29920,00 грн.

В судове засідання сторони не зявились, хоча були повідомлені належним чином про час та місце розгляду справи у суді, а тому суд вважає за можливе розглянути справу без їх участі та відповідно до вимог ч.1 ст. 41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювати.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції достовірно встановлено, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 згідно з рішенням рішення ОСОБА_2 ради юстиції №3134/о/15-16 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді апеляційного суду Волинської області у відставку» на підставі поданої ним заяви про відставку звільнено з посади судді Апеляційного суду Волинської області. Відповідно до наказу голови апеляційного суду Волинської області від 13.12.2016 № 9.7/20 ОСОБА_1 відрахований із штату працівників апеляційного суду 23.12.2016.

На звернення позивача із заявою про призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 23.12.2016, Луцьким об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України Волинської області, покликаючись но ст.135 Закону України «Про судоустрій та статус суддів»№2453-VI від 07.07.2010, розяснено, що період перебування на строковій службі в Збройних силах СРСР не зараховується до стажу роботи на посаді судді, та повідомлено, що обрахований пенсійним органом стаж роботи, з якого призначено позивачу щомісячне довічне грошове утримання, становить 23 роки 11 місяців 11 днів.

Позивач, вважаючи, дії пенсійного органу щодо призначення і виплати щомісячного довічного грошового утримання протиправними, звернувся до суду з метою захисту свого порушеного права.

Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального та процесуального права, з огляду на таке.

Відповідно до п. 25 розділу XII Прикінцеві та перехідні положення Закону України Про судоустрій та статус суддів № 1402-VІІ від 02 червня 2016 року у випадках, коли суддя іде у відставку після набрання чинності цим Законом, розмір щомісячного довічного грошового утримання становить 80 відсотків суддівської винагороди, обчисленої відповідно до положень Закону України Про судоустрій і статус суддів. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді, але не може бути більшим ніж 90 відсотків суддівської винагороди судді, обчисленої відповідно до зазначеного Закону.

Згідно із абзацом четвертим пункту 34 цього ж розділу (який набув чинності 05 січня 2017 року) судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання).

Відповідно до частини третьої статті 138 Закону України від 07.07.2010 № 2453-VI Про судоустрій і статус суддів (далі Закон № 2453-VI) щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання.

Водночас, згідно зі статтею 135 Закону № 2453-VI до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді: 1) судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України; 2) члена ОСОБА_2 ради юстиції, ОСОБА_2 кваліфікаційної комісії суддів України; 3) судді у судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.

При цьому, відповідно до вимог пункту 11 Прикінцевих положень Закону № 2453-VI (в редакції від 07.07.2010) судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом.

Згідно із частиною четвертою статті 43 Закону України Про статус суддів від 15.12.1992 № 2862-ХІІ (в редакції, чинній станом на час набрання чинності Законом № 2453-VI в редакції від 07.07.2010) до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, державних арбітрів, арбітрів відомчих арбітражів України, зараховується також час роботи на посадах суддів і арбітрів у судах та державному і відомчому арбітражі колишнього СРСР та республік, що раніше входили до складу СРСР, час роботи на посадах, безпосередньо повязаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України, в обласних судах, Київському і Севастопольському міських судах, Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях, за діяльністю арбітражів у Державному арбітражі України, ОСОБА_2 арбітражному суді України, а також на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років.

Поряд з цим, спірні правовідносини урегульовані й постановою Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 № 865 Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів (в редакції, що діяла на день набрання чинності Законом № 2453-VI), пунктом 3-1 якої було передбачено зарахування до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половини строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та календарного періоду проходження строкової військової служби.

Відповідно до ч.1 ст.69 Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС України), доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Згідно ч.1 ст.71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Суд оцінює належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

З наявних в матеріалах справи доказів слідує, що пенсійним органом стаж роботи на посаді судді позивачу обраховано відповідно до ст. 135 Закону України «Поро судоустрій та статус суддів» №2453-VI від 07.07.2017 23 роки 11 місяців 11 днів.

Позивачу було повідомлено, що розмір призначеного щомісячного довічного грошового утримання становить 86% заробітку, а отже при його визначенні взято до уваги лише стаж на посаді судді.

Натомість судом першої інстанції встановлено, що загальний стаж роботи, що дає ОСОБА_1 право на відставку та отримання щомісячного грошового утримання, становить 32 роки 4 місяці 27 днів, який складається із роботи на посадах судді Рожищенського районного суду Волинської області з 21.12.1992 по 20.09.2005, що становить 12 років 09 місяців, судді Апеляційного суду Волинської області з 21.09.2005 по 23.12.2016, що становить 11 років 03 місяці 03 дні, а також календарний період проходження строкової служби в Збройних Силах СРСР з 19.11.1980 по 10.12.1982, що становить 2 роки 22 дні; половини навчання у вищому навчальному вузі (денна форма навчання), що становить 1 рік 10 місяців 27 днів, та служба в органах внутрішніх справ (на посаді слідчого) з 01.08.1988 по 06.01.1993, що становить 4 роки 05 місяців 05 днів.

Так, відповідно до п. «д» ч. 3 ст. 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення», до стажу роботи зараховується також навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.

У ст. 2 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» зазначено, що військова служба є державною службою особливого характеру час проходження військової служби зараховується громадянам України до стажу роботи за спеціальністю.

Згідно зі ст.4 Закону України «Про правонаступництво України» від 12.09.1991 органи державної влади і управління, органи прокуратури суди та арбітражні суди, сформовані на підставі Конституції (Основного Закону) Української РСР, діють в Україні до створення органів державної влади і управління, органів прокуратури, судів і арбітражних судів на підставі нової Конституції України.

Відповідно до статей 29, 61 Конституції Української РСР від 20.04.1978 з метою захисту соціалістичних завоювань, мирної праці радянського народу, суверенітету і територіальної цілісності держави створено Збройні Сил СРСР і встановлено загальний військовий обовязок.

З 1991 року з набуттям незалежності України та прийняттям відповідного українського законодавства, відповідні правові інститути були реформовані в елементи забезпечення суверенітету незалежної України Збройні Сили України та загальний військовий обовязок громадян України (згідно зі змінами до Конституції України Законом № 2480-12 від 19.06.1992 та у подальшому ст.ст. 17, 65 Конституції України від 28.06.1996).

Таким чином, проходження позивачем військової служби у лавах Збройних Сил СРСР є тотожним за своєю природою видом суспільної діяльності (державною службою особливого характеру на користь держави, правонаступництво за якою проголосила Україна) та тягне аналогічні правові наслідки.

Відповідно до Указу Президента України «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів» від 10 липня 1995 року №584/95 р. та п.3-1 постанови Кабінету Міністрів України «Про оплату праці та щомісячно грошове утримання суддів» від 03.09.2005 року № 865 до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах та календарний період, проходження строкової військової служби.

Тобто, законодавством, що діяло на день набрання чинності Законом № 2453-VI, було передбачено зарахування спірних періодів роботи позивача до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання в розмірі 90% грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, без обмеження граничного розміру, оскільки він був обраний на посаду до набрання чинності цим Законом.

Водночас визначення часу реалізації права на відставку є виключно правом позивача і не обмежується у часі, не враховуючи граничного віку. Зазначеним правом ОСОБА_1 скористався, подавши відповідну заяву на адресу ОСОБА_2 Юстиції, яка була задоволена. Рішенням ОСОБА_2 ради юстиції № 3134/о/15-16 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді апеляційного суду Волинської області у відставку» у зв'язку із поданням заяви про відставку звільнено з посади судді Апеляційного суду Волинської області, відповідно до п. 9 ч. 5 ст. 126 Конституції України.

Також апеляційний суд не бере до уваги покликання відповідача на втрату законної сили окремими підзаконними актами, з огляду на таке.

Конституційний суд України в рішенні від 08.06.2016 № 4-рп/2016 визначив, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності суддів.

У звязку з ухваленням Рішення Конституційного Суду України № 4-рп/2016 від 08.06.2016 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень статті 141 Закону України Про судоустрій і статус суддів та положень пункту 5 розділу ІІІ Прикінцеві положення Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення визнано неконституційними окремі норми статті 141 Закону України Про судоустрій і статус суддів.

Зокрема, частиною четвертою резолютивної частини Конституційний Суд України вказав наступний порядок виконання рішення: частина третя статті 141 Закону України Про судоустрій і статус суддів від 07.07.2010 № 2453-VI у редакції Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 02.03.2015 № 213-VIII, яка суперечить Конституції України, не підлягає застосуванню як така, що втратила чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

В межах спірних правовідносин застосуванню підлягає частина третя статті 141 Закону України Про судоустрій і статус суддів від 07.07.2010 № 2453-VI до внесення змін Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 02.03.2015 № 213-VIII, тобто у редакції Закону України Про забезпечення права на справедливий суд від 12.02.2015 № 192-VIII, а саме: Щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80% грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не може бути більшим ніж 90% заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання. У разі зміни грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання.

Отже судді, стаж роботи яких на момент набрання чинності Законом України Про забезпечення права на справедливий суд надавав право на певний розмір щомісячного довічного грошового утримання із набуттям чинності вказаним законом право на отримання такого грошового утримання не втрачають.

Слід зазначити, що згідно із частиною першою статті 126 Конституції України незалежність і недоторканність суддів гарантується Конституцією і Законами України.

Відповідно до частини сьомої статті 48 Закону України Про судоустрій і статус суддів від 02.06.2016 № 1402-VIII, яка урегульовує незалежність судді, при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України та законом гарантій незалежності судді.

Про те, що гарантії незалежності суддів не можуть бути звужені чи скасовані під час прийняття нових законів і внесення змін до чинних, також неодноразово зазначав у своїх рішеннях і Конституційний Суд України, зокрема: № 4-рп/2016 від 08.06.2016, № 3-рп/2013 від 03.06.2013, № 10-рп/2008 від 22.05.2008, № 8-рп/2005 від 11.10.2005.

На підставі аналізу норм законодавства та обставин справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку що вірним способом відновлення порушених прав позивача є зобов'язання відповідача зарахувати ОСОБА_1 до стажу роботи, що дає право судді на відставку половину навчання у вищому навчальному закладі, стаж роботи органах внутрішніх справ Волинської області терміном 4 роки 04 місяці 05 днів та календарний період 2 роки 22 дні проходження строкової військової служби та та здійснити перерахунок та виплату судді у відставці ОСОБА_1 щомісячного грошового утримання в розмірі 90% грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, з 23 грудня 2016 року із суми 29 920 (двадцять дев'ять тисяч дев'ятсот двадцять) грн, без обмеження граничного розміру, із врахуванням раніше виплачених сум.

Відповідно до частини першої статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції повністю виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин вірно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення законного рішення, яке скасуванню не підлягає.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції у третьому абзаці резолютивної частини постанови допущено описку, а саме невірно зазначено найменування відповідача, а саме «Луцьке обласне управління Пенсійного фонду України» замість вірного «Луцьке об'єднане управління Пенсійного фонду України Волинської області», що підлягає виправленню відповідно до вимог ст.169 КАС України.

Керуючись частиною 3 статті 160, статтями 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Луцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Волинської області залишити без задоволення, а постанову Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 червня 2017 року у справі № 161/6961/17 без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили, а у разі складення ухвали в повному обсязі відповідно до ст. 160 КАС України з дня складення ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя ОСОБА_3
судді ОСОБА_4
ОСОБА_5

Ухвала складена в повному обсязі 21.11.2017.