Справа № 826/6840/16
Суддя: Кармазін О.А.
Дата ухвалення: 2017-11-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

24 листопада 2017 року 10:50 № 826/6840/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Кармазіна О.А., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доГоловного управління Національної поліції в Київській області
про поновлення на роботі, зобов'язання вчинити дії та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу,-
В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернувся ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач/ОСОБА_1.) до Головного управління Національної поліції в Київській області (далі по тексту - відповідач/ГУНП в Київській області), в якому, враховуючи заяву про уточнення позовних вимог від 17.01.2017 року, просить:

1) зобов'язати ГУНП в Київській області скасувати Наказ №14 о/с від 21.01.2016 року в частині, - «Відповідно до Закону України «Про Національну поліцію» звільнити зі служби в поліції у запас (з постановкою на військовий облік) за статтею 77, п. 1, пп. 7 (за власним бажанням) майора поліції ОСОБА_1 (М-028572), старшого інспектора з особливих доручень Управління превентивної діяльності, 21 січня 2016 року. Вислуга років на день звільнення: календарна - 23 роки 11 місяців 23 дні; пільгова - немає.»;

2) поновити ОСОБА_1 на посаді старшого інспектора з особливих доручень Управління превентивної діяльності;

3) стягнути з ГУНП в Київській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 84 610,26 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що перебуваючи під тиском керівництва та атестаційної комісії 19.01.2016 року був змушений подати рапорт про звільнення за власним бажанням. Водночас, 29.01.2016 року на підставі свідоцтва про хворобу знову звернувся до начальника ГУНП в Київській області з рапортами, в яких просив залишити рапорт про звільнення за власним бажанням від 19.01.2016 року без розгляду та звільнити його з органів поліції в зв'язку із наявністю хвороби, яка перешкоджає в повній мірі виконувати свої функціональні обов'язки.

Однак, як зазначає позивач, вже 21.01.2016 року, тобто до спливу граничного строку від дня подання позивачем рапорту та без врахування поданих в подальшому рапортів про зміну підстав для звільнення, відповідачем прийнято оскаржуваний Наказ №14 о/с про звільнення ОСОБА_1 з посади старшого інспектора з особливих доручень Управління превентивної діяльності за статтею 77, п. 1, пп. 7 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням), що, на думку позивача, свідчить про протиправність такого наказу.

Позивач та його представник під час судового розгляд справи позовні вимоги підтримали та просили задовольнити з підстав, викладених в адміністративному позові.

Представник відповідача в ході розгляду справи проти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі, з підстав, викладених у письмових запереченнях. Зокрема, посилався на те, що позивачем подано рапорт про звільнення за власним бажанням, який був завізований та поданий до кадрової служби, а відтак звільнення позивача за власним бажанням відповідає положенням Закону України «Про Національну поліцію», яким не передбачено строків для реалізації такого рапорту.

Виходячи з положень ч. 4 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі по тексту - КАС України), враховуючи відсутність заперечень з боку сторін, у судовому засіданні 16.11.2017 року судом ухвалено про продовження розгляду справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані матеріали, заслухавши пояснення присутніх представників сторін, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Майор міліції ОСОБА_1 працював на посаді старшого інспектора з особливих доручень Управління превентивної діяльності ГУНП в Київській області.

19.01.2016 року позивачем на ім'я начальника ГУНП в Київській області подано рапорт про звільнення з органів поліції за власним бажанням, який того ж дня зареєстрований в журналі обліку вхідних документів та завізований.

Наказом начальника ГУНП в Київській області 21.01.2016 року №14 о/с звільнено ОСОБА_1 зі служби в поліції у запас (з постановкою на військовий облік) згідно пп. 7 п. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням). З вказаним наказом про звільнення, як стверджує позивач та не спростовано відповідачем, позивач ознайомився лише 05.03.2016 року.

Також, 29.01.2016 року на ім'я начальника ГУНП в Київській області позивачем подано два рапорти, в яких останній просив раніше поданий рапорт про звільнення зі служби в органах поліції за власним бажанням не розглядати та звільнити його з органів поліції в зв'язку із наявністю хвороби, яка перешкоджає в повній мірі виконувати свої функціональні обов'язки. Рапорти того ж дня зареєстровані в журналі обліку вхідних документів.

05.03.2016 року позивачем отримано лист т.в.о. начальника Управління кадрового забезпечення ГУНП в Київській області (вих. від 26.02.2016 року), у якому позивача повідомлено, що наказом від 21.01.2016 року №14 о/с його звільнено в запас згідно пп. 7 п. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію», а також зазначено, що питання стосовно внесення змін до пункту наказу Головного управління потребує додаткового вивчення.

Вирішуючи з урахування вищенаведеного спір по суті, суд зазначає наступне.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України врегульовано Законом України «Про Національну поліцію».

Відповідно до вимог ст. 1 цього Закону Національна поліція України (далі - поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом.

Відповідно до вимог ст. 3 Закону України «Про Національну поліцію» у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.

Згідно з приписами ст.58 Закону України «Про Національну поліцію» призначення на посаду поліцейського здійснюється безстроково (до виходу на пенсію або у відставку), за умови успішного виконання службових обов'язків.

У відповідності до ст. 59 Закону України «Про Національну поліцію» служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Час проходження служби в поліції зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.

Видавати накази по особовому складу можуть керівники органів, підрозділів, закладів та установ поліції відповідно до повноважень, визначених законом та іншими нормативно-правовими актами, та номенклатурою посад, затвердженою Міністерством внутрішніх справ України.

Порядок підготовки та видання наказів щодо проходження служби в поліції встановлює Міністерство внутрішніх справ України.

Відповідно до вимог ст. 60 цього Закону проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Частиною 1 ст. 77 Закону встановлено, що поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється: 1) у зв'язку із закінченням строку контракту; 2) через хворобу - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції; 3) за віком - у разі досягнення встановленого для нього цим Законом граничного віку перебування на службі в поліції; 4) у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів; 5) через службову невідповідність; 6) у зв'язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України; 7) за власним бажанням; 8) у зв'язку з переходом у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств (організацій); 9) у зв'язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі; 10) у разі набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов'язаного з корупцією, або кримінального правопорушення; 11) у зв'язку з набуттям громадянства або підданства іншої держави.

Разом з тим, розділом XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

З правового аналізу зазначених норм вбачається, що національна поліція є структурою Міністерства внутрішніх справ і в питаннях своєї діяльності та проходження служби поліцейськими керується в тому числі і нормативно-правовими актами Міністерства внутрішніх справ. Отже, нормативно-правові акти, які прийняті до утворення поліції і не суперечать законодавству про останню, мають застосовуватися, як норми спеціального права, до правовідносин, що виникають з приводу проходження служби поліцейськими до прийняття відповідних нормативно-правових актів.

Спеціальним актом законодавства, нормами якого врегульовані спірні правовідносини та чинним на час виникнення спірних правовідносин є Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.1991 № 114 (далі - Положення №114).

Так, пунктом 62 Положення №114 визначено, що звільнення осіб рядового і начальницького складу зі служби провадиться:

а) у запас Збройних Сил (з постановкою на військовий облік), якщо звільнені особи не досягли граничного віку, встановленого Законом України "Про військовий обов'язок і військову службу" для перебування в запасі осіб, які мають військові звання і за станом здоров'я придатні до військової служби;

б) у відставку, якщо звільнені особи досягли граничного віку, встановленого Законом України "Про військовий обов'язок і військову службу" для перебування в запасі осіб, які мають відповідні військові звання або визнані військово-лікарськими комісіями непридатними за станом здоров'я до військової служби (із зняттям з військового обліку).

Підпунктом "ж" пункту 64 Положення№114 передбачено, що особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов'язків.

Таким чином, звільнення зі служби за власним бажанням відповідно до зазначеної правової норми можливо при наявності двох обов'язкових умов: 1) власного бажання особи, яка проходить службу, для дострокового звільнення; 2) наявності причин, що перешкоджають виконанню службових обов'язків.

Відповідно до пункту 68 Положення №114 особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніше як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.

Суд зазначає, що трьохмісячний строк, встановлений зазначеною нормою, стосується періоду з дня подання рапорту про звільнення зі служби до постановлення наказу про звільнення і є обов'язковим для усіх учасників процедури звільнення, оскільки жодних винятків застосування такого строку не передбачено. До закінчення трьохмісячного строку попередження зазначені особи мають право відкликати поданий рапорт, якщо сторони не домовилися при наявності поважних підстав про звільнення у більш короткий строк.

Такою домовленістю, зокрема, слід вважати зазначення у рапорті конкретної дати, з якої (до настання якої) працівник поліції має бажання звільнитися зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення строку, та згоду уповноваженого органу звільнити цього працівника у визначений ним термін.

Верховним Судом України у справах №21-99а12, №21-122а12, №21-236а11 (постанови Верховного Суду України від 09 квітня 2012 р., від 29 травня 2012 р., від 05 грудня 2011 р.) висловлено наступні правові позиції: за змістом п. 68 Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ Української РСР, затвердженого постановою КМУ від 29 липня 1991 р. №114, звільнення особи середнього, старшого і вищого начальницького складу зі служби, на підставі підпункту «ж» п. 64 зазначеного Положення, до спливу тримісячного строку від дня попередження нею про своє бажання звільнитися, якщо сторони не домовилися про звільнення у більш короткий строк, є безпідставним.

В даному випадку, як зазначено вище, 19.01.2016 року позивачем подано рапорт про звільнення з органів поліції за власним бажанням, який не містить конкретної дати, з якої (до настання якої) позивач мав бажання звільнитися зі служби та згоду на його звільнення уповноваженого органу у визначений ним термін.

Натомість, вже 21.01.2016 року, тобто через два дні, відповідачем видано оскаржуваний наказ №14 о/с про звільнення позивача зі служби за власним бажанням, що не може свідчити про законність звільнення позивача зі служби до закінчення трьохмісячного строку з дати подання рапорту, оскільки відомості про те, що сторони домовились про звільнення у більш короткий строк, відсутні.

Твердження ж відповідача про те, що звільнення позивача за власним бажанням відповідає положенням Закону України «Про Національну поліцію», яким не передбачено строків для реалізації такого рапорту, є безпідставними та не доводять правомірності звільнення позивача з посади, оскільки порядок звільнення осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу органів внутрішніх справ (поліції) регулюються Положенням №114, приписами якого встановлюються відповідні гарантії працівників внутрішніх справ (поліцейських) від незаконного звільнення, у тому числі й щодо дотримання тримісячного строку від дня попередження особою про своє бажання звільнитися, які, однак, в даному випадку були порушені відповідачем.

При цьому суд враховує, що 29.01.2016 року, тобто до закінчення трьохмісячного строку з дати подання рапорту, на ім'я начальника ГУНП в Київській області позивачем подано два рапорти, в яких останній просив раніше поданий рапорт про звільнення зі служби в органах поліції за власним бажанням не розглядати та звільнити його з органів поліції в зв'язку із наявністю хвороби, яка перешкоджає в повній мірі виконувати свої функціональні обов'язки.

Таким чином, враховуючи наявність волевиявлення позивача щодо бажання змінити підстави звільнення у зв'язку наявністю хвороби, яке було реалізовано шляхом повідомлення відповідача про вищевказане бажання в проміжок часу, коли відповідач не мав законних підстав для звільнення останнього за власним бажанням, беручи також до уваги відсутність в матеріалах справи доказів встановлення відповідачем поважних причин, що перешкоджають позивачу виконанню службових обов'язків, суд приходить до висновку, що Наказ №14 о/с від 21.01.2016 року в частині звільнення з 21.01.2016 року ОСОБА_1 (М-028572), старшого інспектора з особливих доручень Управління превентивної діяльності, зі служби в поліції у запас (з постановкою на військовий облік) за власним бажанням є протиправним та підлягає скасуванню, а позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню.

При цьому суд керується положеннями пункту 18 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06.11.1992 року №9, у якому зазначається, що суд не в праві визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов'язували звільнення.

В даному випадку відповідач при прийнятті оскаржуваного наказу не пов'язував звільнення позивача з підстав неможливості виконання ним своїх функціональних обов'язків за станом здоров'я, а відтак обставини подання позивачем нового рапорту про звільнення з органів поліції в зв'язку із наявністю хвороби, який не було взято до уваги відповідачем, не можуть слугувати підставою для визнання звільнення правомірним та зміни формулювання причин звільнення.

Що ж стосується інших позовних вимог, суд виходить з наступного.

Так, згідно пункту 24 Положення №114 у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов'язків, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на службі розглядається більше одного року не з вини особи рядового, начальницького складу, така особа має право на отримання грошового забезпечення за весь час вимушеного прогулу.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про задоволення вимог й у частині поновлення ОСОБА_1 на попередній посаді, з якої його було незаконно звільнено, а саме на посаді старшого інспектора з особливих доручень Управління превентивної діяльності ГУ НП в Київській області.

Разом з тим, стосовно визначення розміру грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, слід зазначити, що середній заробіток працівника згідно з частиною першою статті 27 Закону України "Про оплату праці" визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати.

Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995р. №100 (далі-Порядок №100 в редакції, чинній на момент спірних відносин), середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Відповідно до пункту 5 Порядку №100 основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку).

Відповідно до абзацу третього пункту 8 Порядку середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

При цьому положеннями пп. "б" пункту 4 розділу III Порядку передбачено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством не враховуються одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо).

Аналогічний порядок застосування наведених положень щодо алгоритму розрахунків середнього заробітку за час вимушеного прогулу наведений і в постанові Верховного Суду України від 26.10.2016р. у справі №824/1306/15-а.

У даному випадку в матеріалах справи наявні дві довідки Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ГУНП в Київській області, які, однак, мають розбіжності у розмірі грошового забезпечення позивача за останні два календарні місяці, що передували видачі наказу про звільнення (листопад-грудень 2015 року).

Зокрема, згідно довідки від 08.08.2016 року №932 ОСОБА_1 у листопаді нараховано 5 568,00 грн., утримано 157,44 грн., виплачено 5 410,56 грн., у грудні нараховано 7 940,18 грн., утримано 238,22 грн., виплачено 7 701,96 грн., середньомісячне грошове забезпечення складає 6 076,60 грн., а середньоденне 239,87 грн.; згідно ж довідки №893 від 28.07.2016 року ОСОБА_1 у листопаді нараховано 5 568,00 грн., утримано 228,29 грн., виплачено 5 339,71 грн., у грудні нараховано 6 960,00 грн., утримано 285,36 грн., виплачено 6 674,64 грн., середньомісячне грошове забезпечення складає 6 947,35 грн., а середньоденне 227,78 грн.

До того ж, як вбачається із довідки начальника відділу контролю за обігом зброї у сфері дозвільної системи від 06.12.2016 року №7470/109/20/05-16 (т.1 а.с. 136) та витягів із книги реєстрації прийому громадян, з 21.01.2016 року по 04.03.2016 року позивач продовжував працювати у відділі дозвільної системи УПД ГУНП в Київській області та виконувати свої службові обов'язки по обліково-реєстраційній дисципліні у відділі, в тому числі веденням книг реєстрації прийому громадян, а отже, на переконання суду, фактично трудові відносини між позивачем та відповідачем існували до 04.03.2016 року включно.

В контексті наведеного слід зазначити, що у трудовому праві під вимушеним прогулом розуміється час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати. Наведене узгоджується також із висновками Верховного Суду України, які викладені в його постанові від 09 грудня 2015 року у справі № 6-2123цс15.

Враховуючи наявні розбіжності у фінансових документах відповідача, які унеможливлюють встановлення судом дійсного розміру середньоденної заробітної плати позивача як розрахункової величини для визначення розміру грошового забезпечення за час вимушеного прогулу позивача, а також обставини фактичного виконання позивачем службових обов'язків до 04.03.2016 року та отримання ним заробітної плати за це, що не заперечувалось та визнавалось сторонами, беручи до уваги встановлені КАС України строки розгляду справ, суд, керуючись положеннями ч. 2 ст. 11 КАС України, вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та зобов'язати ГУНП в Київській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суму грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, період якого рахувати з 05.03.2016 року (тобто з дня, коли позивач фактично припинив працювати) по 24.11.2017 року (день ухвалення даного рішення).

Натомість, позовні вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 84 610,26 грн. задоволенню не підлягають, оскільки наведена позивачем сума грошового забезпечення та період вимушеного прогулу не відповідає фактичним обставинам справи.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Разом з тим, ч. 2 ст. 71 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, беручи до уваги вищенаведене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову як зазначено вище.

При цьому, беручи до уваги те, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», судові витрати відшкодуванню позивачу не підлягають.

Керуючись вимогами статей 11, 69-71, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,-

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Наказ Головного управління Національної поліції в Київській області №14 о/с від 21.01.2016 року в частині звільнення з 21.01.2016 року майора поліції ОСОБА_1 (М-028572), старшого інспектора з особливих доручень Управління превентивної діяльності, зі служби в поліції у запас (з постановкою на військовий облік) за власним бажанням.

Поновити ОСОБА_1 (М-028572) з 22.01.2016 року на посаду старшого інспектора з особливих доручень Управління превентивної діяльності Головного управління Національної поліції в Київській області.

Зобов'язати Головне управління Національної поліції в Київській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суму грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 05.03.2016 року по 24.11.2017 року.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова в частині поновлення на посаді підлягає негайному виконанню на підставі пункту 3 частини 1 статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.А. Кармазін