Справа № 815/7041/16
Суддя: Танасогло Т.М.
Дата ухвалення: 2017-11-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 листопада 2017 р.м.ОдесаСправа № 815/7041/16

Категорія: 8.3 Головуючий в 1 інстанції: Танцюра К.О.
Судова колегія Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого Танасогло Т.М.,

суддів Скрипченко В.О.,

ОСОБА_1,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Ізмаїльської міської ради на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Ізмаїльської обєднаної Державної податкової інспекції Головного управління ДФС в Одеській області про скасування податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2016 року ОСОБА_2 (далі ОСОБА_2, позивач) звернулась до суду з адміністративним позовом до Ізмаїльської обєднаної Державної податкової інспекції Головного управління ДФС в Одеській області (далі - Ізмаїльська ОДПІ ГУ ДФС в Одеській області, відповідач), в якому просила визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення №336-17 від 09.06.2015р., повернути надміру сплачене грошове зобов'язання у розмірі 25000,00 грн., з урахуванням уточнень від 16.02.2017р.

Обґрунтовуючи свої позивні вимоги ОСОБА_2 зазначила, що податкове повідомлення - рішення №336-17 від 09.06.2015 року є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки вона придбала автомобіль «LAND ROVER RANGE ROVER» 22.03.2014р. тобто, до набрання чинності Закону України №71-VIII від 28.12.2014р. «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи», в оскаржуваному податковому повідомленні-рішенні не вказаний податковий період та не додано розрахунок податкового зобов'язання. Разом з тим, позивачем зазначено, що транспортний податок на території м. Ізмаїл, був введений рішенням Ізмаїльської міської ради №4865- VI від 16.01.2015р. та відповідно до норм Податкового Кодексу України зміни до будь - яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніше як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові податки та ставки, тобто з 01.01.2016р. Крім того, позивач зазначала, що вказаний автомобіль не є базою оподаткування транспортним податком.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2017 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Ізмаїльської ОДПІ ГУ ДФС в Одеській області №336-17 від 09.06.2015р.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленим у справі судовим рішенням, Ізмаїльська ОДПІ ГУ ДФС в Одеській області подала апеляційну скаргу, в якій просить постанову суду скасувати та ухвалити нову, якою відмовити у задоволенні адміністративного позову у повному обсязі.

Відповідно до приписів ст. 197 КАС України встановлено, що суд апеляційної інстанції, може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх осіб, які беруть участь у справі, про розгляд за їх участю, а також у разі неприбуття жодної з осіб, які беруть участь у справі, у судове засідання, хоча вони належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість постанови суду в межах апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини.

22.03.2014р. за ОСОБА_2 було зареєстровано легковий автомобіль марки «LAND ROVER RANGE ROVER», 2013 року випуску. Разом з тим, 04.05.2016р. вказаний автомобіль було знято з обліку для реалізації, про що свідчить довідка територіального сервісного центру №5144 Регіонального сервісного центру в Одеській області МВС України (а.с.11).

09.06.2015р. Ізмаїльською ОДПІ ГУ ДФС в Одеській області було прийнято податкове повідомлення-рішення №336-17, яким позивачу визначено до сплати податкове зобов'язання з транспортного податку з фізичних осіб у сумі 25000,00 грн. на підставі ст.267 Податкового кодексу України (а.с.9).

04.08.2015р. ОСОБА_2 сплатила транспортний податок у сумі 25 000грн., що підтверджується квитанцією 04.08.2015р. №78 (а.с.10).

Не погоджуючись з вищевказаним позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що застосування контролюючим органом положень Податкового Кодексу України (далі - ПК України) щодо оподаткування транспортним податком може мати місце не раніше наступного бюджетного періоду, тобто не раніше 2016 року. Разом з тим, позивачем не дотриманий порядок повернення коштів, а тому, позовна вимога про повернення надмірно сплаченого грошового зобов'язання у розмірі 25000,00грн. є необґрунтованою.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

01 січня 2015 року набрав чинності Закон України № 71-VIII від 28 грудня 2014 року «Про внесення змін до Податкового кодексу України ( надалі - ПК України ) та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи», яким згідно зі ст. 267 ПК України був введений новий транспортний податок.

Пунктами 267.1.1 п. 267.1 ст. 267 ПК України встановлено, що платниками транспортного податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які мають зареєстровані в Україні згідно з чинним законодавством власні легкові автомобілі, що відповідно до пп. 267.2.1 п. 267.2 цієї статті є об'єктами оподаткування.

Відповідно до пп. 267.2.1 п. 267.1 ст. 267 ПК України об'єктом оподаткування є легкові автомобілі, які використовувалися до 5 років і мають об'єм циліндрів двигуна понад 3000 см3.

Базою оподаткування у відповідності до пп. 267.3.1 п. 267.1 ст. 267 Податкового кодексу є легковий автомобіль, що є об'єктом оподаткування відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті.

Пунктом 267.4 ст. 267 Податкового кодексу України встановлено, що ставка податку встановлюється з розрахунку на календарний рік у розмірі 25000,00 гривень за кожен легковий автомобіль, що є об'єктом оподаткування відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті.

Згідно пп. 267.5.1 п. 267.1 ст. 267 Податкового кодексу України, базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

Відповідно до п. 267.6.1 пункту 267.6 ст. 267 Податкового кодексу України обчислення суми податку з об'єкта/об'єктів оподаткування фізичних осіб здійснюється контролюючим органом за місцем реєстрації платника податку.

Положеннями пп. 267.6.2 п. 267.6 ст. 267 Податкового кодексу України встановлено, що податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку та відповідні платіжні реквізити надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його реєстрації до 1 липня року базового податкового (звітного) періоду (року).

Щодо об'єктів оподаткування, придбаних протягом року, податок сплачується фізичною особою-платником починаючи з місяця, в якому виникло право власності на такий об'єкт. Контролюючий орган надсилає податкове повідомлення-рішення новому власнику після отримання інформації про перехід права власності.

Таким чином, із набранням чинності вказаними положеннями Податкового кодексу України 01.01.2015р., власники транспортних засобів, які використовувалися до 5 років та об'ємом більше 3000 куб. см, є платниками транспортного податку.

Враховуючи вищевказане, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо помилковості посилання представника позивача на те, що у разі якщо автомобіль був придбаний до набрання чинності Закону України №71-VIII від 28.12.2014р. «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи», то він не є об'єктом оподаткування.

Разом з тим, Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів Законом України щодо податкової реформи» від 28.12.2014 № 71-VIII (далі - Закон №71-VIII) було запроваджено новий місцевий податок, а саме податок на майно, який складається з трьох різновидів: транспортний податок та податок на майно, відмінне від земельної ділянки та плата за землю.

Законом №71-VIII було запроваджено низку правових норм, що врегулювали питання справляння місцевих податків.

Згідно із пунктом 10.2 статті 10 ПК України, в редакції Закону № 71-VIII, місцеві ради обов'язково установлюють єдиний податок та податок на майно (в частині транспортного податку та плати за землю).

Відповідно до пункту 12.3 статті 12 ПК України сільські, селищні, міські ради та ради об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Зі змісту наведених законодавчих норм випливає, що встановлення податку на майно, зокрема в частині транспортного податку, є безумовним обов'язком місцевої ради, який повинен бути виконаний шляхом прийняття відповідного рішення.

Одночасно підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України визначено порядок опублікування та застосування рішень місцевої ради про встановлення місцевих податків. Зазначені рішення офіційно оприлюднюються відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Наведеною нормою передбачено обов'язок місцевої ради опублікувати рішення про встановлення місцевого податку, а також наслідки несвоєчасного опублікування відповідного рішення. Причому норма розрізняє період опублікування рішення ради (це період, який передує плановому), плановий період (у якому планується встановити місцевий податок) і наступний період, (тобто період, який є наступним за плановим).

Згідно зі ст. 3 Бюджетного кодексу України бюджетний період для всіх бюджетів, що складають бюджетну систему України, становить один календарний рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року.

Отже, кожен із цих періодів має самостійне правове значення. При цьому такі періоди не можуть співпадати в часі. Зокрема, не може бути плановим період, у якому було прийняте та опубліковане відповідне рішення ради. Плановим у будь-якому разі може бути лише той період, який є наступним після періоду опублікування рішення ради.

Якщо таке рішення не буде опубліковано до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому підлягає застосуванню відповідний податок, таке рішення застосовується з початку наступного бюджетного періоду за тим, у якому планувалося запровадити відповідний податок.

Тобто, 2015 рік - це плановий період, а 2016 рік - бюджетний період.

В даному випадку із запровадженням транспортного податку на 2015 рік відповідні норми Закону №71-VIII набрали чинності з 01.01.2015. Отже, лише в 2015 році місцеві ради отримали повноваження і одночасно набули обов'язку щодо встановлення транспортного податку. Відповідно, лише після цієї дати місцеві ради мали юридичні підстави для прийняття рішення про встановлення транспортного податку.

При цьому, виходячи з неможливості збігу між періодом опублікування рішення та плановим періодом, в 2015 році не можна було визначити плановим періодом 2015 рік.

Плановим відповідно до норми підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України є період після того, в якому приймається відповідне рішення ради.

Тому, з урахуванням норми підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України рішення місцевих рад стосовно транспортного податку, прийняті в 2015 році та опубліковані протягом січня-лютого 2015 року, не могли бути застосовані в 2015 році. Такі рішення могли передбачати плановим лише 2016 рік, і саме з цього періоду транспортний податок міг вважатися встановленим місцевою радою.

Основними засадами податкового законодавства є принципи, в яких визначено зміст і спрямованість правового регулювання податкових правовідносин.

Принципи, проголошені у статті 4 Податкового кодексу України, повинні застосовуватися як на стадії встановлення податків, їх основних елементів, при внесенні змін до окремих елементів податку так і на стадії застосування норм, якими визначений обов'язок сплати податку.

Серед принципів, проголошених у вказаній нормі, є, зокрема, презумпція правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу (пп. 4.1.4 п. 4.1 статті 4 ПК України).

Пунктом 56.21 ст. 56 Податкового кодексу України встановлено, що у разі, коли норма цього Кодексу чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі цього Кодексу, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів, або коли норми одного і того ж нормативно-правового акта суперечать між собою та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.

Разом з тим, принцип стабільності закріплений у пп.4.1.9 п.4.1 ст.4 Податкового кодексу України має на меті встановлення незмінних умов оподаткування, елементів податків протягом певного часу.

У відповідності до вимог вказаної норми зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року.

Враховуючи вищевказані норми права, застосування контролюючим органом положень статті 267 Податкового кодексу України з метою оподаткування транспортним податком не може мати місце у 2015 році.

В іншому випадку, таке застосування не відповідало б положенням статті 58 Конституції України, відповідно до якої закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

У рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 акцентується увага на тому, що вищевказана конституційна норма допускає зворотну дію в часі лише нормативно-правових актів, які стосуються скасування чи пом'якшення відповідальності за правопорушення фізичних осіб.

У спірних правовідносинах суд застосує рішення Європейського суду з прав людини у справах "Серков проти України" (заява №39766/05), "Щокін проти України" (заяви №23759/03 та №37943/06), які відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" підлягають застосуванню судами як джерела права.

Цими рішеннями було встановлено порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки органи державної влади віддали перевагу найменш сприятливому тлумаченню національного законодавства, що призвело до накладення на заявника додаткових зобов'язань зі сплати податку.

Таким чином, враховуючи практику Європейського Суду з прав людини, яка сформувалась з питань імперативності правила про прийняття рішення на користь платників податків при існуванні неоднозначності у тлумаченні прав та/чи обов'язків такого платника, а також ролі рішень Європейського Суду з прав людини як джерела права в Україні, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції щодо протиправності визначення позивачу податкового зобов'язання з транспортного податку на 2015 рік, у звязку з чим податкове повідомлення-рішення Ізмаїльської ОДПІ ГУ ДФС в Одеській області №336-17 від 09.06.2015р. є протиправним та підлягає скасуванню.

В свою чергу, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції щодо того, що позовна вимога ОСОБА_2 про повернення надмірно сплаченого грошового зобов'язання у розмірі 25000,00 грн. є необґрунтованою, оскільки позивачем не був дотриманий встановлений законом порядок повернення коштів.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що транспортний податок на території м. Ізмаїл встановлений рішенням Ізмаїльської міської ради №4865- VI від 16.01.2015року не може вважатися обов'язковим до сплати у 2015 році.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись, ст.ст. 197, 198, 200, 205, 206 КАС України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Ізмаїльської міської ради залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили через пять днів після направлення її копій сторонам та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого Адміністративного Суду України протягом двадцяти днів з дня складання її в повному обсязі.

Головуючий: Т.М. Танасогло

Суддя: В.О. Скрипченко

Суддя: О.В. Яковлєв