Справа № 826/3098/17
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2017-11-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Київ

15 листопада 2017 року 11:53 № 826/3098/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Мазур А.С., суддів: Аблова Є.В., Літвінової А.В., при секретарі судового засідання Ферштей А.М., за позивача ОСОБА_1 , представника позивача Яремова І.В., представника відповідача Яроменка А.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу
за позовом ОСОБА_1
доДержавної міграційної служби України
провизнання протиправним та скасування рішення №24 від 22.02.2017р.,

На підставі частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України у судовому засіданні 15 листопада 2017 року проголошено вступну та резолютивну частини постанови. Виготовлення постанови у повному обсязі відкладено, про що повідомлено осіб, які брали участь у розгляді справи, з урахуванням вимог частини другої статті 167 Кодексу адміністративного судочинства України. Під час проголошення вступної та резолютивної частин постанови сторонам роз`яснено зміст судового рішення, порядок і строк його оскарження, а також порядок отримання повного тексту постанови, визначеного статтею 167 Кодексу адміністративного судочинства України.

В С Т А Н О В И В:
З позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, у якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просив:

- визнати неправомірними дії Державної міграційної служби України щодо винесення рішення № 664-16 від 28.12.2016 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- скасувати рішення Державної міграційної служби України № 664-16 від 28.12.2016 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути питання про надання статусу біженця ОСОБА_1 згідно з його заявою від 01.10.2015 відповідно до вимог чинного законодавства України.

Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідачем під час прийняття оскаржуваного рішення не враховано всіх обставин, за наявності яких позивач звернувся зі заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У позовній заяві, зокрема, зазначено, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування через політичні причини та систематичне порушення прав людини і був змушений покинути країну походження Російську Федерацію, оскільки не може користуватися захистом цієї країни.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував, вказавши про правомірність оскаржуваного рішення, прийнятого у межах та на підставі наявних в останнього повноважень, з урахуванням того, що у даному випадку не доведено, що перебування позивача у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі.

Розглянувши подані особами, які беруть участь у справі, документи, заслухавши сторін, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин Російської Федерації(далі - РФ), народився в РФ в місті Омськ, одружений, має одну дитину, освіта - незакінчена вища, професія - технолог нафто - хімічної промисловості, оператор нафто - переробних установок, за віросповіданням - православний.

Позивач до Головного управління Державної міграційної служби в м. Києві із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 01.10.2015 №344, в якій зазначено, що причиною виїзду з РФ є велика вірогідність бути підданим адміністративному, моральному і фізичному тиску з боку влади РФ та активістів провладних організацій та захист української позиції і підтримка майдану, а також за участь в антитерористичній операції у складі добровольчого батальйон АЗОВ.

Позивачем було надано паспортний документ громадянина НОМЕР_1 .

На момент звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на території України перебував легально, звернувся до органів міграційної служби України вперше, до органів міграційних служб інших країн не звертався.

ОСОБА_1 зазначив, що залишив країну громадянської надежності 08.07.2015, звідки потягом прибув до Казахстану, звідки 25.09.2015 прибув до України скориставшись літаком.

За результатами розгляду даної заяви та вивченням матеріалів особової справи, Головним управлінням Державної міграційної служби України в м. Києві складено висновок від 22.10.2015 щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визначення біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та прийнято наказ від 22.10.2015 №884 Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 .

Наказом Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві від 22.12.2015 №1134 на підставі подання продовжено строк розгляду заяви для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 .

Надалі, Головним управлінням Державної міграційної служби України в м. Києві складено висновок від 17.10.2016 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; 13.12.2016 ним же було складено додаток до висновку за результатами розгляду особової справи ОСОБА_1 , за результатами розгляду якого Державна міграційна служба України прийняла рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 28.12.2016 №664-16.

Вважаючи вказане рішення необґрунтованим, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернувся з позовом до суду.

Досліджуючи надані особами, які беруть участь у справі, докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Нормативно-правовим актом, який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, є Закон України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (тут і надалі у редакції, яка діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин).

У відповідності до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

При цьому, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань (пункт 13 частини першої статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту).

Згідно з частинами першою та другою статті 5 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У силу статті 6 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання (частина перша статті 8 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту).

Приписами частин першої та другої статті 9 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту передбачено, що розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Відповідно до частин одинадцятої та дванадцятої статті 9 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина п`ята статті 10 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту).

Рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду (частина друга статті 12 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту).

Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення, підставою для відмови позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, слугували висновки відповідача про відсутність стосовно заявника умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Колегія суддів погоджується з таким висновком Державної міграційної служби України, виходячи з такого.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією УВКБ ООН Про обов`язки та стандарти доказів у біженців 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно з пунктом 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається від 27.04.2004 №8043/04, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Проте, заява позивача зазначеним критеріям не відповідала, що і зумовило прийняття оскаржуваного рішення.

Так, в заяві-анкеті від 16.10.2015 та під час проведених співбесід від 30.12.2015 позивач повідомляв, що причиною виїзду з РФ є те, що у випадку його повернення у країну походження він побоюється бути вбитим або заарештованим за підтримку України.

Як убачається з матеріалів справи, під час співбесід ОСОБА_1 повідомляв, що у 2015 році він поїхав до Казахстану з метою поховання загиблого товариша, декілька днів він займався організацією поховання, після чого йому повідомили про небезпеку у випадку повернення до країни походження, обумовлену допитами знайомих позивача, що проводилися співробітниками правоохоронних органів РФ з метою з`ясування його місця знаходження.

Під час проведення співбесід позивач повідомляв, що ніколи не приймав участі у зоні проведення антитерористичної операції на сході України, крім того, що він не був зарахований до рядів військовослужбовців батальйону «Азов», а лише займався волонтерською діяльністю у цивільному корпусі батальйону «Азов», а саме перебуваючи у місті Києві займався збором пожертвувань та харчів, які у наступному перевозилися у зону АТО.

Суд звертає увагу, що, як убачається з протоколу співбесіди від 16.10.2015, ОСОБА_1 зазначив, що працює у прес-службі батальйону «Азов» дизайнером сайту, документальні підтвердження погроз чи інші докази відсутні.

У матеріалах справи наявна довідка Громадської організації «Товариство сприяння Збройним силам України та військово-морському флоту «Цивільний корпус «АЗОВ», з якої убачається, що він дійсно є волонтером даної громадської організації та здійснює волонтерську діяльність з 28.09.2014 по теперішній час.

Однак, під час судового розгляду справи позивач не зміг чітко пояснити деталі волонтерської діяльності в цивільному корпусі батальйону « ІНФОРМАЦІЯ_2 ».

Суд зазначає, що все вказане не свідчить про те, що у випадку повернення позивача до країни походження він буде підданий переслідуванню.

Також під час співбесіди 30.12.2016 ОСОБА_1 повідомляв, що під час організації концерту гурту «Океан Ельзи» у м. Омську його почали переслідувати «Омські Козаки», шляхом переслідувань та погроз. Однак будь-яких доказів на підтвердження зазначеного надано не було, крім того, на питання уповноваженого органу щодо застосування до нього фізичного насилля було отримано негативну відповідь.

Суд зазначає, що за наявності викладених в заяві-анкеті від 01.10.2015 № 344 та під час проведення співбесід побоювань, ОСОБА_1 міг звернутися за захистом до правоохоронних органів країни походження, тобто вирішувати інциденти, на які посилається позивач як на підстави для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в правовому полі.

Крім того, варто зазначити, що інформація щодо позивача, як учасника подій, які відбувалися у Києві під час проходження Революції «Гідності» (Євромайдан) у 2013-2014 роках у інформаційних джерелах відсутня.

Таким чином, позивач ні в заяві-анкеті, ні під час проведених співбесід не обґрунтував свої побоювання та не надав переконливих відомостей для отримання захисту на території України. Доводи позивача ґрунтуються лише на суб`єктивних твердженнях, непідкріплених будь-якими доказами, що ставить під сумнів правдивість наданої позивачем інформації.

Також варто зазначити, що позивач повідомив, що 08.07.2014 залишив країну громадянської належності та 25.09.2015 перетнув кордон з Україною, однак за захистом звернувся лише 01.10.2015, тобто через 14 місяців після в`їзду в Україну. Зазначений проміжок часу позивачем не обгрунтовано.

Відповідно до міжнародних принципів та стандартів у сфері визначення статусу біженця та додаткового захисту, тривалий строк між виїздом заявника з країни громадянської належності та датою звернення за захистом може свідчити про відсутність обґрунтованих побоювань переслідування чи серйозної шкоди.

Разом з тим, суд звертає увагу, що як убачається з протоколу співбесіди від 16.10.2015, позивач вказував що не приймав участі у мітингах або акціях на території РФ.

Аналізуючи характер діяльності ОСОБА_1 у РФ та наведену вище інформацію, та те, що позивач не був членом жодної політичної або будь-якої іншої партії, суд вважає такими, що не знайшли свого підтвердження доводи заявника про наявність переслідувань на політичному підгрунті.

Таким чином, позивачем не доведено, що перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі з підстав переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також, позивачем не надано жодного доказу на підтвердження обґрунтованості побоювань загрози життю, не доведено існування умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та наявності підстав для прийняття Державною міграційною службою України відповідного рішення.

Також у заяві - анкеті від 01.10.2015 позивач повідомляв, що перебував у Республіці Казахстан з 08.07.2015 по 29.09.2015, тобто три місяці та за захистом до вказаної країни не звертався, але стверджує, що почував себе у Казахстані безпечно.

Отже, встановлено, що до приїзду в Україну позивач перебував на території третьої безпечної країни і мав нагоду звернутися з приводу отримання відповідного статусу до органів державної влади цієї країни.

У відповідності до пункту 22 частини першої статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, третя безпечна країна країна, в якій особа перебувала до прибуття в Україну, крім випадків транзитного проїзду через територію такої країни, і могла звернутися з клопотанням про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки така країна: дотримується міжнародних стандартів з прав людини у сфері притулку, встановлених міжнародно-правовими актами універсального та регіонального характеру, включаючи норми про заборону тортур, нелюдського чи такого, що принижує гідність, поводження чи покарання; дотримується міжнародних принципів стосовно захисту біженців, передбачених Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженців 1967 року, та стосовно осіб, які потребують додаткового захисту; має національне законодавство у сфері притулку та біженців і її відповідні державні органи визначають статус біженця та надають притулок; забезпечить особі ефективний захист проти вислання і можливість звертатися за притулком та користуватися ним; погоджується прийняти особу і забезпечити їй доступ до процедури визначення статусу біженця чи надання додаткового захисту.

Доводів, що Республіка Казахстан була країною транзиту не надано. Окрім цього, слід зазначити, що Республікою Казахстан ратифіковано Конвенцію проти тортур та інших жорстоких, нелюдяних або принижуючих гідність видів поводження чи покарання, дотримується міжнародних принципів стосовно захисту біженців, передбачених Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженців 1967 року.

Отже, позивач мав нагоду звернутися за захистом, однак не скористався своїм правом, що ставить під сумнів його можливе переслідування чи погрози на його адресу в країні походження.

За таких обставин суд вважає, що рішення відповідача від 28.12.2016 №664-16 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є правомірним, обґрунтованим та таким, що прийняте уповноваженим органом в порядку та спосіб, визначений чинним законодавством України.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання Державної міграційної служби України повторно розглянути заяву громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства, суд вказує, що остання є похідною від розглянутих вище позовних вимог, у яких суд дійшов до висновку про відмову в її задоволенні, відтак, вимога про зобов`язання вчинити дії також задоволенню не підлягає.

Згідно з вимогами статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Беручи до уваги викладене, суд дійшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для задоволення останніх.

Керуючись ст.ст. 69, 70, 71, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва

П О С Т А Н О В И В:
У задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили у відповідності зі ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.
Постанова може бути оскаржена за правилами, встановленими ст. ст. 185 - 187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя А.С. Мазур

Судді: Є.В. Аблов
А.В. Літвінова