Справа № 404/6317/16-а(2-а/404/1260/16)
Суддя: Баранник Н.П.
Дата ухвалення: 2017-11-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

15 листопада 2017 року справа № 404/6317/16-а 2-а/404/65/17

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Баранник Н.П.

суддів: Малиш Н.І. Щербака А.А.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Кропивницького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Кіровоградської області на постанову Кіровського районного суду м. Кіровограда від 10 серпня 2017 року у справі № 404/6317/16-а (2-а/404/65/17) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Кропивницького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Кіровоградської області про зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивачка) звернулася до суду з позовом про зобов'язання Кропивницького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Кіровоградської області (далі - відповідач) поновити виплату пенсії з 07 жовтня 2009 року, шляхом її призначення на загальних підставах, в порядку передбаченому ст.ст.49, 46 і 35 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з проведенням її індексації і здійсненням компенсації втрати частини доходу.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що проживаючи на даний час в Ізраїлі, має право на виплату пенсії за віком відповідно до ст.49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та рішення Конституційного Суду України №25-рп/2009. Факт її проживання за кордоном за умови наявності громадянства України не може бути підставою для відмови у виплаті належних її пенсійних виплат.

Постановою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 10 серпня 2017 року позовні вимоги задоволено частково. Судом зобов'язано відповідача поновити виплату пенсії ОСОБА_1 з 07.04.2016 року шляхом її призначення на загальних підставах, в порядку передбаченому ст.ст.49,46 і 35 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з проведенням її індексації і здійсненням компенсації втрати частини доходу. В задоволенні решти вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати постанову Кіровського районного суду м. Кіровограда від 10 серпня 2017 року та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Позивачка постанову суду не оскаржила в частині відмови у вдоволенні позовних вимог.

Вивчивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції слід скасувати з огляду на наступне.

Судом встановлено, що представник ОСОБА_1 07.04.2016 року звернувся до Кіровоградського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Кіровоградської області (правонаступником якого є Кропивницьке об'єднане управління Пенсійного фонду України Кіровоградської області) із заявою про поновлення виплати раніше призначеної пенсії та перерахунку її розміру відповідно діючого законодавства.

Листом від 18.04.2016 року № 2/Д-15, відповідачем було відмовлено в поновленні виплати пенсії, оскільки позивачкою не поданий документ про її фактичне місце проживання в Україні та паспорт громадянина України (а.с. 44).

Вважаючи зазначену відмову протиправною, позивачка звернулася до суду з вимогами про зобов'язання відповідача вчинити певні дії.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що громадянин України, проживаючи в Ізраїлі, має такі ж самі конституційні права, як і громадянин України, який проживає на території України, що передбачено приписами Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та рішенням Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 07.10.2009 року, а тому пенсія останньому має бути поновлена з часу її припинення.

Однак, колегія суддів апеляційного суду не в повній мірі погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з положеннями ст.24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Статтею 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року за № 25-рп/2009 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень п.2 ч.1 ст.49, другого речення ст.51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» зазначені положення визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Відповідно до Закону України «Про Конституційний Суд України» та рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2000 від 14.12.2000 закони, правові акти або окремі положення визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню, як такі, що відповідно до ч.2 ст.152 Конституції України втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачка має право на поновлення їй виплати пенсії за віком.

З приводу доводів відповідача щодо необхідності подання до пенсійного органу саме паспорта громадянина України при поданні заяви про поновлення пенсії, колегія суддів зазначає наступне.

Пунктом 2.9 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25.11.2005, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за №1566/11846 визначено, що особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред'явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

Відповідно до статті 5 Закону України «Про громадянство України» документами, що підтверджують громадянство України, зокрема, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон, копія якого була надана представником позивача при зверненні до пенсійного органу, а отже дії останнього щодо відмови у поновленні пенсії без подання паспорта громадянина України є протиправними.

З приводу доводів відповідача щодо необхідності подання до пенсійного органу документів щодо підтвердження проживання в м. Кіровограді чи Кіровоградської області, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 3 статті 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини визначено, що кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Згідно з ч.2 ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Таким чином, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав.

Отже, враховуючи викладене, позивач як громадянин України, незалежно від країни свого проживання, вправі користуватися всіма своїми конституційними правами, в тому числі, і правом на пенсійне забезпечення.

Щодо задоволених позовних вимог про призначення пенсії на загальних підставах, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно до ч.2 ст.49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.

Отже, чинним пенсійним законодавством передбачено поновлення вже призначеної пенсії.

З матеріалів справи вбачається, та не спростовується сторонами, що позивачці з 14 березня 2003 року було призначено пенсію за віком (а.с. 37)

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про необхідність відновлення порушених прав позиваки шляхом зобов'язання відповідача призначити пенсію на загальних підставах, оскільки останній вже було призначено пенсію за віком.

Колегія суддів вважає, що цій частині задоволених вимог слід відмовити.

Щодо позовних вимог про поновлення пенсії з проведенням її індексації, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно частини першої статті 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, пенсії. Відповідно до статті 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсотка. Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону. Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті. У разі якщо грошові доходи населення підвищено з урахуванням прогнозного рівня інфляції випереджаючим шляхом, при визначенні обсягу підвищення грошових доходів у зв'язку із індексацією враховується рівень такого підвищення у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Згідно статті 6 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» у разі виникнення обставин, передбачених статтею 4 цього Закону, у встановленому законом порядку здійснюється перегляд розмірів у тому числі пенсій. Перегляд зазначених у частині першій цієї статті гарантій здійснюється у розмірах, що визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін.

У разі підвищення розмірів мінімальної заробітної плати, пенсії, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, стипендій, а також у разі зростання грошових доходів населення без перегляду їх мінімальних розмірів місяць, в якому відбулося підвищення, вважається базовим при обчисленні індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення. Індексація грошових доходів, отриманих громадянами за цей місяць, не провадиться. З наступного місяця здійснюється обчислення наростаючим підсумком індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації (абзац 1 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення).

Відповідно до абзацу 6 пункту 4 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, сума індексації грошових доходів, визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків. Отже, у разі відсутності перевищення індексом споживчих цін порогу індексації, встановленого у розмірі 101%, підстав для проведення індексації грошових доходів населення немає.

Тобто, в місяцях, коли величина приросту індексу споживчих цін не подолала поріг індексації, сума індексації грошових доходів залишається фіксованою.

При цьому, при підвищенні грошового доходу (пенсії) позивача необхідно керуватись нормами статті 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та зразком нарахування індексу споживчих цін для проведення індексації приведеному у Додатку № 1 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, згідно з яким не проводиться індексація в місяці, в якому здійснено підвищення грошових доходів громадян.

Отже, вимоги позивачки щодо проведення індексації пенсії не підлягають задоволенню, оскільки питання визначення базового місяця, наявності факту перевищення індексом споживчих цін порогу індексації, встановленого у розмірі 101%, у взаємозв'язку з розміром пенсії, що має виплачуватись позивачу, належить до компетенції пенсійного органу при поновленні пенсії, нарахуванні та виплаті відповідних сум. При цьому, у разі незгоди з діями відповідача щодо наявності чи відсутності підстав для нарахування індексації та її розмірів, позивач не позбавлений права звернутися за захистом своїх прав до суду.

Щодо вимог стосовно компенсації втрати частини доходу, колегія суддів вважає вказані вимоги такими, що не підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Статтею 2 вказаного Закону передбачено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

У даному випадку відсутні підстави для компенсації позивачці втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати.

Щодо строку поновлення порушених прав, колегія суддів зазначає.

Так, з матеріалів справи вбачається, що позивачка з позовом звернулася до Кіровського районного суду м. Кіровограда 28 вересня 2016 року.

Відповідно до частини першої статті 99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Частиною другою вказаної статті визначено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч.1 ст.100 КАС України, адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд за заявою особи, яка його подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала.

Проте, суд першої інстанції в порушення ч.1 ст.100 КАС України, замість залишення частини позовних вимог з 07 жовтня 2009 року по 27 березня 2016 року без розгляду, прийняв рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

У постанові від 8 грудня 2015 року Верховний Суд України, переглядаючи рішення суду касаційної інстанції у справі зазначеної категорії за заявами, в яких, крім іншого, йшлося про усунення розбіжностей у застосуванні законодавства, що регламентує строки звернення до адміністративного суду, вказав на те, що ці спори мають вирішуватися з урахуванням вимог статей 99 та 100 КАС.

Тому, враховуючи дату звернення позивачки до суду першої інстанції з адміністративним позовом, а саме 28 вересня 2016 року, колегія суддів дійшла висновку про необхідність залишення позовних вимог за період з 07 жовтня 2009 року по 27 березня 2016 року, за цей період без розгляду.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.202 КАС України підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання

Керуючись ст.197, п.3 ч.1 ст.198, ст.ст.202,205,207 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Кропивницького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Кіровоградської області - задовольнити частково.

Постанову Кіровського районного суду м. Кіровограда від 10 серпня 2017 року у справі № 404/6317/16-а (2-а/404/65/17) - скасувати та прийняти нову постанову.

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Зобов'язати Кропивницьке об'єднане управління Пенсійного фонду України Кіровоградської області поновити ОСОБА_1 виплату пенсії за віком з 28 березня 2016 року.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Кропивницького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Кіровоградської області про зобов'язання вчинити певні дії за період 07 жовтня 2009 року по 27 березня 2016 року - залишити без розгляду.

Постанова Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання чинності.

Головуючий: Н.П. Баранник

Суддя: Н.І. Малиш

Суддя: А.А. Щербак