Справа № 335/8254/17(2-а/335/381/2017)
Суддя: Богданенко І.Ю.
Дата ухвалення: 2017-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

14 листопада 2017 рокусправа № 335/8254/17

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Богданенка І.Ю.,

суддів: Уханенка С.А. Дадим Ю.М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу Центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя

на постанову Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05 вересня 2017 року

у справі №335/8254/17

за позовом ОСОБА_1

до Центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя

про зобовязання поновити виплату пенсії,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся у Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя з позовом до Центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя про визнання незаконним рішення від 26 червня 2017 року №8-175829/05 щодо відмови у поновленні виплати пенсії, зобовязання поновити виплату пенсії позивачу з дати припинення її виплати.

Постановою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05 вересня 2017 року, прийнятою в порядку скороченого провадження, позовні вимоги задоволено.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, Центральне обєднане управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя звернулося з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши доводи апеляційної скарги та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Судом першої інстанції установлено та судом апеляційної інстанції підтверджено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином України, що підтверджується паспортом громадянина України, виданого 08 жовтня 2009 року №СЮ 156452 (а.с. 5).

З квітня 2001 року ОСОБА_1 призначена пенсія за віком довічно, виплата якої здійснювалась управлінням Пенсійного фонду України в Орджонікідзевському районі м. Запоріжжя.

За доводами позивача у 2011 році його знято з реєстрації місця проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, та, на час виникнення спірних правовідносин, він мешкає у країні Ізраїль.

З 01 липня 2016 року виплату пенсії припинено у звязку з неотриманням позивачем пенсії протягом 6 місяців підряд.

15 липня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача з заявою, в якій просив повідомити причини припинення виплати пенсії та поновити виплату пенсії (а.с. 6).

Листом від 29 липня 2016 року управлінням Пенсійного фонду України в Орджонікідзевському районі м. Запоріжжя повідомлено, що у позивача відсутні документи, що засвідчують місце проживання (реєстрації) в Україні з посиланням на відомості адресно-довідкового бюро про зняття позивача з реєстрації у 2011 році, у звязку з чим було розяснено, що для поновлення виплати пенсії позивачу необхідно звернутися особисто до управління.

За результатами оскарження рішення управління Пенсійного фонду України в Орджонікідзевському районі м. Запоріжжя, оформленого листом від 29 липня 2016 року, у судовому порядку, постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 23 березня 2017 року по справі №335/13189/16-а визнано протиправною бездіяльність управління Пенсійного фонду України у Вознесенівському районі м. Запоріжжя щодо не розгляду та неприйняття рішення за заявою про поновлення виплати пенсії, подану ОСОБА_1 15 липня 2016 року, відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» та зобовязано відповідача розглянути заяву про поновлення виплати пенсії, подану ОСОБА_1 15 липня 2016 року та прийняти рішення, відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» (а.с. 12-13).

25 квітня 2017 року позивач звернувся до Центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя з заявою про виконання постанови суду від 23 березня 2017 року по справі №335/13189/16-а (а.с. 7).

Листом від 11 травня 217 року №58/П-9 Центральне обєднане управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя повідомлено позивача, що за результатами розгляду його заяви від 25 квітня 2017 року прийнято рішення від 26 квітня 2017 року №8-175829/05, яким відмовлено в поновленні виплати пенсії. Зазначене рішення направлене на адресу: 70417, Запорізька область, Запорізький район, с. Сонячне, вул. Вавилова, 556 (а.с. 9).

22 червня 2017 року позивач звернувся до відповідача з заявою про надання копії рішення від 26 квітня 2017 року №8-175829/05, на яку Центральним обєднаним управлінням Пенсійного фонду України м. Запоріжжя, листом від 03 липня 2017 року №205/П-9, надано відповідь з направленням копії зазначеного рішення на адресу представника відповідача (а.с. 8, 10).

У рішенні від 26 квітня 2017 року №8-175829/05 позивачу відмовлено у поновлені виплати пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» у звязку з відсутністю необхідних документів, передбачених пунктом 2.11 розділу ІІ «Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» (а.с. 11).

Згідно з частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного кодексу України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Право на отримання пенсії є конституційним правом громадянина України.

Згідно із статтею 24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального положення, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Частиною 3 статті 2 Протоколу №4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини визначено, що кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація міста проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Таким чином, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав.

Крім того, Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами, що закріплено у частині 3 статті 25 Конституції України.

Враховуючи наведені норми, позивач як громадянин України, незалежно від країни свого проживання, вправі користуватися конституційними правами, в тому числі і правом на пенсійне забезпечення.

Статтею 92 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що громадянам, які виїхали на постійне проживання за кордон, пенсії не призначаються.

Пенсії, призначені в Україні до виїзду на постійне проживання за кордон, виплачуються за 6 місяців наперед перед відїздом за кордон. За час перебування цих громадян за кордоном виплачуються тільки пенсії, призначені внаслідок трудового каліцтва або професійного захворювання.

З 1 квітня 2004 року набув чинності Закон України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 49 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», виплата пенсії припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно статті 51 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед відїздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України.

Разом з тим, рішенням Конституційного Суду України від 7 жовтня 2009 року №25-рп/2009 положення пункту 2 частини 1 статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір з питань Пенсійного фонду забезпечення і якщо згода на обовязковість такого міжнародного договору не надана Верховною Радою України, визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Як зазначено в Рішенні №25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань Пенсійного фонду забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може повязуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобовязана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

У відповідності до частини 2 статті 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Отже, з 7 жовтня 2009 року порядок виплати пенсій громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон регулюється нормами Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» з урахуванням рішення Конституційного суду України №25-рп/2009, тобто виплата пенсії повинна проводитися незалежно від місця проживання пенсіонера.

Відсутність законодавчо встановленого механізму поновлення виплати пенсії, припиненої у звязку з виїздом громадянина України на постійне місце проживання за кордон, не може бути підставою для позбавлення таких осіб права на соціальний захист, що встановлений статтею 46 Конституції України.

Відповідно до частини 2 статті 49 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після зясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону

Питання щодо подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» врегульовані Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», затвердженим постановою Пенсійного фонду України № 22-1 від 25 листопада 2005 року (далі Порядок).

Також, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи Пенсійного фонду забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ доходить висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обовязковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, слід враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й рішення у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Отже, позивач, проживаючи у Ізраїлі, як громадян України, має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни цієї держави, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.

За правилами статті 5 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» виключно цим Законом визначаються, зокрема, умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат, а також порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообовязковим державним пенсійним страхуванням.

Відповідно до Порядку про поновлення виплати раніше призначеної пенсії подається заява.

Пунктом 5 вищевказаного Порядку визначено, що днем звернення за пенсією вважається день приймання органом, що призначає пенсію, заяви про призначення, перерахунок, відновлення або переведення з одного виду пенсії на інший.

Статтею 49 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після зясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.

Відповідно до пункту 2.8 Порядку, поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.

З огляду на зазначене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, що порушене право позивача підлягає захисту шляхом зобовязання відповідача поновити виплату належної ОСОБА_1 пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

Також, зобовязуючи відповідача відновити виплату пенсії починаючи з 01 липня 2016 року, суд першої інстанції вірно врахував, що позивачем пропущено строк звернення до суду з поважних причин.

Суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції повно встановлені обставини справи та надана правильна юридична оцінка, у звязку з чим підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування додаткової постанови суду відсутні.

Відповідно до частини 1 статті 200 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 197, 198, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя залишити без задоволення.

Постанову Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05 вересня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту постановлення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя І.Ю. Богданенко

суддя С.А. Уханенко

суддя Ю.М. Дадим