Справа № 805/1687/17-а
Суддя: Геращенко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2017-11-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Аляб'єв І.Г.
Суддя-доповідач - ОСОБА_1
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2017 року справа №805/1687/17-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Геращенка І.В., суддів Арабей Т.Г., Миронової Г.М.

секретар Терзі Д.А.,

за участю: позивача ОСОБА_2,

представника позивача ОСОБА_3, договір від 25.03.2017 року,

представника відповідача 1 не зявився,

представника відповідача 2 - не зявився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 04 вересня 2017 року у справі № 805/1687/16-а за позовом ОСОБА_2 до Департаменту патрульної служби Національної поліції України, Управління патрульної поліції в містах Краматорську та Словянську Департаменту патрульної поліції про визнання протиправним та скасування висновку службового розслідування від 10 лютого 2017 року і наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності від 21 лютого 2017 року № 283, стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

18 квітня 2017 року ОСОБА_2 (далі позивач, заявник, апелянт, скаржник) звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Департаменту патрульної служби Національної поліції України (далі відповідач 1, Департамент), Управління патрульної поліції в містах Краматорську та Словянську Департаменту патрульної поліції (далі відповідач 2, Управління, патрульна поліція, національна поліція) про визнання протиправним та скасування висновку службового розслідування від 10 лютого 2017 року і наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності від 21 лютого 2017 року № 283, стягнення моральної шкоди (а.с.4-8).

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 04 вересня 2017 року у задоволені адміністративного позову відмовлено (а.с.106-109).

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що попередні порушення процедури проведення службового розслідування не призвели до упущень під час проведення перевірки.

Не погодившись з вказаним рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою на прийняте рішення та посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати постанову суду першої інстанції і прийняти нову постанову про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Апелянт вважає, що судом першої інстанції не враховано, що службове розслідування відносно позивача проведено з численними порушеннями Інструкції від 12 березня 2013 року № 230. Зазначає, що позивач був позбавлений права надати пояснення за наслідками службового розслідування, оскільки його не було повідомлено про проведення службового розслідування (а.с.114-117).

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали доводи апеляційної скарги, просили скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В судове засідання відповідач 1, 2 не зявилися, про дату, час та місце судового розгляду справи були повідомлені належним чином, від відповідача 2 надійшло клопотання про перенесення розгляду справи та іншу дату, у звязку із знаходженням представника відповідача на лікарняному, тоді як доказів зазначених обставин не надано, тому колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у відсутність нез'явившися у судове засідання без поважних причин представників відповідачів на підставі наявних у ній доказів, згідно частини 4 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення позивача та його представника, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, вважає за необхідним задовольнити апеляційну скаргу, постанову суду апеляційної інстанції скасувати та прийняти нову постанову.

Судом першої та апеляційної інстанціями встановлено, підтверджено наявними матеріалами справи та не оспорюється сторонами, що позивач, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, що підтверджується паспортом громадянина України серії ВВ № 737309, виданим Краматорським МВ УМВС України в Донецькій області 10 березня 1999 року та довідкою про присвоєння ідентифікаційного номера від 16 лютого 1999 року (а.с.9-11).

Відповідач 1, Департамент патрульної служби Національної поліції України, є субєктом владних повноважень, який діє на підставі Положення про Національну поліцію та у спірних правовідносинах реалізує повноваження, надані йому Конституцією України та іншими Законами України.

Відповідач 2, Управління патрульної поліції в містах Краматорську та Словянську Департаменту патрульної поліції, є субєктом владних повноважень, який діє на підставі Положення про Національну поліцію та у спірних правовідносинах реалізує повноваження, надані йому Конституцією України та іншими Законами України.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, підтверджено наявними матеріалами справи та не оспорюється сторонами, що позивач працює на посаді інспектора відділу моніторингу та аналітичного забезпечення в Управлінні патрульної поліції в містах Краматорську та Словянську Департаменту патрульної поліції, що підтверджується витягом з наказу Департаменту патрульної служби Національної поліції України від 20 жовтня 2016 року № 269 о/с (а.с.30).

Позивачем 25 грудня 2016 року складено рапорт, у якому він зазначає, що підчас несення служби з 20:00 24 грудня 2016 року по 08:00 25 грудня 2016 року у екіпажі 0115 у складі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 приблизно о 02:30 отримано виклик на планшет про роботу незаконних ігрових автоматів. По прибуттю на місце виявлено працюючі ігрові автомати (персональні комп'ютери). Після чого, підчас вилучення та перенесення їх в службове авто приблизно о 05:00 камера була загублена.

Позивач вказує, що відсутність камери помітив на наступному виклику, після чого повернувся на місце, де вилучались комп'ютери, але не знайшов її та повідомив свого керівника (а.с.26).

Позивачем 26 грудня 2016 року надані пояснення стосовно факту втрати камери, в яких він наголошував, що камера вже злітала раніше під час цієї зміни оскільки в неї слабкий фіксатор.

Наказом Департаменту патрульної служби Національної поліції України від 16 січня 2017 року № 139 призначено службове розслідування та доручено проведення комісії у складі ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 (а.с.18).

Висновком службового розслідування за фатом втрати службового майна під час несення служби інспектором моніторингу та аналітичного забезпечення Управління патрульної поліції лейтенантом поліції ОСОБА_2 від 10 лютого 2017 року встановлено наступне.

Позивач 24 грудня 2016 року заступив у нічну зміну для несення служби у складі екіпажу «Дакар 0115» поліцейським роти № 2 батальйону Управління патрульної поліції капралом поліції ОСОБА_4 та інспектором роти № 2 батальйону Управління патрульної поліції лейтенантом поліції ОСОБА_5 для забезпечення публічної безпеки та порядку в містах Краматорську та Слов'янську.

За даними висновку службового розслідування вбачається, що сектором зв'язку та телекомунікації Управління патрульної поліції позивачу видано службовий пристрій відео та фото фіксації № АН 00098 для виконання службових обов'язків.

25 грудня 2016 року приблизно о 02:30 екіпаж «Дакар 0115» на планшетний пристрій отримав завдання «незаконні гральні автомати». Прибувши на місце та оцінивши обстановку було викликано слідчу-оперативну групу, оскільки інформація підтвердилася. При вилучені речових доказів та наданні допомоги слідчо-оперативній групі, переносі гральних автоматів до службового автомобіля слідчо-оперативної групи був втрачений відеореєстратор № 00098, який закріплений на форменому одязі. Втрату службового пристрою помітив на наступному виклику.

Про втрату відеореєстратора № 00098 було повідомлено керівництво Управління патрульної поліції.

За даними висновку факт втрати службового майна під час несення служби та факт безвідповідального ставлення позивача до зберігання службового майна знайшов своє підтвердження та вважається за доцільне оголосити Позивачу сувору догану (а.с.20-23).

Наказом Департаменту патрульної служби Національної поліції України від 21 лютого 2017 року № 283 за вчинення дисциплінарного проступку, що виразився у порушенні вимог пунктів 1, 2 частини першої статті 18 Закону України «Про Національну поліцію», пунктів 1, 12 частини першої статті 7 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, на підставі пункту 4 частини першої статті 12 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України позивачу оголошено сувору догану.

Управлінню фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Департаменту патрульної служби Національної поліції України спільно з Управлінням забезпечення діяльності Департаменту патрульної служби Національної поліції України доручено встановити розмір збитків, завданих Департаменту патрульної служби Національної поліції України та вжити відповідних заходів щодо притягнення до матеріальної відповідальності позивача на підставі положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі (а.с.24-25).

Проблемою даного спору є питання законності та правомірності притягнення до дисциплінарної відповідальності, що регулюється Конституцією України, Кодексом законів про працю України, Законом України «Про Національну поліцію» від 02 лютого 2015 року №580-VІІІ (далі Закон № 580-VІІІ), Законом України «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ» від 22 лютого 2006 року № 3460-ІV (далі Закон № 3460-ІV), Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року №114 (далі Положення № 114), Правилами поведінки та професійної етики осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ України, затвердженими Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 22 лютого 2012 року № 155, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 25 квітня 2012 року за №628/20941 (далі Правила поведінки) та іншими нормативними документами.

За приписами пункту 12 частини першої статті 92 Конституції України державна служба, до якої відноситься і служба в органах внутрішніх справ, є єдиною за своїми основами. Законодавство України стосовно державної служби, визначаючи загальні засади діяльності та статус державних службовців, які працюють в державних органах та їх апараті, спрямоване на підвищення ефективності державної служби, добір компетентних і відданих справі кадрів, що досягається у тому числі і окремими заходами, а саме - встановленням додаткових, крім передбачених законами, процедур відбору громадян на державну службу та вимог, які висуваються до них, шляхів просування по службі, умов оплати праці державних службовців, підвищений рівень їх відповідальності у разі порушення дисципліни тощо.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України регулюються Законом України «Про Національну поліцію» від 02 лютого 2015 року № 580-VIII та Дисциплінарним статутом органів внутрішніх справ України.

Статтею 18 Закону України «Про Національну поліцію» визначені основні обов'язки поліцейського, зокрема: неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського, професійно виконувати свої службові обов'язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов'язків, наказів керівництва.

За приписами частин першої та другої статті 19 Закону України «Про Національну поліцію» у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону.

Підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом.

У звязку з відсутністю затвердженого вказаного статуту, суд першої інстанції правильно застосував Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України, згідно до пункту 4 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію».

Так, пунктами 1, 12 частини першої статті 7 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України передбачено, службова дисципліна базується на високій свідомості та зобов'язує кожну особу рядового і начальницького складу дотримуватися законодавства, неухильно виконувати вимоги Присяги працівника органів внутрішніх справ України, статутів і наказів начальників, берегти та підтримувати в належному стані передані їй в користування вогнепальну зброю, спеціальні засоби, майно і техніку.

В матеріалах справи містяться письмові пояснення позивача, якими він підтвердив факт втрати відеореєстратора та пояснив, що сталося це підчас виконання ним службових обов'язків з незалежних від нього обставин, факт втрати службового майна також підтверджується висновками службового розслідування, поясненнями свідка і самого Позивача.

Відповідно до статті 12 Дисциплінарного статуту, на осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ за порушення службової дисципліни можуть накладатися такі види дисциплінарних стягнень: 1) усне зауваження; 2) зауваження; 3) догана; 4) сувора догана; 5) попередження про неповну посадову відповідність; 6) звільнення з посади; 7) пониження в спеціальному званні на один ступінь; 8) звільнення з органів внутрішніх справ.

За вимогами статті 14 Дисциплінарного статуту, з метою з'ясування всіх обставин дисциплінарного проступку, учиненого особою рядового або начальницького складу, начальник призначає службове розслідування.

Перед накладанням дисциплінарного стягнення начальник або особа, яка проводить службове розслідування, повинні зажадати від порушника надання письмового пояснення.

При визначенні виду дисциплінарного стягнення мають враховуватися тяжкість проступку, обставини, за яких його скоєно, заподіяна шкода, попередня поведінка особи та визнання нею своєї вини її ставлення до виконання службових обов'язків, рівень кваліфікації тощо.

Порядок проведення службового розслідування встановлений наказом Міністерства внутрішніх справ України від 12 березня 2013 року № 230, відповідно до якого затверджено Інструкцію про порядок проведення службових розслідувань в органах внутрішніх справ України (далі - Інструкція № 230).

Пунктом 2.1. Інструкції № 230 передбачено, що підставами для проведення службового розслідування є порушення особами РНС службової дисципліни, у тому числі скоєння кримінальних або адміністративних правопорушень, знищення або втрата службових документів, доручених або охоронюваних матеріальних цінностей, вчинення особами РНС діянь, які порушують права і свободи громадян, службову дисципліну, інші події, пов'язані із загибеллю (смертю) осіб РНС чи їх травмуванням (пораненням), а також події, які сталися за участю осіб РНС і можуть викликати суспільний резонанс.

Пунктом 2.2. Інструкції № 230 визначено перелік підстав для проведення службового розслідування, який не є вичерпним, а саме, пункт 2.2.20. передбачає можливість проведення службового розслідування при отриманні інформації про скоєння інших, не визначених підпунктами 2.2.1 - 2.2.19 цього пункту, дисциплінарних проступків, які уповноважена на призначення службового розслідування особа вважатиме достатніми для його проведення.

Відповідно до пункту 3.4. розділу ІІІ Інструкції № 230 забороняється проводити службове розслідування особам, які є підлеглими особи РНС, стосовно якої призначено службове розслідування, а також особам - співучасникам проступку або зацікавленим у наслідках розслідування. Розслідування проводиться за участю безпосереднього начальника порушника.

Зі змісту пункту 6.2. розділу VІ Інструкції № 230 вбачається право виконавця (голови, членів комісії) з метою забезпечення повного, всебічного і об'єктивного дослідження обставин подій, що стали підставою для призначення службового розслідування викликати осіб РНС, стосовно яких проводиться службове розслідування, а також інших працівників ОВС, інших осіб (за їх згодою), які обізнані або мають відношення до обставин, що стали підставою для призначення службового розслідування, й одержувати від них письмове пояснення, форма якого наведена в додатку до цієї Інструкції, або усні пояснення, а також документи, які стосуються службового розслідування.

Пунктом 6.3. розділу VІ Інструкції № 230 передбачено, що забороняється затверджувати висновок службового розслідування без отримання від особи РНС письмового пояснення або за відсутності акту про її відмову в наданні письмового пояснення. Небажання особи РНС, відносно якої проводиться службове розслідування, надавати пояснення не перешкоджає затвердженню висновку службового розслідування та накладенню дисциплінарного стягнення.

Як вбачається з матеріалів справи, письмові пояснення в ході проведення службового розслідування у позивача не відбиралися, що є порушенням вимог Інструкції № 230.

Зазначене свідчить про проведення відповідачем службового розслідування із порушенням норм статті 14 Закону № 3460-ІV та пунктів 3, 4 розділу ІІІ Інструкції про порядок проведення службового розслідування.

Також, в порушення наведених норм, розслідування було проведено без участі безпосереднього керівника поривача, під час розслідування не викликались інші працівники, які були обізнані і мали відношення до обставин, що стали підставою для призначення службового розслідування для надання письмових пояснень, які стосуються службового розслідування.

Наявними матеріалами справи підтверджується та не спростовано відповідачами під час апеляційного провадження, що відповідачем 1 під час проведення службового розслідування грубо порушені права позивача в частині отримання інформації про підстави проведення такого розслідування, права брати участь у службовому розслідуванні, у тому числі давати усні чи письмові пояснення, робити заяви, в установленому порядку подавати документи, які мають значення для проведення службового розслідування, висловлювати письмові зауваження щодо обєктивності та повноти проведення службового розслідування, дій або бездіяльності службової особи (осіб), яка його проводить, що є грубим порушенням вимог підпунктів 6.3.1, 6.3.2, 6.3.3 пункту 6.3. Інструкції.

За приписом пункту 5.4. розділу V Інструкції № 230 вбачається, якщо вину особи РНС повністю доведено, начальник приймає рішення про її притягнення до дисциплінарної відповідальності та визначає вид дисциплінарного стягнення.

Про накладення дисциплінарного стягнення видається наказ, зміст якого оголошується особовому складу органу внутрішніх справ. Оголошувати дисциплінарне стягнення особі начальницького складу в присутності його підлеглих заборонено.

Зміст наказу доводиться до відома особи РНС, яку притягнуто до дисциплінарної відповідальності, під підпис. У разі звільнення з посади або звільнення з органів внутрішніх справ особі рядового або начальницького складу видається витяг з наказу.

Особа РНС, стосовно якої проводилось службове розслідування, має право оскаржити рішення щодо накладення на нього дисциплінарного стягнення у порядку, визначеному законодавством України.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази оголошення наказу про накладення дисциплінарного стягнення особовому складу, що також є порушенням вимог Інструкції № 230.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про здійснення службового розслідування з істотними порушеннями прав позивача, що є підставою для скасування спірного висновку та наказу.

Стосовно позовних вимог про відшкодування моральної шкоди колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з частиною першою статті 1167 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частиною 2 цієї статті передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом.

Статтею 1173 Цивільного кодексу України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Пунктом 2 даної статті встановлено, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

У постанові Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного суду № 5 від 25 травня 2001 року та від 27 лютого 2009 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Стверджуючи про те, що відповідачем 1 завдано моральну шкоду, Позивач не обґрунтував, в чому полягає шкода, не довів факту завдання немайнових втрат, спричинених моральними та фізичними стражданнями, які спричинили негативні зміни у його житті.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необґрунтованості позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції прийнята постанова з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду, що є підставою для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 184, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 04 вересня 2017 року у справі № 805/1687/16-а задовольнити частково.

Постанову Донецького окружного адміністративного суду від 04 вересня 2017 року у справі № 805/1687/16-а за позовом ОСОБА_2 до Департаменту патрульної служби Національної поліції України, Управління патрульної поліції в містах Краматорську та Словянську Департаменту патрульної поліції про визнання протиправним та скасування висновку службового розслідування від 10 лютого 2017 року і наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності від 21 лютого 2017 року № 283, стягнення моральної шкоди - скасувати.

Прийняти нову постанову.

Позов ОСОБА_2 до Департаменту патрульної служби Національної поліції України, Управління патрульної поліції в містах Краматорську та Словянську Департаменту патрульної поліції про визнання протиправним та скасування висновку службового розслідування від 10 лютого 2017 року і наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності від 21 лютого 2017 року № 283, стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати висновок службового розслідування за фактом втрати службового майна під час несення служби інспектором моніторингу та аналітичного забезпечення Управління патрульної поліції в містах Краматорську та Словянську ДПП лейтенантом поліції ОСОБА_2 від 10 лютого 2017 року, прийнятий Департаментом патрульної поліції в містах Краматорську та Словянську Департаменту патрульної поліції.

Визнати незаконним та скасувати наказ Департаменту патрульної поліції Національної поліції України від 21 лютого 2017 року № 283 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності працівника УПП в містах Краматорську та Словянську ДПП».

В іншій частині відмовити у задоволені позовних вимог.

Вступна та резолютивна частини постанови складені у нарадчій кімнаті та проголошені у судовому засіданні 22 листопада 2017 року. Повний текст постанови складений та підписаний у нарадчій кімнаті 23 листопада 2017 року.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складання постанови у повному обсязі.

Головуючий: І.В. Геращенко

Судді: Т.Г. Арабей

ОСОБА_9