Справа № 810/3476/16
Суддя: Щавінський В.Р.
Дата ухвалення: 2017-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
14 листопада 2017 року № 810/3476/16
Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Щавінського В.Р., при секретарі судового засідання Сіренко Ю.П., за участю позивача та представника третьої особи, розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Києві адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 треті особи: Міністерство оборони України та Військова частина НОМЕР_2 ,про визнання дій протиправними, скасування наказу та стягнення коштів,

в с т а н о в и в:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 , треті особи військова частина НОМЕР_2 , Міністерство оборони України та просить (з урахуванням Заяви про зміну позовних вимог від 18.10.2017) стягнути з військової частини НОМЕР_1 , яка перебуває на фінансовому забезпеченні військової частини НОМЕР_2 на його користь: суму підйомної допомоги в розмірі місячного грошового забезпечення, що складає 5885,70 грн.; суму добових за час перебування у відрядженні, що складає 1710,00 грн.; суму утриману від оподаткування військовим збором за час виконання завдань в антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей, що складає 543,16 грн.; суму матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань у розмірі 7256,85 грн.; суму грошової компенсації за додаткову відпустку терміном 14 діб у розмірі 5950,00 грн.; суму моральної (немайнової) шкоди в розмірі 20000 грн.

Крім цього позивач просить:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо відмови у виплаті позивачу підйомної допомоги та відмови у наданні другої частини щорічної основної і додаткової відпусток;

- скасувати наказ відповідача №161 від 28.07.2016 в частині звільнення і виключення позивача зі списків військової частини.

В обґрунтування свої вимог вказує, що він є офіцером мобілізованим за призовом, військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 . При його демобілізації військова частина не у повній мірі виплатила суму грошового забезпечення, а саме: підйомну допомогу, добові за час перебування у відрядженні на курсах англійської мови, не компенсували суму утриманого військового збору, які були утримані з його грошового забезпечення від оподаткування військовим збором за час його безпосередньої участі в АТО

Позивач також вважає протиправною відмову командира військової частини НОМЕР_1 у надання йому додаткової відпустки і другої частини щорічної відпустки.

Вказує, що при звільненні з військової служби він не отримав матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань, тому свою незгоду з рішенням командира військової частини НОМЕР_1 з викладеними причинами, передчасність звільнення його і виключення зі списків частини та не можливість здати посаду виклав у рапорті, який подав на його ім`я 28.07.2016.

У судових засіданнях позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити.

Представники відповідача, а також третіх осіб у судових засіданнях проти позову заперечували, просили відмовити у його задоволенні. Вказують, що позивачу грошові кошти були виплачені у повному обсязі, відповідно до вимог чинного законодавства.

Так само вважають, що відсутні підстави щодо стягнення на користь позивача моральної шкоди, а також для скасування наказу відповідача №161 від 28.07.2016 в частині звільнення і виключення позивача зі списків військової частини

Заслухавши пояснення позивача, представників відповідачів, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи суд дійшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлено, що на підставі Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» №15 від 14.01.2015 ОСОБА_1 , був призваний Вишгородським РВК Київської області під час мобілізації.

Позивач 06.06.2015 прийняв офіцерську посаду оперативного чергового військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ) і приступив до виконання службових обов`язків, прибувши з військової частини НОМЕР_3 (м.Одеса).

Відповідно до вимог наказу Міністра оборони України від 12.11.2010 №590 «Про затвердження Положення про фінансове господарство військової частини Збройних Сил України», спільної директиви Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України №322/1/12 від 21.04.2015 та рішення Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України №1088 від 13.05.2015 військова частина НОМЕР_1 була зарахована на фінансове забезпечення військової частини НОМЕР_2 .

На підставі Указу президента України від 24.06.2016 №271/2016 «Про звільнення в запас військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, призваних відповідно до Указу президента України від 14 січня 2015 року №15», наказу №102 командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » від 06.07.2016, наказу №161 командира військової частин НОМЕР_1 від 28.07.2016, позивач 28.07.2016 був звільнений зі Збройних Сил України (відповідно до підпункту «є» пункту 1 частини 8 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу») та виключений із списків особового складу частини, знятий з усіх видів забезпечення і направлений на військовий облік до вишгородського РВК Київської області.

ОСОБА_1 29.07.2016 був знятий з продовольчого забезпечення при військовій частині НОМЕР_2 . При звільнені вислуга у Збройних Силах України позивача становила 12 рік 03 місяців 26 днів.

Щорічна основна відпустка за 2016 рік тривалістю 15 діб використана у період з 24 по 29 березня 2016 р., залишок відпустки 3 дні.

При звільнені ОСОБА_1 було виплачено грошове забезпечення у розмірі 21886,69 грн., що складалось з посадового окладу, окладу за військове звання, надбавки за вислугу років, щомісячної премії за особистий внесок у загальні результати служби відповідно до наказу Міністра оборони України від 27.01.2016 №44 «Про особливості виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України в 2016 році» в розмірі 450% місячного грошового забезпечення, щомісячної грошової винагороди у розмірі 60% від основних та додаткових видів грошового забезпечення, надбавку за виконання особливо важливих завдань у розмірі 50% посадового окладу.

За невикористану відпустку за 2016 рік тривалістю три доби позивачу було нараховано та виплачено компенсацію в розмірі 702,28 грн.

В той же час, позивач вважає, що відповідачем не у повній мірі здійснено виплату йому грошового забезпечення.

Надаючи правову оцінку діям відповідачів щодо нарахування та виплаті позивачу грошового забезпечення суд зазначає наступне.

Щодо компенсації позивачу утриманого військового збору:
Як вбачається з матеріалів справи позивач безпосередньо перебував у зоні проведення антитерористичної операції у складі військової частини НОМЕР_1 у період з 01.02.2016 по 30.04.2016 (вказані обставини сторонами по справі не заперечуються.)

Як вбачається з довідки ВЧ НОМЕР_2 від 01.03.2017 №278/ФЕС у період з 01.02.2016 по 30.04.2016 з позивача було утримано військовий збір на суму 543,16 грн., при цьому компенсація вказаного податку позивачу здійснена не була.

Згідно зі ст.9 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей від 20.12.1991 р. № 2011-XII (далі - Закон №2011-XII) до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Відповідно до п.п. 1.4 ст.161 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір. Нарахування, утримання та сплата (перерахування) збору до бюджету здійснюються у порядку, встановленому статтею 168 цього Кодексу, за ставкою, визначеною підпунктом 1.3 цього пункту.

Пунктом 168.5. статті 168 Податкового кодексу України визначено, що суми податку на доходи фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями у зв`язку з виконанням обов`язків несення служби, спрямовуються виключно на виплату рівноцінної та повної компенсації втрат доходів цієї категорії громадян.

Порядок виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями та особами рядового і начальницького складу, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 №44 (далі Порядок №44).

Так, згідно з п.2 Порядку №44 грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця або є особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, Держспецзв`язку, Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС, податкової міліції.

Пунктами 3-5 Порядку №44 передбачено, що виплата грошової компенсації здійснюється установами (організаціями, підприємствами), що утримують військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу, за рахунок відповідних коштів, які є джерелом доходів цих осіб, шляхом рівноцінного та повного відшкодування втрат частини грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби, що пов`язані з утриманням податку з доходів фізичних осіб у порядку та розмірах, визначених Законом України «Про податок з доходів фізичних осіб». Виплата грошової компенсації військовослужбовцям та особам рядового і начальницького складу здійснюється одночасно з виплатою їм грошового забезпечення. Грошова компенсація виплачується за місцем одержання грошового забезпечення у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.

Аналіз викладених правових норм свідчить про те, що військовослужбовці, звільнені з військової служби, мають право на виплату одноразової грошової допомоги, при цьому суми утриманого військового збору спрямовується виключно на виплату компенсації втрат доходів цієї категорії громадян. Розрахунок з даними особами на день їх звільнення зі списків особового складу військової частини повинен бути здійснений в повному обсязі.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку щодо порушення відповідачем свого обов`язку з виплати позивачу рівноцінної грошової компенсації суми військового збору, утриманого з грошового забезпечення в сумі 543,16 грн., та вважає необхідним стягнути на користь позивача грошову компенсацію суми військового збору, утриманого з грошового забезпечення, у розмірі 543,16 грн.

Стягнення, на думку суду, має бути здійснено з військової частини НОМЕР_2 , яка виконує розрахункову функцію для військової частини НОМЕР_1 .

Щодо вимог позивача стягнути компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки та визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо відмови позивачу у наданні другої частини щорічної основної і додаткової відпусток:
Як було зазначено вище, позивач був мобілізований на військову службу на підставі Указу Президента України №15 від 14.01.2015 та був звільнений підставі Указу Президента України від 24.06.2016 №271/2016 «Про звільнення в запас військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, призваних під час другої черги часткової мобілізації відповідно до Указу Президента України від 14 січня 2015 року № 15».

Позивач вважає, що він як військовослужбовець та учасник бойових дій має право на додаткову відпустку строком 14 днів відповідно п.4 ч.3 ст.101 Закону №2011-XII, п.12 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», ст.162 Закону України «Про відпустки».

У зв`язку з чим 21.07.2016 позивач звернувся до командира ВЧ НОМЕР_1 з відповідним рапортом (та долучив копію посвідчення учасника бойових дій), який було надіслано цінним листом на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 по пошті.

У вказаному рапорті позивач просив надати йому додаткову відпустку із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів та другу частину чергової відпустки за 2016 рік строком 3 календарних дні з 26.07.2016. Рапорт до вч НОМЕР_1 надійшов 28.07.2016 та був зареєстрований за вх.№1620

Листом від 05.08.2016 за підписом командира вч НОМЕР_1 ОСОБА_2 позивачу було відмовлено у задоволенні вказаного рапорту, на підставі того, що в особливий період згідно Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» додаткова відпустка припиняється.

При цьому, позивачу повідомлялось, що при звільненні 28.07.2016 йому була нарахована та виплачена компенсація за 3 доби невикористаної щорічної основної відпустки за 2016 рік.

Вказану відмову позивач вважає протиправною, у зв`язку з чим він просить стягнути на його користь грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки при звільненні з військової служби.

Спірні правовідносини регулюються Законом №2011-XII.

На підставі ст.12 Закону №2011-XII військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. Відтак, право на одержання винагороди за працю захищається законом, зокрема Конституцією України.

Судом встановлено, що згідно з посвідченням від 22.04.2016 серії НОМЕР_4 позивач є учасником бойових дій.

Статтею 161 Закону України «Про відпустки», п.12 ч.1 ст.12 Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» передбачено право учасників бойових дій на отримання додаткової відпустку із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Відповідно до Закону України «Про відпустки» зазначена відпустка в 14 календарних днів для учасників бойових дій, кваліфікується саме як додаткова. Згідно з п.20 ст.101 Закону №2011-XII військовослужбовцям, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, надається відпустка з розрахунку 1/12 частини тривалості щорічної основної відпустки.

Інших відпусток для військовослужбовців, які проходять службу за мобілізацією не передбачено.

Виплата компенсації за невикористані дні додаткової відпустки для звільнених військовослужбовців, які проходили службу за мобілізацією, абзацами другим та третім п.20 ст.101 Закону №2011-XII не передбачено.

Абзацом третім п.14 ст.101 Закону №2011-XII передбачено право військовослужбовців у разі звільнення на отримання компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки.

Разом з тим, п.14 ст.101 Закону №2011-XII, не стосується військовослужбовців, які проходять службу за мобілізацією. Питання відпусток зазначеної категорії військовослужбовців регулюються як раз саме п.20 ст. 101 Закону №2011-XII, який не передбачає ні права на додаткову відпустку, ні права на компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки.

На це, зокрема вказує та обставина, що абзацом четвертим п.20 ст.101 Закону№2011-XII передбачається, що на військовослужбовців, зазначених у цьому пункті, поширюються гарантії, передбачені абзацами п`ятим та шостим пункту 14 цієї статті.

Про поширення гарантій, передбачених абзацом третім п.14, на військовослужбовців, зазначених у цьому пункті, не йдеться.

Крім того, необхідно враховувати, що п.17, 18 ст.101 Закону №2011-XII, для всіх категорій військовослужбовців встановлені обмеження на отримання відпусток під час особливого періоду. В особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки: 1) щорічні основні відпустки (за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу); 2) щорічні канікулярні відпустки курсантам (слухачам) вищих військових навчальних закладів, 3) відпустки військовослужбовцям строкової військової служби (не раніш як через 3 місяці проходження ними строкової військової служби на 10 календарних днів); 4) відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин без збереження грошового забезпечення.

Таким чином, під час проходження військової служби за мобілізацією, у позивача було відсутнє право на використання додаткової відпустки учасникам бойових дій (ст.161 Закону України «Про відпустки», п.12 ч.1 ст.12 Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), а також право на отримання компенсації за всі дні невикористаної додаткової відпустки.

Твердження позивача про те, що на даний час в Україні не існує особливий період, і повинні застосовуватись норми мирного часу на думку суду є помилковими виходячи з наступного.

Поняття особливого періоду наведене у ч. 1 ст.1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 №3543-ХІІ (далі Закон №3543-ХІІ), згідно з якою особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Таким чином, особливий період настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію. Указом Президента України від 17.03.2014 №303/2014, затвердженим Законом України від 17.03.2014 р. №1126-VI, в Україні оголошено часткову мобілізацію. Після цього Президент України своїми указами оголошував часткову мобілізацію (чергові хвилі мобілізації).

В той же час, виходячи з положень закону, особливий період закінчується не з моменту демобілізації (часткової демобілізації) осіб призваних на військову службу, а лише з моменту закінчення воєнного часу і частково відбудовного періоду після закінчення воєнних дій.

Закінчення періодів мобілізацій не є самостійною підставою для припинення особливого періоду. Такого ж висновку дійшли судді Верховного суду України та Вищого адміністративного суду України у справі №800/582/14.

Загальновідомим є факт, що офіційна влада України не контролює окремі райони Донецької та Луганської області. У вказаних регіонах ведуться воєнні дії із застосуванням тяжкого озброєння, стрілецької зброї, внаслідок чого гинуть військовослужбовці Збройних сил України, Національної гвардії, добровольці, а також мирні жителі. За таких обставин стверджувати, що особливий період в Україні скінчився, на думку суду, є помилковим.

Зважаючи на вищевикладене суд вважає, що вимога позивача стягнути грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки задоволенню не підлягає.

Щодо ненадання позивачу 3 днів основної відпустки, то суд зазначає наступне.

Відповідно до п.17 ст.19 Закону №2011-XII в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу.

Як вбачається з матеріалів справи рапорт позивача надійшов 28.07.2016 до вч.2152 та був зареєстрований за вх.№1620 На той момент позивача було вже звільнено з військової служби.

Також, відповідно до абз.2 та 3 п.20 ст.101 Закону №2011-XII, у разі звільнення військовослужбовця, який проходить військову службу за мобілізацією передбачена виплата компенсації щодо всіх невикористаних днів щорічної основної відпустки.

Судом встановлено, що за невикористану відпустку за 2016 рік тривалістю три доби позивачу було нарахована та виплачена компенсація в розмірі 702,28 грн.

За таких обставин суд вважає, що вимога позивача визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо відмови позивачу у наданні другої частини щорічної основної і додаткової відпусток задоволенню не підлягає.

Щодо вимоги позивача стягнути кошти за невиплачену матеріальну допомогу за 2016 р.:
Своє право на отримання матеріальної допомоги за 2016 р. позивач мотивує положенням п.33.1 Інструкції про порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил України грошової допомоги, затвердженої Наказом Міністра оборони України №260 від 11.06.2008 в якому зазначено, що особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять службу за контрактом, для вирішення соціально-побутових питань один раз на рік надається матеріальна допомога в розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.

У зв`язку з чим, позивачем 08.06.2016 командиру вч НОМЕР_1 було подано рапорт (зареєстровано 08.06.2016 за №1219), яким він просив виплатити йому матеріальну допомогу за 2016 р. на вирішення соціально-побутових питань на підставі п.2 ст.9 Закону №2011-XII, п.1.10, п.1.2, п.33.1-33.3 Наказу Міністерства оборони України №260 від 11.06.2008 р.

На вказаному рапорті є резолюція командира частини про створення відповідного наказу по частині.

Суд вважає, що вимога позивача про стягнення на його користь коштів за невиплачену матеріальну допомогу за 2016 р. є необґрунтованою виходячи з наступного.

Відповідно до ч.4 ст.9 Закону №2011-XII порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Наказом Міністра оборони України від 11.06.2008 №260 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 14.07.2008 за № 638/15329) затверджено «Інструкцію про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам» (далі - Інструкція).

Відповідно до п.3 наказу Міністра оборони України Про особливості виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України в 2016 році №44 від 27.01.2016 матеріальна допомога на вирішення соціально-побутових питань виплачується за окремим рішенням Міністра оборони України.

Крім того, згідно з п.п. 33.3 Інструкції розмір матеріальної допомоги установлюється за рішенням Міністра оборони України виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі Міністерства оборони України. До місячного грошового забезпечення, з якого визначається матеріальна допомога, включаються посадові оклади, оклади за військовими званнями та щомісячні додаткові види грошового забезпечення (крім винагород та морського грошового забезпечення), на які військовослужбовець має право за займаною ним штатною посадою згідно з законодавством України на день підписання наказу про надання цієї допомоги.

Суд зазначає, що право на виплату матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань виникло після прийняття Міністром оборони України окремого рішення (22.07.2016), а позивача, відповідно до копії витягу з наказу командира вч НОМЕР_1 від 28.07.2016 №161 наказом Командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Сухопутних військ Збройних Сил України (по особовому складу) від 06.07.2016 №102 звільнено з військової служби в запас.

Отже, враховуючи вищевикладене, будь-які резолюції командира вч НОМЕР_1 на рапорті позивача про виплату йому матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань до 22.07.2016 є протиправними.

За таких обставин суд вважає, що вимога позивача стягнути кошти за невиплачену матеріальну допомогу за 2016 р. є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Щодо вимог позивача стягнути суму підйомної допомоги в розмірі місячного грошового забезпечення, що складає 5885,70 грн. та визнання протиправною відмови відповідача виплати позивачу підйомну допомогу:
Своє право на отримання підйомної допомоги позивач обґрунтовує положеннями ст..9, п.3 ст.91 Закону №2011-XII, п.1,2 Наказу Міністерства оборони України №370 від 22.10.2001 «Про затвердження інструкції про порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил України підйомної допомоги» та Постанови Кабінету Міністрів України «Питання грошового забезпечення військовослужбовців, які проходять військову службу за призивом під час мобілізації, на особливий період» від 09.04.2014 №11.

Порядок та умови виплати військовослужбовцям підйомної допомоги визначений Інструкцією про порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил України підйомної допомоги, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 22.10.2001 № 370 (далі Наказ № 370).

Відповідно до п.3 ст. 91 Закону №2011-XII при переїзді військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, а також тих, хто перебуває на кадровій військовій службі та військовій службі за призовом осіб офіцерського складу, на нове місце військової служби в інший населений пункт, у зв`язку з призначенням на військову посаду, зарахуванням до військового навчального закладу, термін навчання в якому становить не менше шести місяців, або у зв`язку з передислокацією військової частини їм виплачується підйомна допомога в розмірі місячного грошового забезпечення на військовослужбовця і 50 відсотків місячного грошового забезпечення на кожного члена сім`ї військовослужбовця, який переїжджає з ним на нове місце військової служб.

Частиною 6 статті 2 Закону №2011-XII визначено види військової служби:

- строкова військова служба;

- військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період;

- військова служба за контрактом осіб рядового складу;

- військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу;

- військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів);

- військова служба за контрактом осіб офіцерського складу;

- військова служба за призовом осіб офіцерського складу. Законодавцем виділено військову службу за призовом під час мобілізації - на особливий період як окремий вид військової служби.

Пунктом 1 Інструкції про порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил України підйомної допомоги, затвердженої наказом Міністра оборони України від 22.10.2001 №370 особам офіцерського складу, прапорщикам (мічманам) та військовослужбовцям рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом (далі - військовослужбовці, які проходять службу за контрактом), що переїхали до нового місця служби з одного населеного пункту в інший у зв`язку з призначенням на посади або зміною постійної дислокації військової частини (підрозділу) до місця постійної дислокації військової частини або підрозділу зі зміною місця проживання, виплачується підйомна допомога в розмірі місячного грошового забезпечення.

Отже, Наказом № 370 чітко визначено, що тільки військовослужбовці за контрактом при переїзді мають право на виплату їм підйомної допомоги.

Позивач помилково вважає, що він має право на виплату йому підйомної допомоги оскільки постановою Кабінету Міністрів України від 09.04.2014 №111 військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період прирівняно до військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом.

Постановою Кабінету Міністрів України від 09.04.2014 №111 «Питання грошового забезпечення військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період» установлено, що з 18.03.2014 р. військовослужбовцям, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, грошове забезпечення виплачується в порядку та розмірах, установлених для осіб офіцерського складу, осіб рядового сержантського та старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 №1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Також, відповідно до пункту 18.2 Наказу №370 підйомна допомога не виплачується військовослужбовцям, направленим, у тому числі безпосередньо після зарахування на військову службу із запасу, на навчання у військовий навчальний заклад, термін навчання в якому півроку і менше, або зі збереженням посади за місцем служби незалежно від строку навчання.

Враховуючи вищезазначене, підйомна допомога не є грошовим забезпеченням, тому у позивача відсутнє законне право на її виплату.

За таких обставин суд вважає, що вимоги позивача стягнути з відповідача суму підйомної допомоги у розмірі місячного грошового забезпечення, що складає 5885,70 грн. та визнати протиправною відмову відповідача щодо виплати йому підйомної допомоги задоволенню не підлягає.

Щодо вимоги позивача стягнути на його користь суму добових за час перебування у відрядженні, що складає 1710,00 грн.;
Згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 09.10.2015 №96 позивач був відряджений у військову частину НОМЕР_5 (м.Київ, Командування Сухопутних Військ Збройних Сил України) на 64 доби з 11.10.2015 по 13.12.2015 для навчання на інтенсивному курсі англійської мови середнього рівня при Британській раді в Україні.

Підставою видачі такого наказу стало розпорядження ТВО начальника штабу - першого заступника командира військової частини НОМЕР_6 №2/7369 від 08.10.2015.

Позивачем було отримано Посвідчення про відрядження від 09.10.2015 р. №47 за підписом командира ВЧ НОМЕР_1 , в якому зазначалось, що позивач відряджається до вч НОМЕР_5 (м.Київ) на 64 дні з 11.10.2015 для навчання на інтенсивних курсах англійської мови середнього рівня при Британській раді в Україні. Підстава відрядження: розпорядження ТВО начальника штабу першого заступника командира військової частини НОМЕР_7 №2/7369 від 08.10.2015.

Як вбачається з листа Фінансово-економічного управління командування Сухопутних військ ЗСУ України від 21.09.2017 №116/14/1/3426 відповідно до листа ТВО першого заступника начальника Головного управління військового співробітництва та миротворчих операцій Генерального штабу Збройних сил України від 06.10.2015 №315/3/5910 курси англійської мови при Британській раді в Україні проводились за повної фінансової підтримки Посольства Швеції в Україні. Міністерством оборони України кошти на оплату витрат на відрядження військовослужбовцям залученим до проходження курсів англійської мови при Британській раді в Україні не виділялись. Кошти на відрядження ОСОБА_1 не виплачувались.

Відповідно до ч.6 ст.14 Закону №2011-XII при виконанні службових обов`язків, пов`язаних з відрядженням в інші населені пункти, військовослужбовцям відшкодовуються витрати на відрядження в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п.13 Постанови Кабінету Міністрів України від 02.02.2011 №98 (в редакції чинній на момент існування спірних правовідносин) особливості направлення у відрядження військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, а також інших працівників органів внутрішніх справ, осіб рядового і начальницького складу, які проходять службу в органах і підрозділах цивільного захисту, визначаються за погодженням з Міністерством фінансів відповідно Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Службою безпеки, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Державної прикордонної служби, Управлінням державної охорони, Адміністрацією Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, а працівників дипломатичної служби України, направленим у довготермінове відрядження, - Міністерством закордонних справ.

У спірний період порядок відшкодування військовослужбовцям Збройних Сил України витрат на службові відрядження в межах України регламентувався Інструкцією про порядок відшкодування військовослужбовцям Збройних Сил України витрат на службові відрядження в межах України затвердженою Наказом Міністра оборони України №530 від 29.08.2011 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 22.09.2011 за N1115/19853)

Відповідно до п.п.1.1 п.1 Інструкції службовим відрядженням (далі - відрядження) вважається поїздка військовослужбовця за розпорядженням командира або начальника на певний строк в іншу місцевість для виконання службового завдання поза пунктом постійного або тимчасового розквартирування військової частини (підрозділу), у якій військовослужбовець проходить службу.

Для покриття особистих витрат під час відрядження військовослужбовцям здійснюються виплата добових та відшкодування витрат на наймання житлового приміщення, а також на проїзд до місця відрядження та назад.

Судом встановлено, що вч НОМЕР_1 (так само і вч НОМЕР_2 ) позивачу аванс на відрядження не виплачувався.

Як вбачається з довідки вч НОМЕР_2 від 01.03.2017 №281/ФЕС ОСОБА_1 , який вибув у відрядження згідно наказу по частині №96 від 09.10.2015 у вч НОМЕР_5 м.Київ у період з 12.10.2015 по 07.12.2015 сума добових на відрядження становить 1710,00 грн.

Твердження представника відповідача про те, що навчання на курсах фінансувалось за сприяння Апарату аташе з питань оборони при Посольстві Швеції в Україні, компенсація за добові не передбачалась, тому і стягнення з відповідача добових за час його відрядження не законне, судом не приймається, зважаючи на його необґрунтованість та невідповідність закону.

За таких обставин суд вважає, що вимога позивача про стягнення з відповідача на його користь суми добових у розмірі 1710,00 грн. за час перебування у відрядженні є обґрунтованою і підлягає задоволенню.

Щодо вимоги позивача скасувати наказ відповідача №161 від 28.07.2016 в частині звільнення і виключення позивача зі списків військової частини:
Як вбачається з копії витягу з наказу командира вч НОМЕР_1 від 28.07.2016 №161 капітана ОСОБА_1 , призваного під час мобілізації, звільнено з військової служби відповідно до підпункту «є» пункту 1 частини 8 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Підставою даного наказу є рапорт капітана ОСОБА_1 та витяг з наказу Командування військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Сухопутних військ Збройних Сил України.

Протиправність вказаного наказу позивач вбачає в тому, що з ним у повній мірі було здійснено розрахунок. При цьому в судовому засіданні позивач вказав, що скасування даного наказу є підставою для подальшого стягнення завданої йому шкоди.

У матеріалах справи наявна копія Акту відмови від здачі справ та посади заступника начальника відділення обробки інформації-начальника напрямку військової частини НОМЕР_1 від 28.07.2016 за підписом ТВО: начальника штабу першого заступника командира НОМЕР_8 майора ОСОБА_3 , ТВО старшого помічника начальника штабу з кадрів і стройової частини НОМЕР_8 капітана ОСОБА_4 , діловода штабу військової частини працівника ЗСУ ОСОБА_5 в якому зазначається, що відповідно до Указу Президента України від 24.06.2016 №271/261 «Про звільнення в запас військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, призваних відповідно до Указу президента України від 14 січня 2015 року №15» заступнику начальника відділення обробки інформації-начальника напрямку військової частини НОМЕР_1 капітану ОСОБА_1 було запропоновано 28.07.2016 здати справу та посаду заступника начальника відділення обробки інформації-начальника напрямку вч НОМЕР_1 . Капітан ОСОБА_1 відмовився здавати справи та посаду та складати відповідний рапорт.

Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008, затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення).

Відповідно до абз.3 п.242 Положення особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Відповідно до абз.3 п.242 Положення особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Як вже було судом зазначено вище, відповідачем не у повній мірі було здійснено розрахунок з позивачем, і вказана бездіяльність була судом визнана протиправною у мотивувальній частині рішення.

Інших мотивів протиправності оскаржуваного наказу позивач не наводить.

Відповідно до п. 1 ч.2 ст. 162 КАС України, вирішуючи справу, суд повинен визначитися щодо правомірності чи неправомірності оскаржуваного акта, дії чи бездіяльності та встановити правові наслідки протиправності акта. Такими наслідками згідно з вказаним положенням є скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, або ж прийняти інше рішення яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень

Наказ командира вч НОМЕР_1 від 28.07.2016 № 161 є рішенням індивідуальної дії і вичерпав свою дію після його безпосередньої реалізації, а саме звільнення позивача з військової служби на підставі Указу президента України від 24.06.2016 №271/2016 «Про звільнення в запас військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, призваних відповідно до Указу президента України від 14 січня 2015 року №15», наказу №102 командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » від 06.07.2016.

За таких обставин суд вважає, що поновити порушене майнове право позивача можна шляхом стягнення на його користь недоотриманих коштів за час проходження ним військової служби.

Щодо вимоги позивача стягнути на його користь суму моральної (немайнової) шкоди в розмірі 20000 грн.:
Обґрунтовуючи вказану вимогу позивач стверджує, що відповідач здійснює на нього тиск, що проявляється в роздратованості, підвищеній емоційності, прихованій агресії і має загальні шкідливі наслідки на стан його психологічного здоров`я у вигляді періодичного стресового стану. Час витрачений на підготовку до судових засідань та його відвідання нічим не компенсується.

Позивач стверджує, що він жертвує час зі свого особистого життя та своєї родини і який міг був би направлений для підвищення особистого розвитку, укріплення здоров`я, активного громадського життя, суспільно корисної діяльності та відпочинок.

Згідно із ст.23 ЦК України моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Суд зазначає, що позивач під час розгляду справи не довів своїх фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей або позбавлення його можливості їх реалізації, порушення нормальних життєвих зв`язків, які стались внаслідок дій відповідачів.

Крім того, більшість із заявлених позивачем вимог є необґрунтованими, що на думку суду також є підставою для відмови у задоволенні вимоги про стягнення моральної шкоди.

Позивачем не надані докази спричинення відповідачами йому моральної шкоди, тому на думку суду позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди безпідставні.

Щодо клопотання позивача про притягнення відповідача до відповідальності за неповагу до суду через неявки у судові засідання та невчасне надання суду документів суд зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та пояснень представників відповідача та третіх осіб відповідач вч НОМЕР_1 є бойовою частиною яка приймає участь в АТО на території Луганської та Донецької області. У вказаній військовій частини є постійний брак кадрів, у т.ч. у зв`язку з відрядженням військовослужбовців до зони проведення АТО, і неможливість вчасно прибути до суду. За таких обставин суд вважає, що підстави притягати вч НОМЕР_1 або її представників до відповідальності за неповагу до суду відсутні.

На підставі викладеного, керуючись статтями 11, 14, 69, 70, 71, 86, 158-163, 167, 2442, 254 КАС України, суд, -

п о с т а н о в и в:
1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 , яка перебуває на фінансовому забезпеченні Військової частини НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 суму добових за час перебування у відрядженні у сумі 1710,00 грн. (одна тисяча сімсот десять гривень 00 коп.).

3. Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 , яка перебуває на фінансовому забезпеченні Військової частини НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 суму утриману від оподаткування військовим збором за час виконання завдань в антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей у сумі 543,16 грн. (п`ятсот сорок три гривні 16 коп.)

4. У решті позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.
Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Щавінський В.Р.

Дата виготовлення і підписання повного тексту постанови - 21 листопада 2017 р.