Справа № 500/6341/17
Суддя: Адамов А. С.
Дата ухвалення: 2017-11-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 500/6341/17
Провадження № 2-а/500/145/17
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2017 року Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого - судді Адамова А.С.,

за участю секретаря - Івановій Ю.П.,

за участю сторін: представника позивача - Мельник К.І., відповідача - ОСОБА_2, перекладача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом Ізмаїльського прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України в особі начальника прикордонного загону полковника Зуб В.П. до громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_2 (ОСОБА_2) про примусове видворення та затримання,

ВСТАНОВИВ:

15.11.2017 року Ізмаїльський прикордонний загін Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України в особі начальника прикордонного загону полковника Зуб В.П. звернувся до суду з позивними вимогами, якими просить: примусово видворити з України громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_2 (ОСОБА_2), ІНФОРМАЦІЯ_1, до країни походження відповідно до п.1 ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»; затримати громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_2 (ОСОБА_2), ІНФОРМАЦІЯ_1, з метою забезпечення примусового видворення на строк, необхідний для виконання рішення суду про примусове видворення, але не більш як шість місяців (180 діб) з поміщенням до Чернігівського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України відповідно до ч.2 ст.183-7 КАС України; до поміщення громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_2 (ОСОБА_2), ІНФОРМАЦІЯ_1, в Чернігівський пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України, утримувати його в пункті тимчасового тримання (ПТТ) Ізмаїльського прикордонного загону; звернути постанову до негайного виконання.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 11.11.2017 року о 11 год. 00 хв. на напрямку Кілія (Україна) - Кілія-Векке (Румунія) в районі прикордонного знаку №1405 на річці Дунай, на відстані до 100 метрів від берега України, прикордонним нарядом «Прикордонний патруль» на прикордонному катері UMS-600 BG-170604 виявлено маломірний плавзасіб темо-зеленого кольору, який рухався в низ по течії в бік Румунії з чотирма особами на борту. Під час проведення перевірочних заходів було встановлено, що одним із невідомих осіб, є громадянин Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_2 (ОСОБА_2), ІНФОРМАЦІЯ_1, який незаконно, в обхід встановлених пунктів пропуску через державний кордон, намагався перетнути Державний кордон з України в Румунію, річковим шляхом, чим скоїв адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч.2 ст. 204-1 КУпАП. На підставі п. 34. ст. 20 Закону України «Про Державну прикордонну службу України», відповідача було запрошено до підрозділу охорони державного кордону, відділу прикордонної служби «Вилкове» з метою з'ясування обставин правопорушення. В подальшому, під час проведення фільтраційних заходів, вдалося встановити, що відповідач дійсно є громадянином Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_2 (ОСОБА_2), ІНФОРМАЦІЯ_1, на даний час перебуває на території України незаконно, без відповідних документів та без реєстрації в державних органах міграційної служби. В подальшому, 11.11.2017 року у складі групи осіб даного громадянина було затримано на ділянці відділу прикордонної служби «Вилкове» Ізмаїльського прикордонного загону під час спроби незаконного перетину державного кордону України в Румунію. Таким чином, своїми діями відповідач порушив вимоги ст. 9 Закону України «Про державний кордон України», вимоги статей 4, 15 та 16 закону України «Про правовий статус та осіб без громадянства» від 22.09.2011 року та п.п. 2 п.2 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.02.2012 року № 150. У зв'язку з чим, вивчивши матеріали адміністративної справи відповідача, позивач вважає, що реалізуючи свої права та свободи, відповідач міг встановленим порядком іммігрувати в Україну або іншу Європейську країну на постійне місце проживання, або тимчасово прибути для працевлаштування чи навчання на визначений термін, як це передбачено законодавством України, законодавством інших держав та міжнародними документами, не завдавши шкоди національним інтересам України. Але знаючи про можливість легально в'їхати до Європейських країн, відповідач вибрав найбільш легкий та незаконний спосіб. Знаючи, що під час досягнення своєї мети, він неодноразово буде порушувати та ігнорувати законодавство країн на своєму шляху, відповідач умисно йде на вчинення правопорушень.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, посилався на обставини зазначені в позовній заяві та зазначив, що відповідач незаконно перетинав кордон України в Румунію, однак був затриманий прикордонниками. Також, зазначив, що відповідач ОСОБА_2 (ОСОБА_2), який є громадянином Ісламської Республіки Пакистан, на даний час перебуває на території України незаконно, без відповідних документів та без реєстрації в державних органах міграційної служби.

Відповідач громадянин Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_2 (ОСОБА_2) позовні вимоги визнав, не заперечував проти їх задоволення. Зазначив, що нелегально прибув в Україну. До відповідних державних органів з метою легалізації свого знаходження на території України не звертався. Доходів, роботи, родичів, інших зв'язків на території України не має. Зазначив, що самостійно виконати рішення про повернення та самостійно за власні кошти покинути України не має можливості, не заперечує проти видворення його з території України за відповідною процедурою з попереднім затриманням для забезпечення видворення.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, заслухавши пояснення сторін, суд дійшов наступного.

Судом встановлено, що громадянин Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_2 (ОСОБА_2) на даний час перебуває на території України незаконно, без відповідних документів та без реєстрації в державних органах міграційної служби.

В подальшому, відповідач 11.11.2017 року незаконно, в обхід встановлених пунктів пропуску через державний кордон, намагався перетнути Державний кордон з України в Румунію, річковим шляхом, чим скоїв адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч.2 ст. 204-1 КУпАП, про що Ізмаїльським прикордонним загоном складено протокол про адміністративне правопорушення ПдРУ №093142 від 15.11.2017р.

Таким чином,своїми діями громадянин Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_2 (ОСОБА_2) скоїв адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч.1 ст.204-1 КУАП.

Того ж числа стосовно громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_2 (ОСОБА_2) на підставі п. 14. ст. 20 Закону України „Про Державну прикордонну службу України», ст.263 КУпАП було застосовано адміністративне затримання на термін до трьох діб з метою встановлення особи та обставин правопорушення. Вивчаючи матеріали адміністративної справи відповідача можна прийти до висновку, що реалізуючи свої права та свободи, відповідач міг встановленим порядком іммігрувати в Україну або іншу Європейську країну на постійне місце проживання, або тимчасово прибути для працевлаштування на визначений термін, як це передбачено законодавством України, законодавством інших держав та міжнародними документами, не завдавши шкоди національним інтересам України. Але знаючи про можливість легально в'їхати до Європейських країн, відповідач вибрав найбільш легкий та незаконний спосіб. Знаючи, що під час досягнення своєї мети, він неодноразово буде порушувати та ігнорувати законодавство країн на своєму шляху, відповідач умисно пішов на вчинення правопорушень.

12.11.2017р. позивачем прийняте рішення про примусове повернення відповідача з України та надано строк для його виконання - до 15.11.2017р. Вказане рішення виконано не було.

Відповідно до ч. 3 ст. 25 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 року № 3773-УІ, рішення про добровільне повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частинах першій і другій цієї статті, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції за заявою іноземця та особи без громадянства про добровільне повернення. Порядок провадження за заявами іноземців та осіб без громадянства про добровільне повернення визначається Кабінетом Міністрів України.

Частиною 3 статті 3 розділу І Закону № 3773 передбачено, що іноземці та особи без громадянства зобов'язані неухильно додержуватися Конституції та законів України інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Згідно до п. 14 ст. 1 Закону № 3773, нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Відповідно до ч. 1 статті 23 розділу III Закону № 3773, нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили злочин, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» «іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України)...».

Відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення.

Як встановлено судом рішення про примусове повернення відповідачем виконано не було, та як повідомив сам відповідач, він не спроможний самостійно виконати зазначене рішення та покинути територію України без допомоги державних органів України.

Відповідно до ч. 5 ст. 30 даного Закону, рішення суду про примусове видворення іноземця або особи без громадянства виконується територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, а стосовно іноземців та осіб без громадянства, затриманих ним у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України, - органом охорони державного кордону. Контроль за правильним і своєчасним виконанням рішення про примусове видворення здійснюється органом, за чиїм позовом суд прийняв рішення про примусове видворення. З метою контролю за виконанням іноземцем або особою без громадянства рішення про примусове видворення службові особи органу охорони державного кордону або центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, здійснюють супровід такого іноземця або особи без громадянства.

Крім того, статтею 4 вищевказаного Закону визначені підстави для перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, однак, суду, при розгляді даної справи, жодних підстав, які визначені в наведеній статті, відповідачем не надано.

Окрім того, у судовому засіданні не було встановлено заборон, перелічених уст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» щодо примусового повернення чи примусового видворення відповідача з території України в країну його походження.

Згідно роз'яснень Пленуму Вищого адміністративного суду України, висвітлених у п. 26 Постанови № 1 від 25.06.2009р. в редакції постанови Вищого адміністративного суду України від 16.03.2012р., виходячи з положень частини четвертої ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та приписів ч. 2ст. 183-5 КАС України, позовна заява з вимогою про затримання іноземця чи особи без громадянства може бути подана до суду лише з метою забезпечення можливості подальшого видворення, тобто рішення судом про таке видворення повинно бути прийнято до вирішення питання про затримання або якщо такі позовні вимоги заявлені в одній позовній заяві, то під час вирішення такої позовної заяви.

Відповідно до частини 1 стаття 9 розділу II Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства в'їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України.

Частиною 1 статті 16 розділу II зазначеного вище Закону передбачено, що реєстрація іноземців та осіб без громадянства, які в'їжджають в Україну, здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України органами охорони державного кордону.

Частиною 15 стаття 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які в'їхали в Україну на інших законних підставах, не передбачених частинами 2-14 цієї статті, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в'їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України.

Пунктом 2 статті 25 цього Закону передбачено, що «...іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування в Україні або які не можуть виконати обов'язок виїзду з України, не пізніше дня закінчення відповідного строку їх перебування у зв'язку з відсутністю коштів або втратою паспортного документа можуть добровільно повернутися в країну походження або третю країну, у тому числі за сприяння міжнародних організацій».

Відповідно до статті 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», статті 3 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», Постанови №1 Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 року, що виконання рішення про примусове видворення не буде означати для іноземця чи особи без громадянства реальної загрози бути страченим або підданим катуванню, нелюдському чи принизливому поводженню з боку влади країни, куди він видворяється.

Частиною 2 статті 263 КУпАП, передбачено, що осіб, які незаконно перетнули або зробили спробу незаконно перетнути державний кордон України, порушили порядок в'їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї, порушили прикордонний режим, режим в пунктах пропуску через державний кордон України або режимні правила у контрольних пунктах в'їзду - виїзду, вчинили злісну непокору законному розпорядженню або вимозі військовослужбовця чи працівника Державної прикордонної служби України або члена громадського формування з охорони громадського порядку і державного кордону, а також іноземців та осіб без громадянства, які порушили правила перебування в Україні або транзитного проїзду через територію України, може бути затримано на строк до трьох годин для складення протоколу, а в необхідних випадках для встановлення особи і з'ясування обставин правопорушення - до трьох діб з повідомленням про це письмово прокурора протягом двадцяти чотирьох годин з моменту затримання.

Згідно пункту 27 частини 1 статті Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 № 3773-УІ пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, - державна установа, призначена для тимчасового тримання іноземців та осіб без громадянства: стосовно яких судом прийнято рішення про примусове видворення; стосовно яких судом прийнято рішення про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення, у тому числі прийнятих відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; затриманих центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальними органами та підрозділами на строки та в порядку, передбачені законодавством України; затриманих за рішенням суду до завершення розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Частиною 2 статті 183-7 Кодексу адміністративного судочинства України (далі -КАС України) встановлено, що у разі наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якого подано адміністративний позов про примусове видворення, не має документа, що дає право на виїзд з України, ухилятиметься від виконання рішення про його примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення або якщо існує ризик його втечі, адміністративний суд, визначений частиною першою цієї статті, за клопотанням органу (підрозділу), який подав такий позов, може прийняти одне з таких рішень: 1) взяти особу на поруки підприємства, установи чи організації; 2) зобов'язати іноземця або особу без громадянства внести заставу; 3) затримати іноземця або особу без громадянства з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

Відповідно до абзацу 1 частини 7 статті 183-7 строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, не може перевищувати шести місяців. У разі наявності умов, за яких неможливо забезпечити примусове видворення особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, цей строк може бути продовжений, але не більш як на дванадцять місяців.

За змістом частини 4 статті 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Згідно пункту 22 статті 32 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземці та особи без громадянства котрі не мають коштів для відшкодування витрат, пов'язаних з видворенням їх за межі України, видворення здійснюється за рахунок держави.

Таким чином, суд дійшов висновку, що існують підстави для примусового видворення відповідача громадянинаІсламської Республіки Пакистан ОСОБА_2 (ОСОБА_2), ІНФОРМАЦІЯ_1, за межі території України.

Стаття 19 Конституції України встановлює, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ч. 1 ст. 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Положення ст.9 КАС України передбачає, що суди при вирішенні справи керуються принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.2 ст.11 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Відповідно до вимог ст. 71 КАС кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Із змісту статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України відомо, що обставини, які визнаються сторонами, можуть не доказуватися перед судом, якщо проти цього не заперечують сторони і в суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання.

Окрім цього, суд вважає за необхідне зазначити, що особа в будь-якому разі не підлягає видворенню, якщо підпадає під захист статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод або статті 31 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", відповідно до якої іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворенні або видані чи передані до країн: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров'ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

Відносно громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_2 (ОСОБА_2) обставин, які вказані в статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод або статті 31 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", та унеможливлюють примусове видворення за межі території України не встановлено. Також не встановлено обставин, відповідно до яких на відповідача поширюється дія закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Про наявність таких обставин відповідачем не повідомлено.

Отже, враховуючи відсутність у відповідача близьких родичів на території України, власного житла, джерела існування, спробу незаконного перетину ним державного кордону України, останній порушив вимоги статей 4, 9, 16 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" і відповідно до вимог частини 1 статті 30 цього ж Закону підлягає видворенню, оскільки є достатні та обґрунтовані підстави вважати, що останній ухилиться від самостійного та добровільного залишення території України, так як документів в нього не має, кошти на проїзд у нього відсутні, він не може вказати законні джерела існування, також і відсутні родинні зв'язки в Україні.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що є й всі правові підстави для затримання відповідача - громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_2 (ОСОБА_2) з поміщенням такої особи до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, з метою забезпечення примусового видворення, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до пункту 5 частини 2 статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, який прийняв постанову, за заявою осіб, які беруть участь у справі, або з власної ініціативи може ухвалою в порядку письмового провадження або зазначаючи про це в постанові звернути до негайного виконання постанову про примусове видворення іноземця чи особи без громадянства за межі України, про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення іноземця або особи без громадянства та про продовження строку такого затримання, про затримання до завершення розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Керуючись ст.ст.26, 30, 31 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", ст.ст. 6, 11,69-71, 86, 158 163, 183-7, 256 КАС, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов Ізмаїльського прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України в особі начальника прикордонного загону полковника Зуб В.П. до громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_2 (ОСОБА_2) про примусове видворення і затримання - задовольнити.

Примусово видворити з України громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_2 (ОСОБА_2), ІНФОРМАЦІЯ_1, до країни походження відповідно до п.1 ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Затримати громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_2 (ОСОБА_2), ІНФОРМАЦІЯ_1, з метою забезпечення примусового видворення на строк, необхідний для виконання рішення суду про примусове видворення, але не більш як шість місяців (180 діб) з поміщенням до Чернігівського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України відповідно до ч.2 ст.183-7 КАС України.

До поміщення громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_2 (ОСОБА_2), ІНФОРМАЦІЯ_1, в Чернігівський пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України, утримувати його в пункті тимчасового тримання (ПТТ) Ізмаїльського прикордонного загону.

Постанову звернути до негайного виконання.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Судові рішення в адміністративних справах, передбачених статтею 183-7 КАС України, можуть бути оскаржені в апеляційному порядку в п'ятиденний строк з дня їх проголошення. Оскарження рішення не зупиняє його негайного виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Постанова або ухвала суду першої інстанції, якщо інше не встановлено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови складено та підписано 15.11.2017р.

Суддя: А.С.Адамов