Справа № 816/979/17
Суддя: Яковенко М.М.
Дата ухвалення: 2017-11-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2017 р.Справа № 816/979/17
Харківський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя: Яковенко М.М.

судді: Лях О.П., Старосуд М.І.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління охорони, використання і відтворення біоресурсів та регулювання рибальства в Полтавській області на постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 07 серпня 2017 року по адміністративній справі № 816/979/17 за позовом ОСОБА_1 до Державного агентства рибного господарства України, Управління охорони, використання і відтворення біоресурсів та регулювання рибальства в Полтавській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, зобовязання вчинити певні дії, стягнення середнього заробітку,

В С Т А Н О В И В :

Позивач, ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Державного агентства рибного господарства України (надалі - Держирбагентство), Управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства в Полтавській області (надалі - Полтаварибохорона), в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ Управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства в Полтавській області від 17.05.2017 №42-о "Про звільнення ОСОБА_1М.";

- поновити ОСОБА_1 на посаді головного державного інспектора відділу оперативної роботи Управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства в Полтавській області з 17.05.2017;

- зобов'язати Державне агентство рибного господарства України вчинити дії щодо переведення ОСОБА_1 з Управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства в Полтавській області до Управління Державного агентства рибного господарства у Полтавській області на рівнозначну посаду;

- стягнути з суб'єкта владних повноважень середній заробіток за час вимушеного прогулу та судові витрати.

Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 07 серпня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково (а.с.195-198).

Визнано протиправним та скасовано наказ Управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства в Полтавській області від 17.05.2017 №42-о "Про звільнення ОСОБА_1.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді головного державного інспектора відділу оперативної роботи Управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства в Полтавській області з 18.05.2017.

Стягнуто з Управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства в Полтавській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 18.05.2017 по день фактичного поновлення за вирахуванням податків та обов'язкових платежів.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Відповідач звернувся з апеляційною скаргою, пославшись на незаконність та необґрунтованість постанови суду першої інстанції, прийняту с порушенням норм матеріального та процесуального права, просив постанову суду першої інстанції скасувати і прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі (а.с.223-226). Апелянт посилаючись на положення п.1 ст..40 КЗпП України, ЗУ «Про державну службу» наголошує, що в зв'язку з ліквідацією Управління позивача завчасно та належним чином було попереджено про наступне звільнення, та не було можливості запропонувати для переведення інші посади. Внаслідок чого вважає, що наказ про звільнення видано правомірно, просить в задоволенні позову відмовити, бо поновлювати позивача нікуди.

Розгляд справи здійснювався в порядку письмового провадження, з урахуванням приписів п.2 ч.1 ст.197 КАС України. Від відповідачів надійшли заяви про розгляд справи у їх відсутність, на апеляційній скарзі наполягали.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 з 18.03.2014 по 17.05.2017 перебував на посаді головного державного інспектора відділу оперативної роботи Полтаварибохорони (а.с. 15).

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30.09.2015 №894 "Питання функціонування територіальних органів Державного агентства рибного господарства" (із змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 04.02.2016 №86) ліквідовано як юридичні особи публічного права територіальні органи Держрибагентства за переліком згідно з додатком 1 (п. 1). Правонаступником майна територіальних органів Держрибагентства, що ліквідуються, згідно з пунктом 1 цієї постанови, є Держрибагентство (п. 3).

30.11.2015 Держрибагентством прийнято наказ №369 "Про ліквідацію територіальних органів Держрибагентства України", яким, крім іншого, передбачено ліквідувати до кінця 2015 року як юридичні особи публічного права територіальні органи Державного агентства рибного господарства України згідно з Додатком №1 (п. 1); утворити комісії з ліквідації територіальних органів Державного агентства рибного господарства України та затвердити голів комісій (п. 2), в тому числі і Комісію з ліквідації Управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства в Полтавській області; затвердити орієнтовний план заходів, пов'язаних із ліквідацією територіальних органів Державного агентства рибного господарства України (п. 3); попередити начальників та заступників начальників територіальних органів про наступне вивільнення у зв'язку із ліквідацією територіальних органів Державного агентства рибного господарства України (п. 4) (а.с. 106).

На виконання даного наказу, позивача 22.12.2015 ознайомлено з попередженням про його наступне вивільнення (а.с. 99), факт про це не заперечується позивачем.

17.05.2017 голова комісії з ліквідації Полтаварибохорони ОСОБА_2 видав наказ №42-о "Про звільнення ОСОБА_1М.", яким останнього звільнено з 17.05.2017 з посади головного державного інспектора відділу оперативної роботи Управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства в Полтавській області у зв'язку з ліквідацією Управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства в Полтавській області як юридичної особи публічного права, відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 98).

Листом від 17.05.2017 голова комісії з ліквідації Полтаварибохорони ОСОБА_3 повідомив ОСОБА_1 про факт звільнення на надіслав копію самого наказу. Цим же листом адресату запропоновано звернутися до сектору роботи з персоналом Полтавського рибоохоронного патруля для отримання трудової книжки (а.с. 20).

Здійснюючи апеляційний перегляд, колегія суддів виходить з наступного.

Закон, що визначає принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, є Закон України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIII.

Відповідно до статті 83 Закону №889 державна служба припиняється: 4) за ініціативою суб'єкта призначення (стаття 87 цього Закону).

Статтею 87 Закону №889 визначено, що підставами для припинення державної служби за ініціативою суб'єкта призначення є: 1) скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.

3. Процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю.

Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.

Державний службовець, якого звільнено на підставі пункту 1 частини першої цієї статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає кваліфікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення має право поворотного прийняття на службу за його заявою, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу.

4. У разі звільнення з державної служби на підставі пункту 1 частини першої цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі середньої місячної заробітної плати.

З огляду на правовий зміст ч.3 ст.87 Закону №889, процедура, порядок вивільнення державних службовців у випадку ліквідації держоргану здійснюється законодавством про працю, тобто за правилами визначених Кодексом законів про працю України (КЗпП).

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений статтею 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Як зазначено у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України, суди зобов'язані з'ясовувати, зокрема, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Як вже було встановлено судом, що постановою Кабінету Міністрів України від 30.09.2015 №894 (із змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 04.02.2016 №86) ліквідовано як юридичні особи публічного права територіальні органи Державного агентства рибного господарства за переліком згідно з додатком 1. Цією ж постановою передбачено погодження з пропозицією Міністерства аграрної політики та продовольства щодо утворення територіальних органів Державного агентства рибного господарства як структурних підрозділів апарату Агентства за переліком згідно з додатком №2 та установлено, що правонаступником майна територіальних органів Державного агентства рибного господарства, що ліквідуються згідно з пунктом 1 цієї постанови, є зазначене Агентство, яке зобов'язане забезпечити здійснення територіальними органами, що ліквідуються функцій та повноважень, покладених на зазначені органи, до утворення територіальних органів як структурних підрозділів апарату Державного агентства рибного господарства.

Відповідно до ч. 1 ст. 104 Цивільного кодексу України, юридична особа припиняє свою діяльність, передаючи все своє майно, права та обов'язки іншим юридичним особам - правонаступникам внаслідок реорганізації (через злиття, приєднання, поділ, перетворення) або ліквідації.

Тобто, при реорганізації юридична особа припиняється, але її права та обов'язки в порядку правонаступництва переходять до нової (іншої) юридичної особи. При цьому, до правонаступника переходять обов'язки не лише в частині майнових прав, а й трудових відносин, у тому числі обов'язок щодо працевлаштування працівника (переведення працівника на іншу роботу).

Отже, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується, не виключає, а передбачає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Так, Верховний Суд України в постановах від 04.03.2014 (№21-8а14), від 27.05.2014 (№21-108а14), від 28.10.2014 (№21-484а14) сформулював правову позицію, згідно з якою ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган мова йде фактично про його реорганізацію. Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується, не виключає, а передбачає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

При цьому, носієм обов'язку перед позивачем по працевлаштуванню виступає держава в цілому, а оскільки у спірних правовідносинах державу представляє Державне агентство рибного господарства України, то саме воно в особі своїх структурних підрозділів і повинно нести відповідальність від імені держави.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у справах Burdov v. Russia, no. 59498/00, §§ 37-38, ECHR 2002), Yvonne van Duyn v. Home Office (Case 41/74 van Duyn v. Home Office) зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов'язання, взяті державою в особі відповідних суб'єктів владних повноважень, навіть якщо такі зобов'язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії. При цьому, якщо держава схвалила певну концепцію, то суб'єкт владних повноважень вважатиметься таким, що діє протиправно, якщо він відступить від встановлених обов'язків, оскільки схвалення такої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у суб'єктів відповідних правовідносин стосовно суворого додержання уповноваженим державою суб'єктом владних повноважень такої політики чи поведінки.

Відповідно до ч. 3 та ч. 4 ст. 36 КЗпП України зміна підпорядкованості підприємства, установи, організації не припиняє дії трудового договору. У разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).

Порівняльний аналіз штатних розписів Полтаварибохорони на 2017 рік (а.с. 153) та Управління Державного агентства рибного господарства у Полтавській області на 2017 рік (а.с. 152) свідчить, що в новоствореному управлінні штат працівників збільшився на 16 одиниць (77 проти 61).

Згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пункті 1 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

За правилами статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене статтею 42 цього Кодексу. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Як встановлено судом, 22.12.2015 ОСОБА_1 дійсно ознайомлено з попередженням про його наступне вивільнення (а.с. 99).

В подальшому, без пропозиції позивачу у будь-якій формі будь-яких посад, голова комісії з ліквідації Полтаварибохорони ОСОБА_2 17.05.2017 видав наказ №42-0 "Про звільнення ОСОБА_1М.", яким останнього звільнено з 17.05.2017 з посади головного державного інспектора відділу оперативної роботи Полтаварибохорони у зв'язку з ліквідацією Полтаварибохорони як юридичної особи публічного права, відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 98). При цьому в якості підстави звільнення у даному наказі значиться лише попередження про наступне вивільнення ОСОБА_1 від 22.12.2015.

Аналізуючи підстави звільнення позивача на предмет їх обґрунтованості, суд першої інстанції правомірно зазначив, що у спірних правовідносинах не враховано наказ голови Держрибагентства №45 від 23.02.2016, яким були внесені зміни до орієнтованого плану заходів, пов'язаних з ліквідацією територіальних органів Державного агентства рибного господарства. Зокрема, пунктом 10 було встановлено, що дії, які стосуються вивільнення працівників необхідно здійснювати з дотриманням законодавства про працю та державну службу, сприяючи працевлаштуванню працівників, які мають державні гарантії при звільненні, з урахуванням наявності пропозицій щодо їх працевлаштування.

При цьому, враховано судом ту обставину, що на момент попередження про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган фактично був позбавлений можливості запропонувати працівникові іншу роботу, оскільки відокремлений підрозділ Держрибагентства - Управління державного агентства рибного господарства у Полтавській області було створене лише 29.02.2016, про що свідчить витяг з Єдиного державного реєстру (а.с. 154-156), а штатний розпис вказаного Управління був затверджений лише 21.02.2017 (а.с. 152).

Як встановлено судом, Позивач 04.02.2016 звернувся з письмовою заявою до Держрибагентства України, в якій просив перевести його із займаної посади на рівноцінну посаду в Управлінні Державного агентства рибного господарства в Полтавській області у зв'язку з ліквідацією Полтаварибохорони.

04.03.2016 в.о. голови Держрибагентства України ОСОБА_4 надав відповідь на вказане звернення, в якій повідомив, що працівники територіальних органів будуть працевлаштовуватися з дотриманням норм законодавства про працю, державну службу та гарантій, наданих їм державою.

Проте, і на час розгляду справив суді ОСОБА_1 не запропоновано жодної посади в утвореному на місці ліквідуємого органу - Управлінні Державного агентства рибного господарства в Полтавській області.

Крім цього, як встановлено судами з матеріалів наданих відповідачами, 08.02.2017 Позивач звернувся до конкурсної комісії Управління Державного агентства рибного господарства в Полтавській області із заявою про участь у конкурсі на зайняття посади головного державного інспектора (а.с. 168, 188-190).

Відповідно до протоколу засідання конкурсної комісії на зайняття вакантних посад державної служби від 21.02.2017 та додатку №1 до протоколу "Відомість про результати тестування" ОСОБА_1 набрав 0 балів на першому етапі тестування, у зв'язку з чим не був допущений до подальших етапів конкурсу (а.с. 140-141, 163-167).

Відповідно ж до ч. 5 ст. 22 Закону України від 10.12.2015 №889-VIII "Про державну службу" у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, здійснюється без обов'язкового проведення конкурсу.

Таким чином результати конкурсу ніяк не впливають на переважне право позивача на залишення на роботі, гарантоване йому статтею 42 КЗпП України, у випадку вивільнення відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України.

З урахуванням встановлених обставин справи суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що суб'єкт владних повноважень діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, без дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації. Відповідачем не дотримано усіх вимог законодавства, яке регулює питання звільнення працівників у випадку, скорочення, реорганізації та ліквідації органу.

Все це призвело до порушення порядку звільнення позивача за п. 1 ст. 40 КЗпП України, оскільки ОСОБА_1 не було запропоновано іншу роботу, яку він міг обіймати відповідно до своєї кваліфікації у відповідному агентстві рибного господарства, створеному відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №894 від 30.09.2015.

Отже, вимога позивача про визнання протиправним та скасування наказу Управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства в Полтавській області від 17.05.2017 №42-о "Про звільнення ОСОБА_1М." є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

За змістом положень статті 241-1 КЗпП України строки виникнення і припинення трудових прав та обов'язків обчислюються роками, місяцями, тижнями і днями. Коли строки визначаються днями, то їх обчислюють з дня, наступного після того дня, з якого починається строк. Якщо останній день строку припадає на святковий, вихідний або неробочий день, то днем закінчення строку вважається найближчий робочий день.

Пунктом 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 за №110, визначено, що днем звільнення вважається останній день роботи.

У зв'язку з цим судом першої інстанції правильно зазначено, що Позивача підлягає поновленню на попередній посаді не з 17.05.2017 року, а належить поновити на наступний день після звільнення, тобто з 18.05.2017.

Вимогу позивача про зобов'язання Держрибагентства вчинити дії щодо переведення Позивача з Управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства в Полтавській області до Управління Державного агентства рибного господарства у Полтавській області на рівнозначну посаду суд обґрунтовано визнав передчасною у зв'язку тим, що така вимога суперечить завданню адміністративного судочинства, яким, відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єкта владних повноважень.

Саме наявність порушеного права і є визначальною ознакою публічно-правового спору та, відповідно, підставою для звернення до суду за захистом цього права. В інакшому ж випадку відсутній предмет позову, як об'єкт судової перевірки, у зв'язку з чим суд відмовляє в задоволенні таких вимог.

Судом першої інстанції правомірно у відповідності до вимог законодавства вирішено питання щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Згідно з частиною другою статті 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин.

При чому, немає необхідності враховувати пункт 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», оскільки викладені в ньому розяснення були зроблені з урахуванням вимог закону, зокрема частини третьої статті 117 КЗпП України, яку виключено на підставі Закону України №3248-15 від 20 грудня 2005 року.

Середній заробіток працівника, згідно з частиною першою статті 27 Закону України "Про оплату праці", визначається за правилами, закріпленими у порядку.

Зі змісту пункту 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (надалі - Порядок), вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Після визначення середньоденної заробітної плати, як розрахункової величини для нарахування виплат, працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку).

Відповідно до абзацу третього пункту 8 Порядку середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 14.01.2014 №21-395а13.

Таким чином, з метою повного захисту порушеного права, суд визначив спосіб його відновлення шляхом стягнення з Управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства в Полтавській області на користь ОСОБА_1 суми заробітної плати за час вимушеного прогулу з 18.05.2017 по день поновлення на роботі у розмірі обчисленому за правилами, що наведені судом вище. Обраний спосіб захисту порушеного права в частині стягнення середнього заробітку по дату поновлення на посаді повністю захистить порушене право позивача.

В цій частині апелянт не спростовує висновки суду першої інстанції.

Відповідно до пунктів 2, 3 частини першої статті 256 КАС України постанова суду про присудження виплати заробітної плати у межах стягнення за один місяць та про поновлення на посаді у відносинах публічної служби підлягає негайному виконанню.

Конституція України зобов'язує органи державної влади діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

З огляду на встановлені обставини справи, суд першої інстанції правильно зазначив, що при звільненні Позивача суб'єкт владних повноважень діяв в межах повноважень, але не на підставі та не у спосіб, що передбачений законами України, що призвело до порушення права позивача на працю, оскільки жодна з вакансій ні на момент попередження про наступне вивільнення і аж до моменту винесення наказу про звільнення, незважаючи на факт волевиявлення, відображеного у заяві ОСОБА_1 від 04.02.2016, так і не була запропонована працівнику, якого вивільняють.

До того ж, судом правильно вказано та враховано також те, що всупереч положенням ч. 3 ст. 40 КЗпП України, звільнення позивача здійснено у період його тимчасової непрацездатності, факт про що не заперечують і самі відповідачі.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції у повному обсязі.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Під час апеляційного провадження, колегія суду не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.

Жодні доводи апелянта не спростовують правильності прийнятого судом першої інстанції рішення.

Таким чином, судова колегія вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийняте на підставі зясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та ухвалив постанову з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст.2, 11, 159, 160, 167, 195, 197, 198, 200, 205, 206, 211-212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ :

Апеляційну скаргу Управління охорони, використання і відтворення біоресурсів та регулювання рибальства в Полтавській області - залишити без задоволення.

Постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 07 серпня 2017 року по адміністративній справі № 816/979/17 - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду в порядку письмового провадження набирає законної сили через пять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом 20 днів після набрання нею законної сили.

Головуючий суддя (підпис)ОСОБА_5
Судді(підпис) (підпис) ОСОБА_6 ОСОБА_7