Справа № 428/8222/17
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2017-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Баронін Д.Б.
Суддя-доповідач - ОСОБА_1
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2017 року справа №428/8222/17

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Сіваченка І.В.,

суддів Шишова О.О., Чебанова О.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області на постанову Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 28 вересня 2017 року у справі № 428/8222/17 за позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області про визнання дій протиправними, скасування рішення, зобовязання призначити пенсію за вислугу років, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернулася до Сєвєродонецького міського суду Луганської області із позовом до Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області (далі Управління) про визнання дій протиправними, скасування рішення, зобов'язання призначити пенсію за вислугу років.

В обґрунтування позову ОСОБА_2 вказує, що 05.07.2017 вона звернулася до Управління із заявою про призначення пенсії за вислугою років відповідно до Закону України від 14.10.2014 № 1697-VІІ «Про прокуратуру» (далі Закон № 1697-VІІ). Відповідач своїм рішенням від 13.07.2017 за № 3797/2017 відмовив позивачу у призначенні пенсії за вислугою років відповідно до Закону № 1697-VІІ з посиланням на те, що її стаж на посадах прокурора не відповідає вимогам статті 86 цього Закону, оскільки до стажу на посадах прокурора неможливо зарахувати весь стаж роботи в органах прокуратури та період відпустки по догляду за дитиною, а також Законом України від 02.03.2015 № 213-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» (далі Закон № 213-VІІІ) з 01.06.2015 скасовані норми щодо пенсійного забезпечення деяких категорій осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до Законів України «Про державу службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», «Про статус народного депутата України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про судову експертизу», «Про Національний банк України», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу», Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України. Тобто пенсії з 01.06.2015 по теперішній час не призначаються. З таким рішенням відповідача про відмову у призначенні пенсії за вислугу років ОСОБА_2 не погоджується, оскільки воно є незаконним і таким, що порушує її право на пенсійне забезпечення, а також основні принципи про гарантоване право громадянина на соціальний захист. У своєму позові ОСОБА_2 просила про наступне:

- визнати неправомірними дії та скасувати рішення Управління № 3797/2017 від 13.07.2017 року про відмову в призначенні їй пенсії за вислугу років згідно Закону № 1697-VІІ;

- зобов'язати Управління зарахувати їй до стажу роботи на посадах прокурорів період з 1996 року по 2007 рік, а саме період роботи на посадах: помічник прокурора-стажист Жовтневого району м. Луганська - з 19.06.1996 по 18.02.1998, помічник прокурора Жовтневого району м. Луганська - з 19.02.1998 по 18.11.1998, старший помічник прокурора Жовтневого району м. Луганська - з 19.11.1998 по 12.03.2007 та до стажу роботи за вислугу років період її перебування у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 24.06.1993 по 29.04.1996 зобов'язати здійснити призначення їй пенсії за вислугу років згідно зі ст. 86 Закону № 1697-VІІ, в розмірі 60% від суми місячного (чинного) заробітку, обчисленого за останні 60 календарних місяці роботи, без застосування обмежень граничного розміру та здійснити відповідні виплати пенсії.

Відповідач надав до суду письмові заперечення проти адміністративного позову в яких вказала, що на час звернення позивача набрав чинності Закон № 213-VІІІ, яким з 1 червня 2015 року були скасовані норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України "Про державну службу", "Про прокуратуру" тощо. Передбачена у законі вимога виконана не була, тобто до 01 червня 2015 року закон щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах прийнято не було. За таких обставин з 01.06.2015 пенсії в порядку та на умовах, визначених вищевказаними законами, не призначаються. Також Управління зазначає, що період роботи позивача на посадах помічників прокурорів та період декретної відпустки не може бути врахований до стажу роботи на посадах прокурорів. З огляду на вищенаведене, стажу роботи позивача недостатньо для призначення пенсії за вислугу років згідно Закону № 1697-VІІ.

Постановою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 28 вересня 2017 року у справі № 428/8222/17 позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Управління № 3797/2017 від 13.07.2017 про відмову в призначенні ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, пенсії за вислугу років згідно Закону № 1697-VІІ.

Зобов'язано Управління зарахувати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, до стажу роботи на посадах прокурорів періоди роботи на посадах: помічник прокурора-стажист Жовтневого району м. Луганська - з 19.06.1996 по 18.02.1998, помічник прокурора Жовтневого району м. Луганська - з 19.02.1998 по 18.11.1998, старший помічник прокурора Жовтневого району м. Луганська - з 19.11.1998 по 12.03.2007, та до стажу роботи за вислугу років період перебування ОСОБА_2 у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 01.07.1993 по 01.05.1996, і зобов'язати призначити з 05.07.2017 ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, пенсію за вислугу років згідно зі ст. 86 Закону № 1697-VІІ в розмірі 60% від суми місячної (чинної) заробітної плати, обчисленої за останні 60 календарних місяці роботи перед зверненням за пенсією

У задоволенні іншої частини позовних вимог залишено без задоволення.

Постанова мотивована тим, що позивач обіймала посади помічника прокурора та старшого помічника прокурора в період до 12.03.2007, тобто в період чинності відповідної редакції Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-XII (далі Закон № 1789-XII).

Із змісту ч. 3 ст. 9, ст. 37, ч. 2 ст. 46, ст. 56 Закону № 1789-XII, в редакції, яка була чинною у відповідні періоди, вбачається, що помічник прокурора мав статус та повноваження прокурора відповідного рівня, приймав «Присягу працівника прокуратури», підпадав під поняття «прокурор», тощо.

Отже, період роботи позивача на посадах помічника прокурора та старшого помічника прокурора має бути врахований до стажу роботи позивача на посадах прокурорів.

Також, в контексті положень ст. 86 Закону № 1697-VІІ згадана в ній відпустка по догляду за дитиною не повинна обов'язково охоплюватися часом роботи на прокурорських посадах, а є самостійною складовою вислуги, що дає право на призначення пенсії, незалежно від місця роботи жінки в той період.

Таким чином, судом першої інстанції зроблено висновок, що позивач станом на час звернення до органу Пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії за вислугу років, тобто станом на 05 липня 2017 року, мала необхідний для призначення пенсії за вислугу років згідно зі статтею 86 Закону № 1697-VII загальний стаж роботи та стаж роботи на посадах прокурорів.

Не погодившись з таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що постанова місцевого суду є необґрунтованою, винесеною з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим підлягає скасуванню, та просив скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що згідно ч. 6 ст. 86 Закону № 1697-VІІ стосується стажу роботи на посадах прокурорів, оскільки даними приписами ст. 86 цього Закону чітко передбачено, що час роботи на перелічених в ч. 6 посадах зараховуються до вислуги років, а не до безпосереднього стажу роботи на посадах прокурорів.

Апелянт вважає, що період роботи позивача на посаді помічника прокурора-стажиста (з 19.06.1996 по 18.02.1998), помічника прокурора (з 19.02.1998 по 18.11.1998) та старшого помічника прокурора (з 19.11.1998 по 12.03.2007) не може бути врахований до стажу роботи на посадах прокурорів, тому що дана посада не передбачена ст. 15 Закону № 1697-VІІ. Роботу на цих посадах враховано до вислуги років. Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Київського апеляційного адміністративного суду від 13.09.2017 у справі №754/7689/17.

Щодо зарахування до стажу роботи за вислугу років періоду перебування у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 01.07.1993 по 01.05.1996 апелянтом зазначено, що важливою умовою для призначення пенсії за вислугу років є певний стаж за спеціальністю. Відповідно до ч. 6 ст. 86 Закону № 1697-VІІ чітко передбачено, що до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, окрім іншого, зараховуються час роботи по посадах державних службовців, які займають особи з вищою юридичною освітою, то позивач, перебуваючи у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років, повинна була займати посаду саме державного службовця, яку займають особи з вищою юридичною освітою. Таким чином, апелянтом зроблений такий висновок, що посада діловода не відноситься до посади державного службовця та будь-які документи про освіту позивач відповідачу не надавала.

В письмових запереченнях на апеляційну скаргу позивачем висловлено згоду з висновками місцевого суду та прохання залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Всі особи, які беруть участь у справі, у судове засідання не прибули, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, тому відповідно до п.2 ч.1 ст. 197 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, встановила наступне.

Згідно копії паспорта громадянина України серії ЕК №919335, виданого Артемівським РВ УМВС України в Луганській області 25.08.1998, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрована з 19.08.1998 за адресою: Україна, АДРЕСА_1.

Згідно із копією довідки від 06.11.2014 № 919000221, виданої УПтСЗН Сєвєродонецької міської ради, ОСОБА_2 є внутрішньо переміщеною особою та фактично перебуває за адресою: АДРЕСА_2.

Відповідно до трудової книжки ОСОБА_2 серії ЕК №919335 та копії довідки прокуратури Луганської області від 05.07.2017, вона працювала в органах прокуратури на прокурорських посадах, у тому числі:

- з 19.06.1996 по 18.02.1998 - помічник прокурора - стажист Жовтневого району міста Луганська Луганської області;

- з 19.02.1998 по 18.11.1998 - помічник прокурора Жовтневого району міста Луганська Луганської області;

- з 19.11.1998 по 12.03.2007 - старший помічник прокурора Жовтневого району міста Луганська Луганської області;

- з 13.03.2007 по 18.06.2008 - прокурор відділу захисту майнових, інших особистих прав і свобод громадян та інтересів держави Луганської області;

- з 19.06.2008 по 14.03.2011 - старший прокурор відділу захисту майнових, інших особистих прав і свобод громадян та інтересів держави прокуратури Луганської області;

- з 15.03.2011 по 18.09.2014 - старший прокурор відділу захисту конституційних прав і свобод громадян та інтересів держави управління захисту прав і свобод громадян та інтересів держави прокуратури Луганської області;

- з 19.09.2014 по 12.01.2015 - начальник відділу захисту інтересів громадян і держави у сфері земельних відносин управління представництва, захисту інтересів громадян та держави в суді прокуратури Луганської області;

- з 13.01.2015 по 15.04.2015 - заступник начальника відділу представництва інтересів громадян і держави в судах управління представництва, захисту інтересів громадян та держави в суді прокуратури Луганської області;

- з 16.04.2015 по 15.07.2015 - заступник начальника управління - начальник відділу представництва інтересів громадян і держави в судах управління представництва, захисту інтересів громадян та держави в суді прокуратури Луганської області ;

- з 16.07.2015 по 12.04.2016 - начальник відділу представництва органів прокуратури в суді управління представництва інтересів громадян і держави в суді прокуратури Луганської області;

- з 13.04.2016 по цей час - начальник відділу забезпечення представництва в суді інтересів громадянина або держави в суді прокуратури Луганської області.

У вищевказаній довідці також вказано, що вислуга років ОСОБА_2, що дає їй право на пенсію згідно зі статтею 86 Закону № 1697-VІІ станом на 05.07.2017 складає 23 роки 10 місяців 23 дні, у тому числі на прокурорських посадах - 21 рік 00 місяців 17 днів. При цьому у довідці міститься посилання на рішення суду по справі № 409/1072/17 щодо встановлення факту її перебування у відпустці по догляду за дитиною, яке було скасовано Апеляційним судом Луганської області.

05.07.2017 ОСОБА_2 звернулася до відповідача із заявою про призначення пенсії за вислугу років згідно Закону № 1697-VІІ, що не заперечуються відповідачем.

Відповідно до копії рішення Управління про відмову в призначенні пенсії за № 3797/2017 від 13.07.2017, позивачу було відмовлено у призначені пенсії за вислугу років, оскільки до стажу вислуги років неможливо зарахувати період догляду за дитиною з 24.06.1993 по 29.04.1996, оскільки це суперечить вимогам діючого законодавства. До стажу роботи на посаді прокурора можливо зарахувати період роботи з 13.03.2007 по 05.07.2017 - 10 років 3 місяці 23 дні, що не відповідає вимогам п. 1 ст. 86 Закону № 1697-VІІ. До стажу вислуги років можливо зарахувати період з 19.06.1996 по 05.07.2017 (21 рік 0 місяці 17 днів), що не відповідає вимогам п. 6 ст. 86 Закону № 1697-VІІ. Законом № 231-VІІІ з 01 червня 2015 року скасовано норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до Законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», «Про статус народного депутата України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про судову експертизу», «Про Національний банк України», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу», Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України. Тобто пенсії з 01 червня 2015 року та по теперішній час не призначаються.

В суді першої інстанції позивач підтримала позов з підстав, які викладені у позовній заяві, просила позов задовольнити. Додатково пояснила, що 29.04.1993 вона, перебуваючи на посаді діловода Прокуратури Луганської області народила дитину, після чого їй спочатку було надано відпустку по пологам тривалістю 56 днів, а після її закінчення відразу за наказом прокурора Луганської області від червня 1996 року їй було надано відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, з якої вона вийшла після повного відбуття відпустки.

Також, в суді першої інстанції була допитана в якості свідка в судовому засіданні ОСОБА_3 пояснила, що з вересня 1990 року вона та позивач працювали в канцелярії Прокуратури Луганської області. В червні 1993 року позивач, перебуваючи на посаді діловода, вийшла у відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, при цьому відпустку позивач не переривала та вийшла з неї на роботу після повного її відбуття. Невдовзі після цього в 1996 році позивач перейшла на роботу до Прокуратури Жовтневого району м. Луганська.

Допитаний в якості свідка в судовому засіданні ОСОБА_4 пояснив, що зараз він працює начальником відділу роботи з кадрами Прокуратури Луганської області. Внаслідок постійного спілкування з позивачем та підтримання з нею дружніх стосунків з 1990-х років йому відомо, що з 1990 року позивач працювала в канцелярії Прокуратури Луганської області. В 1993 році позивач народила дитину та влітку 1993 року вийшла у декретну відпустку, а вийшла з відпустки в 1996 році і після цього перевелася на роботу до Прокуратури Жовтневого району м. Луганська.

Допитаний в якості свідка в судовому засіданні ОСОБА_5 пояснив, що позивач є його дружиною. В квітні 1993 року у них народилася дитина, після чого позивач, працюючи в Прокуратурі Луганської області, вийшла у відпустку по догляду за дитиною, яку вона припинила лише після досягнення дитиною трьох років приблизно в травні 1996 року. Невдовзі після виходу з відпустки по догляду за дитиною позивач перевелася на роботу до Прокуратури Жовтневого району м. Луганська.

Вирішуючи питання про обґрунтованість позовних вимог колегія суддів враховує наступне.

Згідно з ч.1 ст. 86 Закону № 1697-VII (що діяв на час звернення позивача до відповідача) прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року - 22 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років 6 місяців.

Відповідно до ч. ч. 6, 8, 13 ст. 86 Закону № 1697-VII до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується, зокрема, час роботи на прокурорських посадах, зазначених у статті 15 цього Закону, стажистами, на посадах помічників і старших помічників прокурорів.

Право на пенсію за вислугу років мають особи, які безпосередньо перед зверненням за призначенням такої пенсії працюють в органах прокуратури чи в науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України, а також особи, звільнені з прокурорських посад органів прокуратури за станом здоров'я, у зв'язку з ліквідацією чи реорганізацією органу прокуратури, в якому особа обіймає посаду, або у зв'язку із скороченням кількості прокурорів, у зв'язку з обранням їх на виборні посади в органах державної влади чи органах місцевого самоврядування. Ветеранам війни, які мають необхідний стаж роботи для призначення пенсії за вислугу років, така пенсія призначається незалежно від того, чи працювали вони в органах прокуратури перед зверненням за призначенням пенсії.

Пенсії за вислугу років відповідно до цієї статті призначаються, перераховуються і виплачуються уповноваженими на це державними органами.

01 квітня 2015 року набрав чинності Закон № 213-VIII, пунктом 5 Прикінцевих положень якого передбачено, що у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", "Про статус народного депутата України", "Про Кабінет Міністрів України", "Про судову експертизу", "Про Національний банк України", "Про службу в органах місцевого самоврядування", "Про дипломатичну службу", Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

На час прийняття та набрання чинності вищевказаним Законом № 213-VIII, а також на час вступу в дію пункту 5 Прикінцевих положень Закону № 213-VIII, тобто станом на 01 червня 2015 року, діяв Закон України від 05.11.1991 № 1789-XII «Про прокуратуру» (далі Закон № 1789-XII), яким серед іншого регулювалося питання пенсійного та соціального забезпечення прокурорів (стаття 50-1).

Згідно із ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

В абзаці 3 пункту 3.1 Конституційний Суд України вказав, що одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.

З огляду на викладене, безпідставне поширення норм пункту 5 Прикінцевих положень Закону № 213-VIII на Закон № 1697-VII, який набрав чинності після набрання чинності вищевказаним Законом № 213-VIII та після настання умов для реалізації пункту 5 Прикінцевих положень Закону № 213-VIII, є порушенням статті 58 Конституції України та принципу правової визначеності.

Колегія суддів також звертає увагу, що Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов'язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).

У зазначених рішеннях Конституційний Суд України вказав, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов'язана з ризиком для життя і здоров'я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення (Рішення № 5-рп/2002).

Згідно ст.ст. 22, 64 Конституції України право на пенсійне забезпечення відповідних категорій громадян, встановлене законами України (в тому числі і Законом № 1697-VII), є таким, що не підлягає звуженню та обмеженню.

З огляду на вищевикладене, при призначенні пенсії позивачу за вислугу років відповідач мав застосувати статтю 86 Закону № 1697-VII.

Стосовно посилання відповідача в своєму рішенні про відмову в призначенні пенсії на те, що період роботи позивача на посадах помічника прокурора та старшого помічника прокурора не може бути врахований до стажу роботи на посадах прокурорів, тому що дана посада не передбачена статтею 15 Закону № 1697-VII, колегія суддів зазначає наступне.

Із змісту статті 15 Закону № 1697-VII дійсно вбачається, що до переліку прокурорів органів прокуратури не віднесено посаду помічника прокурора.

Разом з тим, згідно із ч. 6 ст. 86 Закону № 1697-VII до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується, зокрема, час роботи на прокурорських посадах, зазначених у статті 15 цього Закону, стажистами, на посадах помічників і старших помічників прокурорів.

Колегія суддів також звертає увагу, що позивач обіймала посади помічника прокурора та старшого помічника прокурора в період до 12.03.2007, тобто в період чинності відповідної редакції Закону № 1789-XII.

Із змісту ч. 3 ст. 9, ст. 37, ч. 2 ст. 46, ст. 56 Закону № 1789-XII, в редакції яка була чинною у відповідні періоди, вбачається, що помічник прокурора мав статус та повноваження прокурора відповідного рівня, приймав «Присягу працівника прокуратури», підпадав під поняття «прокурор», тощо.

Отже, період роботи позивача на посадах помічника прокурора та старшого помічника прокурора має бути врахований до стажу роботи позивача на посадах прокурорів.

Стосовно спірного періоду перебування позивача у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 6 ст. 86 Закону № 1697-VII до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується, зокрема, час роботи на прокурорських посадах, зазначених у статті 15 цього Закону, стажистами, на посадах помічників і старших помічників прокурорів, відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, якщо така відпустка надавалася.

Відповідно до частини першої статті 24 Закону України від 9 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Однак частиною четвертою цієї ж статті передбачено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності зазначеним Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

У законодавстві, що діяло раніше (до 1 січня 2004 року), зокрема у Законі України від 5 листопада 1991 року № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон № 1788-XII), йдеться про стаж роботи, що дає право на призначення трудових пенсій (загальний трудовий стаж).

Зміст поняття «загальний трудовий стаж» є ширшим, ніж поняття «страховий стаж», оскільки до першого включаються також періоди суспільно корисної діяльності, коли особа не підлягала загальнообов'язковому соціальному страхуванню. Так, згідно зі статтею 56 Закону № 1788-XII до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв. Крім того, відповідно до частини третьої цієї ж статті до стажу роботи, що дає право на призначення трудових пенсій, зараховуються також періоди, коли особа не працювала, наприклад, у зв'язку з навчанням у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі; тимчасовою непрацездатністю, що почалася у період роботи; часом догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми, але не довше ніж до досягнення кожною дитиною 3-річного віку тощо.

Спеціальний стаж - це період роботи в певних умовах праці чи на посадах, з якими законодавець пов'язує пільгове (або за особливими правилами) пенсійне забезпечення.

Вислуга років є видом спеціального стажу. Це період виконання особливого роду трудової діяльності або державної служби, коли до особи, яка її здійснює, пред'являють особливі вікові, а також підвищені психічні та фізичні вимоги, при тривалому виконанні якої особа втрачає відповідну професійну працездатність.

Так, стаття 51 Закону № 1788-XII передбачає, що пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Правом вислуги років користуються різні категорії осіб, у тому числі користувалися й прокурорсько-слідчі працівники на підставі Закону № 1789-XII.

Відповідно до ч.2 ст.181 Кодексу законів про працю України відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відпустка без збереження заробітної плати зараховуються як до загального, так і до безперервного стажу роботи і до стажу роботи за спеціальністю.

Таким чином, ст. 86 Закону № 1697-VII та ст. 50-1 Закону № 1789-XII (яка є «законодавством, що діяло раніше» в розумінні ч. 4 статті 24 Закону України від 9 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування») пов'язує виникнення права на пенсійне забезпечення за вислугу років з наявністю стажу безпосередньої роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 13 років, тоді як до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею та має становити не менше 23 років, включаються не тільки періоди роботи в органах прокуратури, але й періоди роботи в деяких інших органах влади, строкова військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах, відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. При цьому, якщо стосовно окремих періодів роботи ця стаття чітко конкретизує, за яких умов вони зараховуються до вислуги років (наприклад, робота на адміністративних та викладацьких посадах, посадах наукових працівників у Національній академії прокуратури України), то стосовно часу перебування жінки у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, закон не містить жодних застережень і спеціальних умов, що виключає будь-яку можливість звужувального тлумачення.

За цих обставин колегія суддів приходить до висновку про те, що в контексті положень ст. 86 Закону № 1697-VІІ згадана в ній відпустка по догляду за дитиною не повинна обов'язково охоплюватися часом роботи на прокурорських посадах, а є самостійною складовою вислуги, що дає право на призначення пенсії, незалежно від місця роботи жінки в той період.

Оцінюючи надані позивачем письмові докази та показання свідків щодо перебування позивача у відпустці по догляду за дитиною, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави; суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Як зазначив ЄСПЛ у справі «Andrejeva v. Latvia» (п.77 рішення Великої палати ЄСПЛ від 18.02.2009 р.) стаття 1 Протоколу № 1 до Конвенції не накладає ніяких обмежень на свободу держави, що ратифікувала Конвенцію, приймати рішення про те, чи створювати якусь схему соціального забезпечення, або обирати тип або розмір виплат, які надаються відповідно до будь-якої такої схеми. Однак якщо в державі існують чинні законодавчі норми, що передбачають такі виплати на основі права на соціальну підтримку незалежно від того, чи обумовлені вони попередньою сплатою внесків ці норми слід вважати такими, що створюють майновий інтерес, що потрапляє в сферу дії статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції для осіб, що відповідають пропонованим до благоотримувачам вимогам.

У справі «Будченко проти України» (рішення від 24 квітня 2014 року, заява № 38677/06) ЄСПЛ також нагадав, що якщо у Договірній державі є чинне законодавство, яким виплату коштів передбачено як право на соціальні виплати (обумовлені чи не обумовлені попередньою сплатою внесків), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу, відносно осіб, які відповідають її вимогам.

Отже, враховуючи те, що майновий інтерес позивача ґрунтується на положеннях чинного законодавства, зокрема, ст. 86 Закону № 1697-VІІ, стандарти ЄСПЛ можуть і повинні бути застосовані до цього випадку.

ЄСПЛ неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 рішення у справі «Ковач проти України» від 7 лютого 2008 року, п.59 рішення у справі «Мельниченко проти України» від 19 жовтня 2004 року, п.50 рішення у справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року, п.54 рішення у справі «Швидка проти України» від 30 жовтня 2014 року тощо).

Це, звичайно, не означає, що суд має приймати рішення на користь людини кожного разу, коли вона про це просить, але суд повинен оцінювати фактичні обставини справи з урахуванням того, що права, гарантовані Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, мають залишатися ефективними, іншими словами, людину не можна ставити в ситуацію, коли вона завідомо не може реалізувати своїх прав навіть теоретично.

Більше того, відповідно до ст. 14 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою. А в ст.1 Протоколу №12 до цієї Конвенції передбачена загальна заборона дискримінації:

«1. Здійснення будь-якого передбаченого законом права забезпечується без дискримінації за будь-якою ознакою, наприклад за ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національної меншини, майнового стану, народження або за іншою ознакою.

2. Ніхто не може бути дискримінований будь-яким органом державної влади за будь-якою ознакою, наприклад за тими, які зазначено в пункті 1».

Слід зазначити, що дискримінація може бути прямою (різне поводження до людей в однаковій ситуації) та непрямою (однакове поводження з людьми, незважаючи на те, дехто з них знаходиться в певній особливій ситуації).

Так, у справі «Тлімменос проти Греції» (Thlimmenos v. Greece, рішення від 06.04.2000, заява № 34369/97) ЄСПЛ наголосив, що згідно зі статтею 14 Конвенції право не зазнавати дискримінації у користуванні правами, гарантованими Конвенцією, порушується, коли Держави ставляться по-різному до осіб в аналогічних ситуаціях, не забезпечуючи при цьому об'єктивного та розумного виправдання. Однак це не єдиний аспект заборони дискримінації у статті 14 Конвенції. Право не зазнавати дискримінації у користуванні правами, гарантованими Конвенцією, також може бути порушене, коли Держави, не маючи об'єктивних і розумних підстав, не застосовують різний підхід до осіб, які перебувають у ситуаціях, що істотно відрізняються.

Аналогічний підхід закріплено в національному праві. Так, відповідно до Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» формами дискримінаціє є: пряма дискримінація, непряма дискримінація, підбурювання до дискримінації, пособництво у дискримінації, утиск (ст. 5). Відповідно до ст. 1 цього Закону непряма дискримінація це ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, об'єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Саме в такій особливій ситуації опинилася позивач у цій справі, яка працювала в установі, трудові архіви якої залишилися на тимчасово окупованій території України, що унеможливлює подання будь-яких документів на підтвердження її відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. По суті позивач опинилася в ситуації, яка часто є характерною для внутрішньо переміщених осіб або осіб, які зазнали наслідків тимчасової окупації.

Відповідно до п. 17 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 за відсутності документів про наявний стаж роботи та неможливості їх одержання у зв'язку з воєнними діями, стихійним лихом, аваріями, катастрофами або іншими надзвичайними ситуаціями стаж роботи, який дає право на пенсію, встановлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі.

Судом першої інстанції було допитано в якості свідків ОСОБА_3, ОСОБА_4Г, ОСОБА_5, які пояснили, що в червні 1993 року позивач, перебуваючи на посаді діловода, вийшла у відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, при цьому позивач вийшла з такої відпустки наприкінці навесні 1996 року, після чого в 1996 році позивач перейшла на роботу до Прокуратури Жовтневого району м. Луганська. Достовірність вказаних показань свідків відповідає письмовим доказам, зокрема відомостям у трудовій книжці позивача та копії свідоцтва про народження дитини, згідно із якими позивач дійсно народила сина ОСОБА_6 та 19.06.1996 року перейшла на роботу помічника прокурора-стажиста Прокуратури Жовтневого району м. Луганська.

Місцезнаходження інших свідків, які могли б підтвердити факт перебування позивача у відпустці по догляду за дитиною, позивачу невідомо, адже згідно із поясненнями позивача інші її колеги, які працювали разом з нею з 1993 по 1996 роки звільнилися з органів прокуратури та, ймовірно, залишилися на тимчасово непідконтрольній території української влади. Вказана обставина, із урахуванням знаходження колишньої будівлі прокуратури Луганської області в м. Луганську на тимчасово непідконтрольній українській владі території, на думку суду робить можливим та достатнім для правильного вирішення справи взяття до уваги показань трьох вищенаведених свідків в сукупності із письмовими доказами.

Таким чином, колегія суддів вважає, що показаннями свідків в сукупності із письмовими доказами підтверджується факт перебування позивача в період з 01 липня 1993 року по 30 квітня 1996 року у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Суд вважає за необхідне вважати доведеним саме такий період, адже по-перше точна дата виходу у відпустку по догляду за дитиною в червні 1993 року не може бути встановлена, у зв'язку із чим такою датою слід визначити 01 липня 1993 року, а по-друге, точна дата виходу позивача з цієї відпустки також не може бути встановлена, проте свідки ОСОБА_4Г та ОСОБА_5 вказали, що позивач вийшла на роботу навесні 1996 року, в травні.

Підсумовуючи вищевикладене, місцевий суд обґрунтовано вважав за необхідне детально викласти опис стажу позивача для призначення пенсії за вислугу років згідно із ст. 86 Закону № 1697-VІІ:

- з 01.07.1993 по 30.04.1996 - відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку;

- з 19.06.1996 по 18.02.1998 - помічник прокурора - стажиста Жовтневого району міста Луганська Луганської області;

- з 19.02.1998 по 18.11.1998 - помічник прокурора Жовтневого району міста Луганська Луганської області;

- з 19.11.1998 по 12.03.2007 - старший помічник прокурора Жовтневого району міста Луганська Луганської області;

- з 13.03.2007 по 18.06.2008 - прокурор відділу захисту майнових, інших особистих прав і свобод громадян та інтересів держави Луганської області;

- з 19.06.2008 по 14.03.2011 - старший прокурор відділу захисту майнових, інших особистих прав і свобод громадян та інтересів держави прокуратури Луганської області;

- з 15.03.2011 по 18.09.2014 - старший прокурор відділу захисту конституційних прав і свобод громадян та інтересів держави управління захисту прав і свобод громадян та інтересів держави прокуратури Луганської області;

- з 19.09.2014 по 12.01.2015 - начальник відділу захисту інтересів громадян і держави у сфері земельних відносин управління представництва, захисту інтересів громадян та держави в суді прокуратури Луганської області;

- з 13.01.2015 по 15.04.2015 - заступник начальника відділу представництва інтересів громадян і держави в судах управління представництва, захисту інтересів громадян та держави в суді прокуратури Луганської області;

- з 16.04.2015 по 15.07.2015 - заступник начальника управління - начальник відділу представництва інтересів громадян і держави в судах управління представництва, захисту інтересів громадян та держави в суді прокуратури Луганської області;

- з 16.07.2015 по 12.04.2016 - начальник відділу представництва органів прокуратури в суді управління представництва інтересів громадян і держави в суді прокуратури Луганської області;

- з 13.04.2016 по 05.07.2017 - начальник відділу забезпечення представництва в суді інтересів громадянина або держави в суді прокуратури Луганської області.

З вищевикладеного вбачається, що позивач станом на час звернення до органу Пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії за вислугу років, тобто станом на 05 липня 2017 року, мала необхідний для призначення пенсії за вислугу років згідно зі статтею 86 Закону № 1697-VII загальний стаж роботи та стаж роботи на посадах прокурорів.

Посилання представника відповідача на судові рішення у справі № 428/10462/16 є неспроможними, адже по-перше у справі № 428/10462/16 іншим є предмет позову, а по-друге, у справі № 428/10462/16 суд не визначав стажу позивача станом на 05.07.2017, а також не досліджував факту перебування позивача у відпустці по догляду за дитиною.

Таким чином, колегія суддів підтримує висновок суду першої інстанції, що позовні вимоги підлягають задоволенню в частині визнання протиправним і скасування рішення про відмову в призначенні позивачу пенсії.

Зі змісту ч.1 ст. 45 Закону № 1058-ІV вбачається, що пенсії призначаються з дня звернення за пенсією, крім певних випадків, які не мають відношення до спірних правовідносин по цій справі.

Також, згідно із ч. 2, 3 ст. 86 Закону № 1697-VII пенсія призначається в розмірі 60 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії.

Розмір виплат (крім посадових окладів, надбавок за вислугу років), що включаються в заробіток для обчислення пенсії, визначається за вибором того, хто звернувся за пенсією, за будь-які 60 календарних місяців такої роботи підряд перед зверненням за пенсією незалежно від наявності перерв протягом цього періоду на даній роботі.

Таким чином, із урахуванням ч.2 ст. 11 КАС України місцевий суд обґрунтовано задовольнив позовні вимоги частково в наступній редакції:

- визнати протиправним та скасувати рішення Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області № 3797/2017 від 13.07.2017 року про відмову в призначенні ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, пенсії за вислугу років згідно Закону № 1697-VІІ;

- зобов'язати Управління зарахувати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, до стажу роботи на посадах прокурорів періоди роботи на посадах: помічник прокурора-стажист Жовтневого району м. Луганська - з 19.06.1996 по 18.02.1998, помічник прокурора Жовтневого району м. Луганська - з 19.02.1998 по 18.11.1998, старший помічник прокурора Жовтневого району м. Луганська - з 19.11.1998 по 12.03.2007, та до стажу роботи за вислугу років період перебування ОСОБА_2 у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 01.07.1993 по 01.05.1996, і зобов'язати призначити з 05.07.2017 ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, пенсію за вислугу років згідно зі ст. 86 Закону № 1697-VІІ в розмірі 60% від суми місячної (чинної) заробітної плати, обчисленої за останні 60 календарних місяці роботи перед зверненням за пенсією.

Постанова місцевого суду оскаржена лише відповідачем. Відповідно до частини першої статті 195 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Таким чином, оскільки судове рішення позивачем не оскаржене, апеляційному перегляду підлягає постанова місцевого суду лише в частині, в якій частка позовних вимог задоволена. В іншій частині судове рішення апеляційному перегляду не підлягає і має бути залишено без змін.

З урахуванням викладеного, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Статтею 200 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на наведене, судова колегія дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. У звязку з викладеним доводи апеляційної скарги не приймаються до уваги, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін.

Керуючись статтями 24, 184, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області залишити без задоволення.

Постанову Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 28 вересня 2017 року у справі № 428/8222/17 за позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області про визнання дій протиправними, скасування рішення, зобовязання призначити пенсію за вислугу років залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили.

Головуючий суддя І.В.Сіваченко

Судді О.О.Шишов

ОСОБА_7