Справа № 175/2032/17
Суддя: Озерянська Ж. М.
Дата ухвалення: 2017-11-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 175/2032/17
Провадження № 2-а/175/51/17
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 листопада 2017 року Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Озерянської Ж.М.,

за участю секретаря Рись Н.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Слобожанське справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Дніпровського приміського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області про зобов'язання провести поновлення пенсії,-

В С Т А Н О В И В:

14 червня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про зобов'язання провести поновлення пенсії, в якому просила зобов'язати Дніпровське приміське об'єднане управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області поновити виплату пенсії за віком їй, ОСОБА_1 з 20 вересня 2015 року відповідно до норм Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність на підставі документів, що знаходяться в її пенсійній справі, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.

Представники позивачки ОСОБА_1- ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити їх у повному обсязі, посилаючись на обставини, зазначені в позові.

Представник відповідача Дніпровського приміського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області за довіреністю Пилипчук Є.О. у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та заперечував проти їх задоволення.

Вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та наведені сторонами доводи, суд дійшов до наступного.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 6 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Встановлено, що з 16 червня 1986 року по досягненню пенсійного віку, ОСОБА_1 була призначена пенсія за віком та виплачувалася Управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровському районі Дніпропетровської області (нині Дніпровське приміське об'єднане управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області) до виїзду позивачки за кордон. 20 березня 2015 року ОСОБА_1 виїхала на постійне місце проживання в Ізраїль, де проживає по даний час,у зв'язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, пенсію не отримує, хоча має громадянство України.

Як вбачається із заяви поданої Дніпровському приміському об'єднаному управлінню Пенсійного фонду України Дніпропетровської області від імені позивачки ОСОБА_1, її представником ОСОБА_7, на підставі належно посвідченого та легалізованого в Україні доручення, позивачка просила поновити їй виплату пенсії за віком (а.с.73-76). Листом Управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровському районі Дніпропетровської області (нині Дніпровське приміське об'єднане управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області) від 06 березня 2017 року №953/02/22, ОСОБА_1 відмовлено у здійсненні поновлення пенсії з підстав того, що в порушення вимог п.1.5, 2.9 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року №22-1, заява про поновлення пенсії подана нею не особисто, а через представника, не представлено паспорта або іншого документу, що засвідчує місце проживання (реєстрації) позивача та виплата пенсії припиняється на весь час проживання особи за кордоном. (а.с.77-78).

Додатково в судовому засіданні представник відповідача підтримав правомірність відмови відповідача тими обставинами, що позивач не набула права на поновлення пенсії в силу того, що виїхала в Ізраїль. Крім цього вказав, що міжнародного договору між Україною та Ізраїлем не було укладено, і позивачем не подано документів про наявність у неї права на виплату пенсії, перебуваючи за кордоном в силу вимог ст. 92 Закону України «Про пенсійне забезпечення» внаслідок трудового каліцтва або професійного захворювання. Позивач вважає таку відмову відповідача незаконною, просить зобов'язати відповідача здійснити поновлення виплати їй пенсії за віком .

Даючи правову оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.

Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Конституцією України та Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», який визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

Частиною 2 ст. 3 Конституції України визначено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Відповідно до ст. 8 Конституції України вона має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції і повинні відповідати їй.

Дійсно, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-ІV було передбачено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду України або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Згідно зі ст. 51 цього Закону у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Пункт 2 ч. 1 ст. 49 рішення № 25-рп/2009, друге речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону № 1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Крім цього, як зазначено у Рішенні № 25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

В силу вимог ст.152 Конституції України, Закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Рішення Конституційного Суду України має преюдиційне значення при розгляді судами загальної юрисдикції позовів у зв'язку з правовідносинами, що виникли внаслідок дії положень законів України, визнаних неконституційними та є обов'язковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскаржене.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що наведених вище міркувань Європейського суду з прав людини достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення Європейського суду з прав людини є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику цього суду, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV.

На підставі наведеного суд приходить до висновку, що з дня набрання чинності Рішенням №25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу (7 жовтня 2009 року) територіальні органи Пенсійного фонду України мають відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Така ж правова позиція викладена Верховним Судом України в постановах від 12 травня 2015 року та 19 травня 2015 року (справи № 21-180а15, № 21-168а15), які відповідно до положень статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України має враховуватися всіма судами України.

За наведених обставин, оскільки судом безспірно встановлено, і вказані обставини підтверджуються листом відповідача від 06 березня 2017 року №953/02/22 (а.с.77-78), що позивач з 2015 року виїхала на постійне місце проживання в Ізраїль, а їй пенсія була припинена в період проживання за кордоном в вересні 2015 року, тому, враховуючи той факт, що на даний час вона не втратила громадянство України, вона має право на поновлення виплати такої з дня набрання чинності Рішенням Конституційного Суду України №25-рп/2009.

Більш того, як вбачається із змісту заперечень відповідача, заперечуючи право позивача на поновлення пенсії Управління Пенсійного фонду посилається на не чинні положення пункту 2 частини першої статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», які регулювали порядок та підстави припинення виплати пенсії громадянам України у зв'язку із їх виїздом на постійне місце проживання за кордон.

В той же час, останнім місцем реєстрації та проживання в Україні позивача було за адресою: вул. Фадєєва, буд. 76 в м. Підгородне, що у Дніпровському районі Дніпропетровської області, за яким позивачка і перебувала на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровському районі Дніпропетровської області (нині Дніпровське приміське об'єднане управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області) до моменту виїзду за кордон, а тому її заява про поновлення пенсії повинна подаватися до відповідача, як органу, що призначав та здійснював виплату пенсії до моменту виїзду за кордон.

Також, суд не приймає до уваги заперечення відповідача щодо відсутності підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про поновлення пенсії з огляду на те, що така подана не нею особисто, виходячи з наступного.

Постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», відповідно до п.2.8 якого поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.

Згідно з п.1.5 Порядку заява про поновлення виплати пенсії подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії.

Таким чином, пенсіонер наділений правом вибору щодо особистого звернення до органу, що призначає пенсію, або через свого представника.

При цьому, у відповідності до п.1.1 вищезазначеного Порядку заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім'ї у зв'язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, а також у місті та районі за місцем проживання (реєстрації).

Посилання органу Пенсійного фонду України на п.2.9 Порядку щодо обов'язку пенсіонера пред'явити паспорт при поданні заяви при поновленні пенсійних виплат є безпідставним, оскільки вказаний пункт Порядку регулює звернення особи за пенсією, а не порядок подання ним заяви про її поновлення.

Відповідно до п.4.1 Порядку орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою.

Разом з тим, законодавством не визначено підставою для відмови в поновленні виплати раніше призначеної пенсії подання особою заяви за формою, що не відповідає додатку 2 до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Враховуючи наведене, суд вважає відмову у задоволенні заяви позивача про перерахунок пенсії з підстав не подання документів про реєстрацію та відсутності особистого звернення, незаконною. Є необґрунтованими посилання відповідача і на положення ст. 92 Закону України «Про пенсійне забезпечення» щодо підстав для поновлення пенсії, оскільки позивач набула таке право виходячи із інших положень законодавства України.

А тому суд приходить до висновку, що оскільки судом встановлено факт припинення виплати позивачу пенсії з підстав п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», у зв'язку із її виїздом за кордон, на даний час в силу визнання цих положень Закону неконституційними вона має право на поновлення пенсії та її виплату не зважаючи на її проживання за межами України, і відмова відповідача з цих підстав, а також через відсутність особистого звернення позивача є незаконною, то адміністративний позов є обґрунтованим .

Крім цього, виходячи із принципу диспозитивності адміністративного судочинства, закріпленого у ст.11 КАС України, незважаючи на те, що позивачем вимоги про визнання неправомірною відмови відповідача не заявлено, з метою повного захисту порушеного права позивача, про захист якого вона звернулася до суду, слід додатково визнати неправомірною відмову відповідача у здійсненні поновлення виплати пенсії позивачу на підставі її заяви від 23 лютого 2017 року.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 99 КАС України, адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 100 КАС України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд за заявою особи, яка його подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала.

У відповідності до ст.ст. 71, 86 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки в частині зобов'язання Дніпровське приміське об'єднане управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області поновити виплату пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» підлягають задоволенню з 23 лютого 2017 року, тобто з моменту звернення позивача з заявою про поновлення виплати пенсії, оскільки клопотання про поновлення строку звернення до суду з позовом ОСОБА_1 не заявляла.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Розподіл судових витрат суд вирішує в порядку ст. 87, 94 КАС України в зв'язку з чим на користь позивача за рахунок відповідача підлягає стягненню сплачена позивачем сума судового збору в розмірі 640 грн.

Крім цього, у відповідності із положеннями ст. 256 КАС України, слід допустити до негайного виконання постанову суду в частині стягнення на користь позивача пенсії за віком на пільгових умовах у межах суми стягнення за один місяць.

Керуючись ст.ст.7-12, 86, 161, 162, 163, 167 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Дніпровського приміського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області про зобов'язання провести поновлення пенсії - задовольнити частково.

Визнати протиправною відмову та зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Дніпровському районі Дніпропетровської області поновити виплату пенсії ОСОБА_1 на підставі її заяви від 23 лютого 2017 року.

Зобов'язати Дніпровське приміське об'єднане управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_1 з 23 лютого 2017 року відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Допустити до негайного виконання постанову суду в частині присудження виплати ОСОБА_1 пенсії за віком у межах суми стягнення за один місяць.

Стягнути з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань Дніпровського приміського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області на користь ОСОБА_1 понесені позивачем судові витрати у розмірі 640 грн. судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова суду може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її отримання. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя Ж.М. Озерянська