Справа № 826/9014/14
Суддя: Штульман І.В.
Дата ухвалення: 2017-11-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 листопада 2017 року м. Київ К/800/17027/15

Вищий адміністративний суд України в складі колегії суддів:

головуючого:Штульман І.В. (доповідач),
суддів:Загороднього А.Ф.,
при секретарі:Швеця В.В., Борілло Ю.В.,
за участю: позивача ОСОБА_5 та його представника ОСОБА_6;

Пантюхової Л.Р. та Харчука Р.І., - представників відповідача Кабінету Міністрів України, -

розглянувши в порядку касаційного провадження у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_5 до Кабінету Міністрів України, Міністерства екології та природних ресурсів України, за участю Генеральної прокуратури України, про визнання неправомірними та скасування розпорядження і наказу, поновлення на посаді, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу, за касаційною скаргою ОСОБА_6, - представника позивача ОСОБА_5, на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 грудня 2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 26 березня 2015 року, -

в с т а н о в и в :

У червні 2014 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом, у якому просив: визнати неправомірним та скасувати розпорядження Кабінету Міністрів України від 2 червня 2010 року № 1143-р «Про звільнення ОСОБА_5 з посади заступника Міністра охорони навколишнього природного середовища України»; визнати неправомірним та скасувати наказ Міністра охорони навколишнього природного середовища України від 3 червня 2010 року № 547-о «Про звільнення заступника Міністра ОСОБА_5.»; поновити його на посаді заступника Міністра екології та природних ресурсів України; стягнути з Міністерства екології та природних ресурсів України на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 31 травня 2010 року по день винесення рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_5 обґрунтовував тим, що у Кабінету Міністрів України та Міністерства охорони навколишнього природного середовища України на момент прийняття розпорядження та наказу про його звільнення були відсутні будь-які об'єктивні докази, які б свідчили про порушення ним Присяги державного службовця (далі - Присяга). Також позивач зазначав, що відповідачами відносно нього не проводилось службове розслідування, його пояснення та заперечення не враховувались, при обранні виду стягнення не враховано ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, порушено порядок ознайомлення з наказом про звільнення та видачі трудової книжки.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 грудня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 26 березня 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, - представник позивача ОСОБА_5, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить Вищий адміністративний суд України скасувати постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 грудня 2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 26 березня 2015 року і прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Міністерством екології та природних ресурсів України подано письмове заперечення на зазначену касаційну скаргу, відповідач просить таку залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Представники Кабінету Міністрів України у судовому засіданні просять відмовити в задоволенні вказаної касаційної скарги, а рішення судів попередніх інстанцій залишити без змін.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що розпорядженням Кабінету Міністрів України від 24 березня 2010 року № 644-р ОСОБА_5 призначено заступником Міністра охорони навколишнього природного середовища України.

Наказом Міністра охорони навколишнього природного середовища України від 26 березня 2010 року № 243-о визнано, що ОСОБА_5 приступив до роботи на посаді заступника Міністра охорони навколишнього природного середовища України з 26 березня 2010 року.

2 червня 2010 року Кабінет Міністрів України видав розпорядження № 1143-р, яким звільнено ОСОБА_5 з посади заступника Міністра охорони навколишнього природного середовища України за порушення Присяги (пункт 6 частини 1 статті 30 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року № 3723-XII (який був чинним на час виникнення спірних відносин; далі - Закон № 3723-XII)).

3 червня 2010 року наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України № 547-о визнано ОСОБА_5 звільненим

з 3 червня 2010 року з посади заступника Міністра охорони навколишнього природного середовища України за порушення Присяги (пункт 6 частини 1 статті 30 Закону № 3723-XII).

Підставою для висновку про порушення позивачем Присяги стала обставина, що 31 травня 2010 року Генеральною прокуратурою України порушено кримінальну справу відносно заступника Міністра охорони навколишнього природного середовища України ОСОБА_5 за частиною 3 статті 368 Кримінального кодексу України - одержання хабара в особливо великому розмірі службовою особою, яка займає особливо відповідальне становище, і відносно останнього було обрано міру запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Вважаючи своє звільнення із займаної посади безпідставним, а розпорядження від 2 червня 2010 року № 1143-р і наказ від 3 червня 2010 року № 547-о протиправними та такими, що підлягають скасуванню, ОСОБА_5 звернувся до суду з даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову суди попередніх інстанцій виходили з того, що вимоги позивача є необґрунтованими, а тому не підлягають задоволенню.

Так, згідно вимог частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до пункту 15 частини 1 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

З наведеного випливає, що будь-яка державна служба є публічною службою. Базовим (загальним) законом, що регулює суспільні відносини, які охоплюють діяльність держави щодо створення правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу, є Закон № 3723-XII.

Згідно статті 1 цього Закону державна служба в Україні - це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів.

Ці особи є державними службовцями і мають відповідні службові повноваження.

Основні принципи державної служби визначені статтею 3 Закону № 3723-XII.

Так, державна служба ґрунтується на таких основних принципах: служіння народу України; демократизму і законності; гуманізму і соціальної справедливості; пріоритету прав людини і громадянина; професіоналізму, компетентності, ініціативності, чесності, відданості справі; персональної відповідальності за виконання службових обов'язків і дисципліни; дотримання прав та законних інтересів органів місцевого і регіонального самоврядування; дотримання прав підприємств, установ і організацій, об'єднань громадян.

Державний службовець повинен: сумлінно виконувати свої службові обов'язки; шанобливо ставитися до громадян, керівників і співробітників, дотримуватися високої культури спілкування; не допускати дій і вчинків, які можуть зашкодити інтересам державної служби чи негативно вплинути на репутацію державного службовця (стаття 5 Закону № 3723-XII).

Основними обов'язками державних службовців згідно статті 10 вказаного Закону є: додержання Конституції України та інших актів законодавства України; забезпечення ефективної роботи та виконання завдань державних органів відповідно до їх компетенції; недопущення порушень прав і свобод людини та громадянина; безпосереднє виконання покладених на них службових обов'язків, своєчасне і точне виконання рішень державних органів чи посадових осіб, розпоряджень і вказівок своїх керівників; збереження державної таємниці, інформації про громадян, що стала їм відома під час виконання обов'язків державної служби, а також іншої інформації, яка згідно з законодавством не підлягає розголошенню; постійне вдосконалення організації своєї роботи і підвищення професійної кваліфікації; сумлінне виконання своїх службових обов'язків, ініціатива і творчість в роботі.

Державний службовець повинен діяти в межах своїх повноважень. У разі одержання доручення, яке суперечить чинному законодавству, державний службовець зобов'язаний невідкладно в письмовій формі доповісти про це посадовій особі, яка дала доручення, а у разі наполягання на його виконанні - повідомити вищу за посадою особу.

Державні службовці мають право: користуватися правами і свободами, які гарантуються громадянам України Конституцією і законами України; брати участь у розгляді питань і прийнятті в межах своїх повноважень рішень; одержувати від державних органів, підприємств, установ і організацій, органів місцевого та регіонального самоврядування необхідну інформацію з питань, що належать до їх компетенції; на повагу особистої гідності, справедливе і шанобливе ставлення до себе з боку керівників, співробітників і громадян; вимагати затвердження керівником чітко визначеного обсягу службових повноважень за посадою службовця; на оплату праці залежно від посади, яку він займає, рангу, який йому присвоюється, якості, досвіду та стажу роботи; безперешкодно ознайомлюватись з матеріалами, що стосуються проходження ним державної служби, в необхідних випадках давати особисті пояснення; на просування по службі з урахуванням кваліфікації та здібностей, сумлінного виконання своїх службових обов'язків, участь у конкурсах на заміщення посад більш високої категорії; вимагати службового розслідування з метою зняття безпідставних, на думку службовця, звинувачень або підозри; на здорові, безпечні та належні для високопродуктивної роботи умови праці; на соціальний і правовий захист відповідно до його статусу; захищати свої законні права та інтереси у вищестоящих державних органах та у судовому порядку.

Конкретні обов'язки та права державних службовців визначаються на основі типових кваліфікаційних характеристик і відображаються у посадових положеннях та інструкціях, що затверджуються керівниками відповідних державних органів у межах закону та їх компетенції (стаття 11 Закону № 3723-XII).

Пунктом 6 частини 1 статті 30 Закону № 3723-XII визначено, що державна служба припиняється, крім загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю України, у разі відмови державного службовця від прийняття або порушення Присяги, передбаченої статтею 17 цього Закону.

У статті 17 Закону № 3723-XII наведено текст Присяги: «Повністю усвідомлюючи свою високу відповідальність, урочисто присягаю, що буду вірно служити народові України, суворо дотримувати Конституції та законів України, сприяти втіленню їх у життя, зміцнювати їх авторитет, охороняти права, свободи і законні інтереси громадян, з гідністю нести високе звання державного службовця, сумлінно виконувати свої обов'язки».

Аналізуючи текст Присяги, можна дійти висновку, що в основі поведінки державного службовця закладені етичні, правові та службово-дисциплінарні норми поведінки, порушення яких утворює факт порушення Присяги. Тому, складаючи Присягу, державний службовець покладає на себе не тільки певні службові зобов'язання, але й моральну відповідальність за їх виконання.

У зв'язку з цим як порушення Присяги слід розуміти скоєння державним службовцем проступку (вчинку) проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обов'язкам, підриває довіру до нього як носія влади, що призводить до приниження авторитету державного органу та унеможливлює подальше виконання ним своїх обов'язків.

Порушення Присяги може бути наслідком недотримання, порушення державним службовцем як правових, так і етичних (моральних) норм.

Вирішуючи спір суди попередніх інстанцій встановили, що ОСОБА_5 перебував на посаді заступника Міністра навколишнього природного середовища України, і, з урахуванням вимог статті 25 Закону № 3723-XII, відносився до другої категорії посад державних службовців, а відтак свідчить, що позивач як державний службовець займав особливо відповідальне становище.

Водночас, встановлено, що 31 травня 2010 року Генеральною прокуратурою України порушено кримінальну справу № 49-2972 відносно заступника Міністра охорони навколишнього природного середовища України ОСОБА_5 за частиною 3 статті 368 Кримінального кодексу України - одержання хабара в особливо великому розмірі службовою особою, яка займає особливо відповідальне становище, і відносно позивача було обрано міру запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Вироком Солом'янського районного суду міста Києва від 11 жовтня 2011 року визнано винним ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого частиною 3 статті 368 Кримінального кодексу України, та засуджено до 9 років позбавлення волі із позбавленням права обіймати посади, пов'язані з виконання організаційно-розпорядчих обов'язків на строк 3 роки, з конфіскацією всього майна, що є його особистою власністю.

10 жовтня 2013 року Апеляційним судом міста Києва вирок Солом'янського районного суду міста Києва від 11 жовтня 2011 року скасовано з підстав невиконання органом досудового слідства вимоги закону, що потягло за собою неконкретність та суперечливість висунутого обвинувачення, у зв'язку з чим порушено право на захист, допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, по справі залишились не з'ясовані обставини, справа передана на додаткове розслідування.

Відмовляючи у задоволенні позову суди критично сприйняли твердження ОСОБА_5 про те, що станом на момент прийняття оспорюваних розпорядження та наказу про звільнення його із займаної посади вирок суду про визнання його винним у вчиненні злочину, який набрав законної сили, відсутній, а тому підстав для такого звільнення за порушення Присяги не вбачається.

Суди виходили з того, що звільнення за порушення Присяги може мати місце тоді, коли державний службовець скоїв проступок (вчинок) проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обов'язкам, підриває довіру до нього як носія влади, що призводить до приниження авторитету державного органу та унеможливлює подальше виконання ним своїх обов'язків.

Тобто, порушення Присяги може бути наслідком недотримання, порушення державним службовцем як правових, так і етичних (моральних) засад проходження публічної служби.

Припинення державної служби відповідно до пункту 6 частини 1 статті 30 Закону № 3723-XII є особливим видом відповідальності державного службовця у вигляді звільнення державного службовця із займаної посади та роботи, і є таким, що не потребує обов'язкової наявності у державного службовця дисциплінарних стягнень, передбачених статтею 147 Кодексу законів про працю України та статтею 14 зазначеного Закону, на момент вирішення питання про припинення державної служби, і може бути застосованим незалежно від того чи притягувався державний службовець до дисциплінарної відповідальності раніше, чи не притягувався.

Крім того, чинним законодавством України можливість звільнення державного службовця з підстав порушення Присяги не пов'язується з моментом набрання обвинувальним вироком відносно такої особи законної сили.

Звільнення за порушення Присяги може мати місце тоді, коли державний службовець скоїв проступок, який підриває довіру до нього як до носія влади, що призводить до приниження державного органу.

Суди першої та апеляційної інстанцій з'ясували, що 2 червня 2010 року Прем'єр-міністром України відповідно до пункту 4 частини 1 статті 44 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» від 16 травня 2008 року № 279-VI (який був чинним на час виникнення спірних відносин) та за повідомленням прес-служби Генеральної прокуратури України у зв'язку із затриманням під час одержання хабара в особливо великому розмірі внесено до Кабінету Міністрів України пропозицію звільнити ОСОБА_5 з посади заступника Міністра охорони навколишнього природного середовища України за порушення Присяги.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 2 червня 2010 року № 1143-р ОСОБА_5 звільнено з посади заступника Міністра охорони навколишнього природного середовища України за порушення Присяги.

Наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 3 червня 2010 року № 547-о ОСОБА_5 визнано звільненим з 3 червня 2010 року з посади заступника Міністра охорони навколишнього природного середовища України за порушення Присяги.

На підставі наведеного колегія суддів Вищого адміністративного суду України дійшла висновку, що суди належним чином перевірили доводи ОСОБА_5 про незаконність оспорюваних розпорядження та наказу, і встановили, що передбачені законодавством вимоги щодо процедури та порядку розгляду питання про звільнення позивача з посади заступника міністра відповідачі дотримали.

Колегія суддів погоджується з критичним сприйняттям судами попередніх інстанцій посилання ОСОБА_5 на незаконність оспорюваних розпорядження та наказу через непроведення службового розслідування.

Згідно з пунктом 1 Порядку проведення службового розслідування стосовно осіб, уповноважених на виконання функцій держави або органів місцевого самоврядування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 червня 2000 року № 950, відносно зазначених осіб може бути проведено службове розслідування, проте вимог щодо обов'язковості його проведення цей Порядок не містить.

За змістом вказаного нормативно-правового акта проведення службового розслідування є правом, а не обов'язком.

Як встановили суди, звільнення ОСОБА_5 за порушення Присяги відбулося після повідомлення прес-служби Генеральної прокуратури України про його затримання під час одержання хабара в особливо великому розмірі. За даним фактом було порушено кримінальну справу, в рамках якої Генеральною прокуратурою України проводилось розслідування. У період з 31 травня 2010 року по 31 грудня 2013 року позивач утримувався в слідчому ізоляторі.

Відтак, з урахуванням наведених обставин, непроведення службового розслідування не є свідченням порушення відповідачами порядку прийняття розпорядження та наказу про звільнення позивача із займаної посади.

Враховуючи наведене в сукупності, зважаючи, що на момент звільнення ОСОБА_5 з посади заступника Міністра охорони навколишнього природного середовища України в діях останнього містились ознаки скоєння проступку проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обов'язкам, підриває довіру до нього як до носія влади, що призводить до приниження авторитету державного органу та унеможливлює подальше виконання ним своїх обов'язків, що є підставою для звільнення за порушення Присяги, колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується із висновком судів попередніх інстанцій про правомірність оспорюваних розпорядження та наказу, а відтак відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_5

Доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують встановлених судами обставин справи та їх висновків.

Відповідно до статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій. Не може бути скасовано судове рішення з мотивів порушення судом норм процесуального права, якщо це не призвело і не могло призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись статтями 220, 221, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

у х в а л и в :

Касаційну скаргу ОСОБА_6, - представника позивача ОСОБА_5, - залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 грудня 2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 26 березня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_5 до Кабінету Міністрів України, Міністерства екології та природних ресурсів України, за участю Генеральної прокуратури України, про визнання неправомірними та скасування розпорядження і наказу, поновлення на посаді, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає, може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строк та у порядку, визначеними статтями 237-2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Штульман І.В.

Судді: Загородній А.Ф.

Швець В.В.