Справа № 461/9533/15-а
Суддя: Святецький Віктор Валентинович
Дата ухвалення: 2017-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2017 рокуЛьвів№ 876/9107/17

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Святецького В.В.

суддів Гудима Л.Я., Довгополова О.М.,

з участю секретаря судового засідання Гнідець Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 07 серпня 2017 року про закриття провадження у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Львівської міської ради про визнання незаконною та скасування ухвали,-

В С Т А Н О В И В :

31 серпня 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом Львівської міської ради, в якому з врахуванням заяви від 20 січня 2017 року просила визнати незаконною та скасувати ухвалу сесії Львівської міської ради за №4515 від 19.03.2015 року «Про погодження ОСОБА_2 місця розташування земельної ділянки та надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на вул. М. Аркаса, 9-б».

Ухвалою від 07 серпня 2017 року Галицький районний суд м. Львова закрив провадження у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Львівської міської ради про визнання незаконною та скасування ухвали ЛМР №4515 від 19.03.2015 року «Про погодження ОСОБА_2 місця розташування земельної ділянки та надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на вул. М. Аркаса,9-б».

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, оскільки вважає, що ухвала прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповному зясуванні обставин, які мають значення для справи, що призвело до неправильного вирішення спору.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що у відповідності до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Апелянтом фактично оскаржується незаконність дій Львівської міської ради при винесенні ухвали органом місцевого самоврядування та позбавлення її брати участі у аукціоні щодо отримання такої земельної ділянки, який мав відбуватися згідно вимог Земельного кодексу України, проте не був проведений Львівською міською радою.

Вважає такі правовідносини публічними і такими що слід розглядати в порядку адміністративного судочинства.

З огляду на викладене, просить скасувати ухвалу та направити справу на продовження розгляду до суду першої інстанції.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 1 ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України, у зв'язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі.

Заслухавши суддю-доповідача та учасників процесу, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що подана апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких мотивів.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно договору купівлі-продажу від 24.07.2013 року ОСОБА_1 набула право власності на земельну ділянку, площею 0,0438 га за адресою м. Львів, вул. Аркаса,9-а, що призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку.

18.06.2015 року позивачем була подана заява до Львівської міської ради про погодження вибору місця розташування земельної ділянки та надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на вул. Аркаса, 9-а в м. Львові для ведення садівництва орієнтовною площею 0,0275 га з долученням необхідних документів, в тому числі і довідки з відділу Держземагентсва в м. Львові, згідно якої вказана земельна ділянка відноситься до земель м. Львова, що не надані у власність чи користування.

25.06.2015 року за вих. № 2403-3вих2014 Управління природних ресурсів та регулювання земельних відносин Департаменту містобудування Львівської міської ради повідомило позивачку, про те, що вищевказана земельна ділянка входить в межі земельної ділянки, яка погоджена для закріплення ОСОБА_2 відповідно до ухвали сесії Львівської міської ради №4515 від 19.03.2015 «Про погодження гр. ОСОБА_2 місця розташування земельної ділянки та надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на вул. М. Аркаса, 9-6».

Так, ухвалою сесії Львівської міської ради № 4515 від 19.03.2015 «Про погодження гр. ОСОБА_2 місця розташування земельної ділянки та надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на вул. М. Аркаса, 9-6» погоджено громадянці ОСОБА_2 місце розташування земельної ділянки та надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,0266 га на вул. М. Аркаса, 9-6 в оренду терміном на 10 років для ведення садівництва за рахунок земель, що не надані у власність або користування.

Вважаючи вказану ухвалу сесії незаконною, прийнятою з перевищенням повноважень Львівською міською радою, з порушенням норм Земельного кодексу України та такою, що порушує права ОСОБА_1, вона оскаржила її до суду.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами виник спір про право цивільне, який не може бути розглянутий в порядку адміністративного судочинства.

Такі висновки суду першої інстанції, на думку апеляційного суду, відповідають фактичним обставинам справи, нормам матеріального та процесуального права та є правильними.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - Суд) від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви №№ 29458/04, 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» [див. рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria), заява № 7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. <…> фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, «встановленим законом», національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно п. 1 ст. 3 КАС України справа адміністративної юрисдикції (далі - адміністративна справа) - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, тоді як визначальним принципом цивільного судочинства є змагальність сторін.

З матеріалів справи вбачається, що спір у справі, що розглядається, стосується суб'єктивного цивільного права щодо володіння і користування земельною ділянкою, рішення щодо якої ухвалювалося радою.

У зв'язку з прийняттям оскаржуваного рішення Львівської міської ради виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів позивача ОСОБА_1 та третьої особи у справі ОСОБА_2

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що між сторонами виник спір про право цивільне, який підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Наведене відповідає позиції Верховного Суду України, викладеній у рішенні від 24 лютого 2015 року, прийнятому у справі № 21-34а15.

Суд також звертає увагу на те, що представник позивача під час розгляду справи в суді першої інстанції не заперечував проти закриття провадження у справі, що вбачається з журналу судового засідання від 07.08.2017 року (а.с. 155-156).

Наведені обставини спростовують доводи апеляційної скарги про невідповідність ухвали суду першої інстанції нормам матеріального та процесуального права, а тому апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Статтею 159 КАС України визначено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

В силу ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті рішення з одних лише формальних міркувань.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи дане процесуальне питання, правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а відтак апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. 41, ч.3 ст. 160, ст. 195, 196, 199, 200, 205, 206, 254 КАС України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 07 серпня 2017 року про закриття провадження у справі № 461/9533/15-а - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до касаційного суду протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, а в разі складення ухвали в повному обсязі відповідно до статті 160 КАС України з дня складення ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя В.В. Святецький

Судді Л.Я. Гудим

ОСОБА_3

Ухвала в повному обсязі складена 16 листопада 2017 року.