Справа № 214/5062/17
Суддя: Прасолов В. М.
Дата ухвалення: 2017-11-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 214/5062/17
П О С Т А Н О В А

Іменем України

07 листопада 2017 року Саксаганський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Прасолов В.М.

при секретарі Рендюк Н.В., Євтушенко В.С.

за участю позивачки ОСОБА_1

за участю представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засідання в залі суду в м. Кривому Розі по адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області про визнання дій протиправними, скасування рішення, покладення зобовязання, суд,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 центрального управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області (далі за текстом «УПФУ»), в якому просить: визнати протиправним та скасувати рішення УПФУ № 3443 від 4 серпня 2017 про відмову у призначенні їй, позивачці, пенсії за вислугою 20 років згідно ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року (в редакції Закону України №2663-111 від 12.07.2001); зобовязати УПФУ призначити їй пенсію за вислугу років згідно ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991(в редакції Закону України №2663-111 від 12.07.2001) та виплачувати її довічно з 01.08.2017, виходячи із розрахунку 90 відсотків від суми заробітної плати.

В обґрунтування позову наводить наступне. Вона, позивачка, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 1 вересня 1992 року по 11 липня 1997 року навчалася на денній формі навчання в Національній юридичній академії України ім. Ярослава Мудрого (м. Харків), за спеціальністю правознавство та здобула кваліфікацію юрист, з 11 липня 1997 року по теперішній час працює в органах прокуратури України. 1 серпня 2017 звернулася до УПФУ з заявою про призначення пенсії за вислугою 20 років відповідно до ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-ХІІ (в редакції Закону №2663-111 від 12.07.2001) у розмірі 90 відсотків від суми заробітної плати, вказаної у довідці, виданої прокуратурою Дніпропетровської області. Листами №12216/04/24 від 07.08.2017, №90-95 від 10.08.2017 їй було відмовлено в призначенні пенсії за вислугу років у звязку із тим, що з 1 червня 2015 року пенсії в порядку та на умовах, визначених Законом України «Про прокуратуру» не призначаються. Наполягає, що таке обґрунтування відповідача щодо відмови в призначенні пенсії не відповідає вимогам чинного законодавства. Так, згідно ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року №1789-ХІІ (в редакції Закону України №2663-111 від 12.07.2001 року), прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховані страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку. До 20-річного стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугою років, зараховується час роботи на прокурорських посадах, перелічених у статті 56 Закону України «Про прокуратуру», у тому числі у військовій прокуратурі, стажистами в органах прокуратури, слідчими, суддями, на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, офіцерських посадах Служби безпеки України, посадах державних службовців, які займають особи з вищою юридичною освітою, в науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України, яким присвоєно класні чини, на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, що мають класні чини, були направлені туди, а потім повернулися в прокуратуру, строкова військова служба, а також половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах, частково оплачувана відпустка жінкам по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років. З 1 жовтня 2011 року до ч.1 ст.50-1 Закону України «Про прокуратури» було внесено зміни та прийнято новий Закон України «Про прокуратуру» №1697-VII від 14.10.2014 року та Закон України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 №76-VIII. Очевидним вважає те, що змінами у статті 86 нового Закону України «Про прокуратуру» та Законом №76-VIII від 28.12.2014 встановлено новий порядок призначення та визначення розміру пенсії за вислугу років прокурорам та слідчим, яким погіршено умови пенсійного забезпечення та суттєво порушено законодавчо визначені до цього гарантії пенсійного забезпечення для прокурорсько-слідчих працівників, а саме збільшено стаж роботи, що дає право на пенсію за вислугу років та зменшено розмір відсотків призначеної пенсії від суми їхньої заробітної плати. Більш того, на підставі п.5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213-VIII з 01.06.2015 взагалі припинено призначення пенсій за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру» та інших Законів України. Наполягає, що при вирішуючи питання про застосування Закону в часі, необхідно виходити із того, що згідно ст.22 Конституції України закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовано. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав та свобод. Згідно з ст.58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи. Конституційний Суд України у рішенні №1-рп/99 від 09.02.1999 року (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначив, що положення ч.1 ст.58 Конституції України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони помякшують або скасовують відповідальність поширюється на фізичних осіб (п.3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України). Відповідно до ч.4 ст.2 ЦПК України, Закон, який встановлює нові обовязки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.1996 року №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», передбачено, що оскільки Конституція України, як зазначено в статті 8 має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії. Суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати законність того чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції у всіх необхідних випадках застосовувати Конституцію, як акт прямої дії. Судові рішення повинні ґрунтуватися на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй. За статтею 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом. Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі. Конституційний суд України вважає, що ці положення ст.17 Конституції України поширюються і на службу в Збройних Силах України, Військово-Морських Силах України, в органах Служби безпеки України, прокуратури, охорони державного кордону України, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо. Норми, що регулюють суспільні відносини в цих сферах, враховують екстремальні умови праці, повязані з постійним ризиком для життя і здоровя, жорсткі вимоги до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян, як під час проходження служби, так і після її закінчення. Конституційний суд України зазначає, що багато таких «пільг», встановлених Законами України «Про міліцію» (565-12), «Про прокуратуру» (1789-ХІІ) тощо, є не пільгами, а гарантіями та іншими засобами забезпечення професійної діяльності окремих категорій громадян, ефективного функціонування відповідних органів (п.3 рішення Конституційного Суду України №5 рп/2002 від 20.03.2002). Крім цього, у цьому ж рішенні від 20.03.2002 у абз.4 п.6 вказано, що Конституційний Суд України вважає, що оскільки для значної кількості громадян України пільги, компенсації і гарантії, право на які передбачене чинним законодавством, є додатком до основних джерел існування, необхідною складовою конституційного права на забезпечення життєвого рівня (стаття 48 Конституції України) (254к/96-ВР), який принаймні не може бути нижчим від прожиткового мінімуму, встановленого законом (частина третя статті 46 Конституції України) (254к/96-ВР), то звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 Конституції України (254к/96-ВР) не допускається. Зупинення дії цієї норми можливе лише за умови введення відповідно до пункту 31 частини першої статті 85 та пункту 19 статті 92 Конституції України (254к/96-ВР) надзвичайного стану (стаття 64 Конституції України) (254к/96-ВР). У частині другій статті 8 Конституції України встановлено вимогу щодо законів України усі вони приймаються виключно на основі Конституції України і повинні відповідати їй (п.4 рішення Конституційного Суду України від 09.07.2007 у справі №1-29/2007). Водночас пункт 3.2. рішення Конституційного Суду України від 09.07.2007 у справі №1-29/2007 зазначає, що утверджуючи і забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами України встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому відповідно до частини 2 статті 6, частини 2 статті 19, частини 1 статті 68 Конституції України вони є загальнообовязковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами. Невиконання державою своїх соціальних зобовязань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави. Принципи соціальної держави втілено також у ратифікованих Україною міжнародних актах: Міжнародному пакті про економічні, соціальні і культурні права 1966 року, Європейській соціальній хартії (переглянутій) 1996 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, та рішеннях Європейського суду з прав людини. Зокрема, згідно зі статтею 12 Європейської соціальної хартії (переглянутої) 1996 року держава зобовязана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення тощо. В пункті 4 рішення від 11.10.2005 у справі № 1-21/2005 Конституційний Суд України вказав наступну правову позицію відповідно до якої, в Україні як соціальній, правовій державі політика спрямовується на створення умов, які забезпечують достатній життєвий рівень, вільний і всебічний розвиток людини як найвищої соціальної цінності, її життя і здоров'я, честь і гідність. Утвердження та дотримання закріплених у нормативно-правових актах соціальних стандартів є конституційним обов'язком держави. Діяльність її правотворчих і правозастосовних органів має здійснюватися за принципами справедливості, гуманізму, верховенства прямої дії норм Конституції України, а повноваження - у встановлених Основним Законом України межах і відповідно до законів». Зазначені конституційні принципи, на яких базується здійснення прав і свобод людини і громадянина в Україні, включаючи і право на пенсійне забезпечення, передбачають за змістом статей 1, 3, 6 (частина друга), 8, 19 (частина друга), 22, 23, 24 (частина перша) Основного Закону України правові гарантії, правову визначеність і пов'язану з ними передбачуваність законодавчої політики у сфері пенсійного забезпечення, необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано, тобто набуте право не може бути скасоване, звужене. У абз.14 пункту 5 рішення Конституційного Суду України від 11.10.2005 у справі № 1-21/2005 також вказано, що Конституційний Суд України неодноразово розглядав проблему, пов'язану з реалізацією права на соціальний захист, неприпустимістю обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція (254к/96-ВР) та закони України виокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, яким пенсія призначається за спеціальними законами. У рішеннях Конституційного Суду України зазначалося, що пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 Конституції України (254к/96-ВР) не допускається (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року N8-pn/99, від 20 березня 2002 року N 5-рп/2002, від 17 березня 2004 року N 7-рп/2004, від 1 грудня 2004 року N 20-рп/2004. Правова позиція Конституційного Суду України з питань обмеження пільг, компенсацій і гарантій військовослужбовців та працівників правоохоронних органів у зазначених рішеннях Конституційного Суду України полягає в тому, що комплекс організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення соціального захисту їх та їхніх сімей, зумовлений особливістю професійних обов'язків, пов'язаних з ризиком для життя та здоров'я, жорсткими вимогами до дисципліни, професійної придатності, певним обмеженням конституційних прав і свобод. Здійснення таких заходів не залежить від розміру доходів цих осіб чи наявності фінансування з бюджету, а має безумовний характер. Ці гарантії не можуть бути скасовані чи знижені без відповідної компенсації. ( абз.5 п.6 рішення Конституційного Суду України від 11.10.2005 у справі № 1-21/2005). Вказує, зо виходячи із викладеного, у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема, працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства. Рішенням Конституційного суду України від 08.06.2016 № 4-рп/2016 визнано неконституційними положення Закону в частині зменшення розміру довічного грошового утримання судді та пункту 5 розділу ІІІ «Прикінцеві положення Закону «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року №213VIII в частині скасування з 1 червня 2015 року норм щодо призначення щомісячного довічного грошового утримання відповідно до Закону «Про судоустрій і статус суддів». Цим же розділом вказаного Закону скасовано норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії (щомісячне довічне грошове утримання) призначаються відповідно до Закону «Про прокуратуру», що також не відповідає Конституції України. Оскільки, всі громадяни України рівні перед законом, то застосування закону до одних громадян і не застосування до інших не повинно мати місце. Аналогічні спори щодо призначення пенсій працівникам прокуратури на підставі вимог ст.50-1 Закону № 1789-ХІІ неодноразово були предметом судових розглядів та вирішувались судами на користь позивачів, про що свідчить існуюча судова практика, у тому числі апеляційних судів. Зокрема, рішення про задоволення аналогічних позовних вимог містяться у постановах Дарницького районного суду м. Києва від 21.06.2016 у справі №753/7758/16-а, Святошинського районного суду м. Києва від 14.07.2015 у справі №759/6830/15-а, Деснянського районного суду м. Києва від 12.02.2016 у справі № 754/16815/15-а, Рівненського міського суду від 24.11.2015 у справі №569/15699/15-а та інших. Вказана правова позиція знайшла своє підтвердження у практиці апеляційних судів, у тому числі в ухвалі Київського апеляційного адміністративного суду від 22.09.2016 у справі №712/4473/16-а, в ухвалах Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 17.01.2017 у справі №404/5909/16-а, від 03.02.2017 у справі № 337/4905/16-а, від 21.03.2017 у справі № 211/5697/16-а та інших. Відіграючи головну функцію у формуванні судової практики, Верховний суд України визначає правові висновки з цих питань на основі рішень КСУ щодо неприпустимості обмеження державою прав громадян на пенсійне забезпечення, зокрема прокурорів. Верховний Суд України дійшов висновку, що зміст та обсяг соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема прокуратури, не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства. Подібна правова позиція зі спірного питання була висловлена Верховним Судом України у постанові від 10.12.2013 у справі №21-348а13. Крім того, Європейським Судом з прав людини, у справі Азинас проти Греції [Azinas - Greece] (N 56679/00), постанова ЄСПЛ від 20.06.2002 р., встановлено порушення ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. При цьому, Судом було зазначено, що право на отримання пенсії, яке засновано на трудової діяльності, при певних обставинах може прирівнюватись до права на власність, наприклад у тих випадках, коли в пенсійний фонд сплачувались цільові внески або коли - як в цьому випадку працедавець прийняв на себе загальне зобов'язання забезпечити найману особу пенсією на умовах, які можуть вважатись частиною трудової угоди. Згідно відповідних норм Закону «Про пенсію», заявник при вступі на державну службу придбав право, яке створює за своїм змістом «майно», та позбавлення його пільг, які мають особи, що звільнюються з державної служби, створило втручання держави в реалізацію цією особою права на власність. В пунктах 21,24 рішення ЄСПЛ у справі «Федоренко проти України» від 01.06.2006 Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності (cf, PressosCompaniaNavieraS.A. vBelgium, рішення від 20.11.1995 р., серія А.№332 с.21, п.31).Аналогічна правова позиція щодо права власності особи сформулювано Європейським судом з прав людини і в справі «Стреч проти Сполученого Королівства» (Strech UnaitedKingdom, №44277/98, рішення від 24.04.2003).Вказує, що з викладеного вбачається, що в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції, вона, позивачка,перебуваючи на службі в органах прокуратури мала законні сподівання отримати пенсію за вислугу років за наявності 20 річного стажу, які ґрунтувалися на нормах статті ст.50-1 Закону № 1789-ХІІ (в редакції від 12.07.2001), і які були звужені в подальшому статтею 86 Закону №1697-//ІІ. Отже, пенсійне забезпечення є складовою конституційного права на соціальний захист (абзац перший пункту 5 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005). В той же час, внесенням змін до ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 р. Законом України від 08.07.2011 р. «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи», Законом України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 № 76-VІІІ та припинення призначення пенсій за вислугу років Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213-V111, у порушення ст. 22 Конституції України, суттєво звужено зміст та обсяг соціальних гарантій працівників прокуратури, а саме: гарантоване Конституцією право на пенсійне забезпечення при наявності 20 років вислуги; зменшено відсотки розміру пенсії від розміру заробітної плати, порядку її розрахунку та скасовано право прокурора на пенсійне забезпечення за вислугу років. Відповідно до ч.1 ст.8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Відповідно до ст.62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» документом, що посвідчує стаж роботи є трудова книжка. Згідно до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, затвердженого Постановою Правління ПФУ від 25.11.2005 р. № 22-1, документи про стаж можуть подаватись до відповідних органів ПФУ в копіях засвідчених адміністрацією. Копія трудової книжки засвідчується адміністрацією за місцем роботи заявника. Згідно із статтею 46 Закон України «Про прокуратуру», прокурорами і слідчими можуть призначатися громадяни України, які мають вищу юридичну освіту, необхідні ділові та моральні якості. Так, відповідно до ч.6 ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру», до вислуги років, що дає право на пенсію за вислугу років, зараховується: половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах; частково оплачувана відпустка жінкам по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років; а також час роботи на посадах державних службовців, які займають особи з вищою юридичною освітою. З копій диплому №971 від 30.06.1997 та трудової книжки БТ-ІІ № 2934321 від 11.07.1997 вбачаються такі відомості про моє навчання та роботу. 01.09.1992-25.07.1997 навчалась в Національній юридичній академії України ім. Ярослава Мудрого. 11.07.1997 призначена стажистом на посаду помічника прокурора Жовтневого району м. Кривого Рогу. 18.06.1998 призначена помічником прокурора Жовтневого району м. Кривого Рогу. 05.03.2001 призначена на посаду помічника прокурора Криворізького району на період відпустки по догляду за дитиною штатного працівника. 10.07.2001 призначена на посаду помічника прокурора Криворізького району. 08.06.2012 переведена прокурором прокуратури Криворізького району. 05.11.2012 призначена старшим прокурором прокуратури Криворізького району. 13.06.2013 призначена старшим прокурором відділу організації участі у кримінальному провадженні в суді апеляційної інстанції у м. Кривий Ріг управління організації участі прокурорів у кримінальному провадженні в суді прокуратури Дніпропетровської області. 07.07.2014 призначена прокурором прокуратури Інгулецького району м. Кривого Рогу. 11.09.2014 призначена прокурором відділу організації участі у кримінальному провадженні в суді апеляційної інстанції у м. Кривий Ріг управління організації участі прокурорів у кримінальному провадженні в суді прокуратури Дніпропетровської області. 12.11.2014 призначена старшим прокурором відділу організації участі у кримінальному провадженні в суді апеляційної інстанції у м. Кривий Ріг управління організації участі прокурорів у кримінальному провадженні в суді прокуратури Дніпропетровської області. 27.07.2015 у звязку зі змінами у штатному розписі прокуратури Дніпропетровської області відповідно до наказу Генерального прокурора України № 64ш від 15.07.2015 призначена прокурором відділу організації участі у кримінальному провадженні в суді апеляційної інстанції у м. Кривий Ріг управління організації участі прокурорів у кримінальному провадженні в суді прокуратури Дніпропетровської області. 26.01.2016 у звязку з перейменуванням відділу, вважати прокурором відділу організації підтримання державного обвинувачення в суді у місцевих прокуратурах та участі прокурорів у перегляді судових рішень апеляційним судом у м. Кривому Розі управління підтримання державного обвинувачення в суді прокуратури Дніпропетровської області. 21.04.2016 у звязку з перейменуванням відділу вважати прокурором відділу забезпечення підтримання державного обвинувачення у регіоні та апеляційному суді у місті ОСОБА_4 управління підтримання державного обвинувачення в суді прокуратури Дніпропетровської області. Таким чином, з 11.07.1997 по теперішній час вона, позивачка, безперервно працює в органах прокуратури України понад 20 років. Працевлаштувавшись у 1997 році і працюючи до жовтня 2011 року, 14 років в органах прокуратури України на прокурорських посадах, мала переконання в реалізації і непорушності свого права на пільгу, гарантовану Конституцією України і законом, щодо можливості виходу на пенсію за вислугу 20 років, що враховуючи фізичні і моральні навантаження в такій роботі, в тому числі, було вирішальним при прийнятті рішення присвятити більшість часу свого життя державній службі, безпосередньо в органах прокуратури України. Згідно протоколу №3443 від 04.08.2017 УПФУ їй, позивачці, відмовлено в призначенні пенсії, хоча мій стаж на прокурорських посадах, станом на 1 серпня 2017 року, дату її звернення до відповідача із заявою про призначення пенсії, складав 20 років 20 днів. Відповідно, станом на 05.09.2017 він складає 20 років 1 місяць 25 днів. Відповідно до п.3.2 Рекомендації президії Вищого адміністративного суду України від 23.08.2007 №07.2-10/1 «Про деякі питання практики розгляду справ, повязаних з перерахунком пенсій деяким категоріям осіб публічної служби та науковим (науково-педагогічним) працівникам» до стажу роботи, що надає право на пенсію за вислугу років згідно Закону України «Про прокуратуру», підлягає зарахуванню половина строку навчання у вищому навчальному закладі (стаціонарна форма), після навчання в якому особа отримала вищу юридичну освіту за спеціальністю «правознавство», що дає право на пенсію за вислугу років відповідно вимог ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру». Таким чином, половина строку її навчання в Національній юридичній академії України ім. Ярослава Мудрого (м. Харків)(денна форма), до призначення на посаду в органах прокуратури (11.07.1997), складає 2 роки 4 місяці 25 днів, стаж роботи в органах прокуратури, станом на 05.09.2017, починаючи з 11.07.1997 року становив 20 років 20 днів. Отже загальний стаж роботи в органах прокуратури, що дає право на призначення мені пенсії за вислугу 20 років згідно ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» становить 22 роки 5 місяців 19 днів. Зарахований загальний стаж становить 22 роки 5 місяців 19 днів, що також є достатнім для призначення пенсії за вислугою років. У рішенні Конституційного Суду України від 3 червня 2013 року, ухваленого у справі №1-2/2013р. також вказано, що Україна є правовою державою, в якій визнається і діє принцип верховенства права, Конституція України має найвищу юридичну силу, закони приймаються на її основі і повинні відповідати їй. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених Конституцією України межах і відповідно до законів України, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 6, частина друга статті 19 Основного Закону України).

Позивачка у судовому засіданні позов підтримала повністю та підтвердила його зміст.

У судовому засіданні представник відповідача позов не визнала. При цьому в своїх поясненнях підтвердила зміст письмових заперечень, відповідно до яких Пенсійний фонд України відповідно до Положення Про Пенсійний фонд України затвердженого Указом Президента України від 06.04.2011 за № 384/2011 є центральним органом виконавчої влади. Управління, реалізуючи свої повноваження, діє як орган державної влади, при здійсненні управлінських функцій діє лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Позивачка звернулася до УПФУ з питання призначення пенсії відповідно до Закону України Про прокуратуру. Протоколом розпорядження за № 3443 від 04.08.2017 позивачці відмовлено в призначенні пенсії відповідно до чинного законодавства України про пенсійне забезпечення. Відповідно до п.5 Прикінцевих положень Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 02.03.2015 №213 у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до Законів України, в тому числі і «Про прокуратуру». Крім того, відповідно до положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів щодо пенсійного забезпечення» від 06.12.2016 внесено зміни до нормативних актів щодо пенсійного забезпечення, а саме встановлено, що тимчасово в період з 01.01.2017 року по 31.12.2017 року особам (крім інвалідів І та ІІ груп, інвалідів війни ІІІ групи та учасників бойових дій, осіб на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») які працюють на посадах та умовах, передбачених Законами України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів» призначені пенсії/щомісячне грошове утримання не виплачуються. Вважає поданий адміністративний позов необґрунтованим, а також таким, що суперечить чинному законодавству, так як позивач не має права на призначення пенсії відповідно до Закону України Про прокуратуру.

Під час розгляду справи безпосередньо досліджені наступні письмові докази: паспорт (а.с.13-15), відповідь від 10 серпня 2017 року (а.с.17), повідомлення (а.с.19), трудова книжка (а.с.20-23), диплом (а.с.24), свідоцтво про одруження (а.с.25).

У судовому засіданні також досліджена пенсійна справа на імя позивачки, з якої до матеріалів справи долучені копії наступних документів: заява (а.с.77), розписка-повідомлення (а.с.39).

Відповідно до ст. 86 КАС України, суд вважає допустимими наступні докази: паспорт (а.с.13-15), відповідь (а.с.17), повідомлення (а.с.19), трудову книжку (а.с.20-23), диплом (а.с.24), свідоцтво про одруження (а.с.25), заяву (а.с.77), розписку-повідомлення(а.с.39), так як вони отриманні з дотримання вимог КАС України.

Відповідно до ст. 86 КАС України, суд вважає належними доказами, так як вони стосуються вислуги років позивачки, трудову книжку (а.с.20-23), диплом (а.с.24).

Відповідно до ст. 86 КАС України, суд вважає належними доказами, так як вони стосуються дій позивачки з призначення їй пенсії наступні: відповідь (а.с.17), повідомлення (а.с.19), заяву (а.с.77), розписку-повідомлення(а.с.39).

На підставі ст. 86 КАС України, оцінивши з точки зору достатності та взаємозвязку безпосередньо, всебічно, повно та об'єктивно досліджені докази, суд вважає встановленими наступні обставини. При цьому суд керується вимогами ст.71 ч.2 КАС України, відповідно до якої в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень, обовязок доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності, покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Позивачка з 01.09.1992 по 25.07.1997 навчалась в Національній юридичній академії України ім. Ярослава Мудрого.

Позивачка 11.07.1997 призначена стажистом на посаду помічника прокурора Жовтневого району м. Кривого Рогу.

Позивачка 18.06.1998 призначена помічником прокурора Жовтневого району м. Кривого Рогу; 05.03.2001 призначена на посаду помічника прокурора Криворізького району на період відпустки по догляду за дитиною штатного працівника; 10.07.2001 призначена на посаду помічника прокурора Криворізького району; 08.06.2012 переведена прокурором прокуратури Криворізького району; 05.11.2012 призначена старшим прокурором прокуратури Криворізького району; 13.06.2013 призначена старшим прокурором відділу організації участі у кримінальному провадженні в суді апеляційної інстанції у м. Кривий Ріг управління організації участі прокурорів у кримінальному провадженні в суді прокуратури Дніпропетровської області; 07.07.2014 призначена прокурором прокуратури Інгулецького району м. Кривого Рогу; 11.09.2014 призначена прокурором відділу організації участі у кримінальному провадженні в суді апеляційної інстанції у м. Кривий Ріг управління організації участі прокурорів у кримінальному провадженні в суді прокуратури Дніпропетровської області; 12.11.2014 призначена старшим прокурором відділу організації участі у кримінальному провадженні в суді апеляційної інстанції у м. Кривий Ріг управління організації участі прокурорів у кримінальному провадженні в суді прокуратури Дніпропетровської області; 27.07.2015 у звязку зі змінами у штатному розписі прокуратури Дніпропетровської області відповідно до наказу Генерального прокурора України № 64ш від 15.07.2015 призначена прокурором відділу організації участі у кримінальному провадженні в суді апеляційної інстанції у м. Кривий Ріг управління організації участі прокурорів у кримінальному провадженні в суді прокуратури Дніпропетровської області; 26.01.2016 у звязку з перейменуванням відділу, визначено вважати її прокурором відділу організації підтримання державного обвинувачення в суді у місцевих прокуратурах та участі прокурорів у перегляді судових рішень апеляційним судом у м. Кривому Розі управління підтримання державного обвинувачення в суді прокуратури Дніпропетровської області; 21.04.2016 у звязку з перейменуванням відділу визначено вважати її прокурором відділу забезпечення підтримання державного обвинувачення у регіоні та апеляційному суді у місті ОСОБА_4 управління підтримання державного обвинувачення в суді прокуратури Дніпропетровської області.

Позивачка 1 серпня 2017 року звернулася до УПФУ з заявою про призначення пенсії за вислугою 20 років відповідно до ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-ХІІ (в редакції Закону №2663-111 від 12.07.2001) у розмірі 90 відсотків від суми заробітної плати, вказаної у довідці, виданої прокуратурою Дніпропетровської області.

При цьому позивачка надала відповідачу диплом, трудову книжку, довідку про присвоєння ідентифікаційного номеру, документи про місце проживання, паспорт, свідоцтво про народження дитини, свідоцтво про шлюб, трудову книжку.

1 серпня 2017 року звернулася до УПФУ з заявою про призначення пенсії за вислугою 20 років відповідно до ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-ХІІ (в редакції Закону №2663-111 від 12.07.2001) у розмірі 90 відсотків від суми заробітної плати, вказаної у довідці, виданої прокуратурою Дніпропетровської області.

4 серпня 2017 року відповідачем було повідомлено позивачку про відмову в призначенні їй пенсії за вислугу років. При цьому суд вважає, що в повідомленні його дата як «04.07» є опискою, так як позивачка звернулася до УПФУ 01 серпня 2017 року.

Відповідач своїми листами №12216/04/24 від 07.08.2017, №90-95 від 10.08.2017 повідомив позивачку про відмову в призначенні пенсії за вислугу років, пославшись на те, що з 1 червня 2015 року пенсії в порядку та на умовах, визначених Законом України «Про прокуратуру» не призначаються.

При вирішенні даної справи, суд керується вимогами Конституції України, Закону України «Про прокуратуру».

Згідно ст.6 Конституції України, органи влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Відповідно до ст. 4 Конституції України, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Як передбачено ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист.

Відповідно до п.1 «Положення про Пенсійний фонд України», затвердженого постановою КМУ від 23 липня 2014 року №280, Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення, пунктом 3 вказаного Положення основним завдання Пенсійного фонду України є реалізація державної політики з питань пенсійного забезпечення.

Таким чином, виходячи з зазначених норм Конституції України, державна політика з питань пенсійного забезпечення спрямована на отримання громадянами пенсії у розмірі, передбаченому Законом і на відповідача покладений обовязок призначати пенсію в розмірі, який відповідає вимогам Закону.

Згідно ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року №1789-ХІІ (в редакції Закону України №2663-111 від 12.07.2001 року), прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховані страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку. Як передбачено вказаною нормою, до 20-річного стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугою років, зараховується час роботи на прокурорських посадах, перелічених у статті 56 Закону України «Про прокуратуру», у тому числі у військовій прокуратурі, стажистами в органах прокуратури, слідчими, суддями, на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, офіцерських посадах Служби безпеки України, посадах державних службовців, які займають особи з вищою юридичною освітою, в науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України, яким присвоєно класні чини, на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, що мають класні чини, були направлені туди, а потім повернулися в прокуратуру, строкова військова служба, а також половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах, частково оплачувана відпустка жінкам по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років.

Відповідно до ч.6 ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру», до вислуги років, що дає право на пенсію за вислугу років, зараховується: половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах; частково оплачувана відпустка жінкам по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років; а також час роботи на посадах державних службовців, які займають особи з вищою юридичною освітою.

Стаж роботи позивачки на посадах прокурорів, стажиста та з врахуванням половини строку навчання у вищому юридичному закладі станом на 1 серпня 2017 року, дату її звернення до відповідача із заявою про призначення пенсії, складав 20 років 20 днів.

Тому позивачка, виходячи з вказаної норми мала необхідний стаж для призначення пенсії відповідно до вказаної норми Закону. При цьому розмір її пенсії мав дорівнювати 90 відсоткам від суми місячного (чинного) заробітку, виходячи з двопроцентної надбавки за кожний відпрацьований рік понад 10 років.

З 1 жовтня 2011 року до ч.1 ст.50-1 Закону України «Про прокуратури» було внесено зміни. Вказаною нормою, зокрема, передбачено, що прокурори і слідчі мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2011 року по 30 вересня 2012 року - 20 років

6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років 6 місяців.

Також було прийнято новий Закон України «Про прокуратуру» №1697-VII від 14.10.2014 року та Закон України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 №76-VIII. Статтею 86 цього закону, зокрема передбачено, що прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2011 року по 30 вересня 2012 року - 20 років 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 10 років 6 місяців.

Таким чином, вказаними змінами встановлено новий порядок призначення та визначення розміру пенсії за вислугу років прокурорам та слідчим, яким погіршено умови пенсійного забезпечення та суттєво порушено законодавчо визначені до цього гарантії пенсійного забезпечення для прокурорсько-слідчих працівників, а саме збільшено стаж роботи, що дає право на пенсію за вислугу років та зменшено розмір відсотків призначеної пенсії від суми їхньої заробітної плати.

На підставі п.5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213-VIII з 01.06.2015 припинено призначення пенсій за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру» та інших Законів України.

Суд вважає, що вирішуючи питання про застосування Закону в часі, необхідно виходити із того, що згідно ст.22 Конституції України закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовано; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав та свобод.

Згідно з ст.58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційний Суд України у рішенні №1-рп/99 від 09.02.1999 року (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначив, що положення ч.1 ст.58 Конституції України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони помякшують або скасовують відповідальність поширюється на фізичних осіб (п.3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України).

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.1996 року №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», передбачено, що оскільки Конституція України, як зазначено в статті 8 має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії; суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати законність того чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції у всіх необхідних випадках застосовувати Конституцію, як акт прямої дії. Судові рішення повинні ґрунтуватися на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй.

За статтею 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом. Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі.

Згідно рішення Конституційного Суду України №5 рп/2002 від 20.03.2002, положення ст.17 Конституції України поширюються і на службу в прокуратурі. Норми, що регулюють суспільні відносини в цих сферах, враховують екстремальні умови праці, повязані з постійним ризиком для життя і здоровя, жорсткі вимоги до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян, як під час проходження служби, так і після її закінчення. Конституційний суд України зазначає, що багато таких «пільг», встановлених Законами України «Про міліцію» (565-12), «Про прокуратуру» (1789-ХІІ) тощо, є не пільгами, а гарантіями та іншими засобами забезпечення професійної діяльності окремих категорій громадян, ефективного функціонування відповідних органів.

У цьому ж рішенні від 20.03.2002 вказано, що Конституційний Суд України вважає, що оскільки для значної кількості громадян України пільги, компенсації і гарантії, право на які передбачене чинним законодавством, є додатком до основних джерел існування, необхідною складовою конституційного права на забезпечення життєвого рівня (стаття 48 Конституції України) (254к/96-ВР), який принаймні не може бути нижчим від прожиткового мінімуму, встановленого законом (частина третя статті 46 Конституції України) (254к/96-ВР), то звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 Конституції України (254к/96-ВР) не допускається. Зупинення дії цієї норми можливе лише за умови введення відповідно до пункту 31 частини першої статті 85 та пункту 19 статті 92 Конституції України (254к/96-ВР) надзвичайного стану (стаття 64 Конституції України) (254к/96-ВР).

Як передбачено рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2007 у справі №1-29/2007, у частині другій статті 8 Конституції України встановлено вимогу щодо законів України усі вони приймаються виключно на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Рішення Конституційного Суду України від 09.07.2007 у справі №1-29/2007 зазначає, що утверджуючи і забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами України встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому відповідно до частини 2 статті 6, частини 2 статті 19, частини 1 статті 68 Конституції України вони є загальнообовязковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами. Невиконання державою своїх соціальних зобовязань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави. Принципи соціальної держави втілено також у ратифікованих Україною міжнародних актах: Міжнародному пакті про економічні, соціальні і культурні права 1966 року, Європейській соціальній хартії (переглянутій) 1996 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, та рішеннях Європейського суду з прав людини. Зокрема, згідно зі статтею 12 Європейської соціальної хартії (переглянутої) 1996 року держава зобовязана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення тощо.

Рішенням Конституційного Суду України від 11.10.2005 у справі № 1-21/2005 вказана правова позиція, відповідно до якої, в Україні як соціальній, правовій державі політика спрямовується на створення умов, які забезпечують достатній життєвий рівень, вільний і всебічний розвиток людини як найвищої соціальної цінності, її життя і здоров'я, честь і гідність. Утвердження та дотримання закріплених у нормативно-правових актах соціальних стандартів є конституційним обов'язком держави. Діяльність її правотворчих і правозастосовних органів має здійснюватися за принципами справедливості, гуманізму, верховенства прямої дії норм Конституції України, а повноваження - у встановлених Основним Законом України межах і відповідно до законів».

Зазначені конституційні принципи, на яких базується здійснення прав і свобод людини і громадянина в Україні, включаючи і право на пенсійне забезпечення, передбачають за змістом статей 1, 3, 6 (частина друга), 8, 19 (частина друга), 22, 23, 24 (частина перша) Основного Закону України правові гарантії, правову визначеність і пов'язану з ними передбачуваність законодавчої політики у сфері пенсійного забезпечення, необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано, тобто набуте право не може бути скасоване, звужене.

Рішенням Конституційного Суду України від 11.10.2005 у справі № 1-21/2005 також вказано, що Конституційний Суд України неодноразово розглядав проблему, пов'язану з реалізацією права на соціальний захист, неприпустимістю обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція (254к/96-ВР) та закони України виокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, яким пенсія призначається за спеціальними законами. У рішеннях Конституційного Суду України зазначалося, що пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 Конституції України (254к/96-ВР) не допускається (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року N8-pn/99, від 20 березня 2002 року N 5-рп/2002, від 17 березня 2004 року N 7-рп/2004, від 1 грудня 2004 року N 20-рп/2004.

Правова позиція Конституційного Суду України з питань обмеження пільг, компенсацій і гарантій військовослужбовців та працівників правоохоронних органів у зазначених рішеннях Конституційного Суду України полягає в тому, що комплекс організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення соціального захисту їх та їхніх сімей, зумовлений особливістю професійних обов'язків, пов'язаних з ризиком для життя та здоров'я, жорсткими вимогами до дисципліни, професійної придатності, певним обмеженням конституційних прав і свобод. Здійснення таких заходів не залежить від розміру доходів цих осіб чи наявності фінансування з бюджету, а має безумовний характер. Ці гарантії не можуть бути скасовані чи знижені без відповідної компенсації. ( абз.5 п.6 рішення Конституційного Суду України від 11.10.2005 у справі № 1-21/2005).

Таким чином, у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій, не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства.

Відіграючи головну функцію у формуванні судової практики, Верховний суд України визначає правові висновки з цих питань на основі рішень КСУ щодо неприпустимості обмеження державою прав громадян на пенсійне забезпечення, зокрема прокурорів.

Верховний Суд України у постанові від 10.12.2013 у справі №21-348а13 висловив правову позицію про те, що зміст та обсяг соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема прокуратури, не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства.

В пунктах 21,24 рішення ЄСПЛ у справі «Федоренко проти України» від 01.06.2006 Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності (cf, PressosCompaniaNavieraS.A. vBelgium, рішення від 20.11.1995 р., серія А.№332 с.21, п.31). Аналогічна правова позиція щодо права власності особи сформулювано Європейським судом з прав людини і в справі «Стреч проти Сполученого Королівства» (Strech UnaitedKingdom, №44277/98, рішення від 24.04.2003).

Суд приходить до переконання, що в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції, позивачка, перебуваючи на службі в органах прокуратури, мала законні сподівання отримати пенсію за вислугу років за наявності 20 річного стажу, які ґрунтувалися на нормах статті ст.50-1 Закону № 1789-ХІІ (в редакції від 12.07.2001), і які були звужені в подальшому статтею 86 Закону №1697-//ІІ.

При цьому суд бере до уваги, що пенсійне забезпечення є складовою конституційного права на соціальний захист.

Внесенням змін до ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 р. Законом України від 08.07.2011 р. «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи», Законом України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 № 76-VІІІ та припинення призначення пенсій за вислугу років Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213-V111, всупереч положенням ст. 22 Конституції України, суттєво звужено зміст та обсяг соціальних гарантій працівників прокуратури, а саме гарантоване Державою право на пенсійне забезпечення при наявності 20 років вислуги; зменшено відсотки розміру пенсії від розміру заробітної плати, порядку її розрахунку та скасовано право прокурора на пенсійне забезпечення за вислугу років.

Відповідно до ч.1 ст.8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Рішенням Конституційного Суду України від 3 червня 2013 року, ухваленого у справі №1-2/2013р. зазначено, що Україна є правовою державою, в якій визнається і діє принцип верховенства права, Конституція України має найвищу юридичну силу, закони приймаються на її основі і повинні відповідати їй. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених Конституцією України межах і відповідно до законів України, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 6, частина друга статті 19 Основного Закону України).

Відповідно до п. 4.7 «Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1, право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного та обєктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію. Як передбачено вказаною нормою, орган, що призначає пенсію, не пізніше 10 днів після винесення рішення видає або направляє адміністрації підприємства, установи, організації або особі повідомлення про призначення, відмову в призначенні, перерахунку, переведенні з одного виду пенсії на інший із зазначенням причин відмови та порядку його оскарження.

Суд приходить до переконання, що рішення УПФУ про те, що відсутні підстави для призначення позивачці пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру», викладене в листах від 7 серпня 2017 року та 10 серпня 2017 року є необґрунтованим, прийнятим всупереч вимогам п. 4.7 «Порядку». До такого переконання, суд приходить з тих підстав, що позивачка відповідно до ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року №1789-ХІІ (в редакції Закону України №2663-111 від 12.07.2001 року), мала право на призначення вказаної пенсії, оскільки наступні зміни законодавства обмежували її право. Всупереч вимогам про всебічний, повний і обєктивний розгляд всіх поданих документів, УПФУ цю обставину не взяло до уваги.

Як передбачено п 4.10. вказаного «Порядку», не пізніше 10 днів після надходження всіх необхідних документів для виплати пенсії орган, що призначає пенсію, повинен їх розглянути та прийняти відповідне рішення, яке оформлюється розпорядженням.

В судовому засіданні представник відповідача не довела, що після звернення позивачки УПФУ приймало розпорядження про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії.

Таким чином, відмова УПФУ призначити позивачці пенсію прийнята в порушення вказаного «Порядку», порушує її право на отримання пенсії, тому рішення УПФУ про відмову у призначенні пенсії позивачці є неправомірним.

Зважаючи на викладене, позивачка має право на пенсію за вислугу років згідно ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991(в редакції Закону України №2663-111 від 12.07.2001), яку позивачці належить виплачувати довічно з 01.08.2017, виходячи із розрахунку 90 відсотків від суми заробітної плати.

Відповідно до ст. 71 ч.2 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд вважає необґрунтованими заперечення представника відповідача про те, що позивачка не має право на призначення пенсії, оскільки відповідно до положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів щодо пенсійного забезпечення» від 06.12.2016 встановлено, що тимчасово в період з 01.01.2017 року по 31.12.2017 року особам (крім інвалідів І та ІІ груп, інвалідів війни ІІІ групи та учасників бойових дій, осіб на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») які працюють на посадах та умовах, передбачених Законами України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів» призначені пенсії/щомісячне грошове утримання не виплачуються. При цьому суд вважає, що вказана норма стосується не призначення, а лише виплати пенсії.

Вислухавши позивачку, представника відповідача, дослідивши письмові заперечення відповідача та письмові докази, суд на підставі ст.10 КАС України, відповідно до якої усі учасники адміністративного процесу є рівними, та ст.11 КАС України, у відповідності до якої розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, у межах позовних вимог, вважає, що позовні вимоги є обґрунтованим і підлягають повному задоволенню.

Суд приходить до переконання, що задоволення позову буде відповідати таким, передбаченим ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства, як захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, від порушень з боку органів державної влади, справедливий, неупереджений розгляд адміністративних справ та положенням ч.1 ст.8 КАС України, згідно якої суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ст. 94 КАС України, присудити на користь позивачки ОСОБА_1 усі здійснені нею документально підтверджені судові витрати в сумі 640 грн. 00 коп. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача ОСОБА_3 центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області.

Керуючись ст.ст. 4, 6, 46 Конституції України, ст. 50-1 Закону «Про прокуратуру» від 5 листопада 1991 року №1789-ХІІ (в редакції Закону України №2663-111 від 12 липня 2001 року), ст. З 1 жовтня 2011 року до ч.1 ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції від 1 жовтня 2011 року), ст. 86 Закону України «Про прокуратуру», ст. ст. 6, 10, 11, 86, 94, 128, 158, 161, 162, 163 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення № 3443 від 4 серпня 2017 про відмову у призначенні ОСОБА_1, пенсії за вислугою 20 років згідно ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року (в редакції Закону України №2663-111 від 12.07.2001).

Зобовязати Криворізьке центральне обєднане управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років згідно ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991(в редакції Закону України №2663-111 від 12.07.2001) та виплачувати її довічно з 01.08.2017, виходячи із розрахунку 90 відсотків від суми заробітної плати.

Стягнути на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_3 центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області за рахунок бюджетних асигнувань відповідача ОСОБА_3 центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області витрати по сплаті судового збору в сумі 640 грн. 00 коп.

На постанову може бути подана апеляційна скарга протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Головуючий суддя: В.М. Прасолов