Справа № 330/1093/17(2-а/330/16/2017)
Суддя: Малиш Н.І.
Дата ухвалення: 2017-11-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

15 листопада 2017 рокусправа № 330/1093/17(2-а/330/16/2017)

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Малиш Н.І.

суддів: Баранник Н.П. Щербака А.А.

за участю секретаря судового засідання: Спірічева Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Якимівського районного суду Запорізької області від 11 вересня 2017року у справі №330/1093/17(2-а/330/16/2017) за позовом ОСОБА_1 до Мелітопольського обєднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізької області про зобовязання поновити пенсію шляхом її призначення, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 Пенсійного фонду України в Якимівському районі Запорізької області про зобовязання поновити пенсію шляхом її призначення з 07.09.2009р.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням прав на поновлення пенсії, безпідставністю відмови у її поновленні, так як позивач є громадянином України та має право на отримання пенсії за віком, при цьому обмеження виплати пенсій по факту місця проживання (реєстрації) особи, є протиправною та дискримінаційною. Зазначено про неправомірність дій пенсійного органу щодо вимоги надання паспорту Чир`євої О.А. із зазначенням місця проживання, адже при зверненні з відповідною заявою про поновлення пенсії до Відповідача надавалась нотаріально посвідчена, апостильована копія із зазначенням місця проживання в Ізраїлі.

Постановою Якимівського районного суду Запорізької області від 11.09.2017 у задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі.

На вказане рішення суду позивачем подана апеляційна скарга, в якій він просить оскаржену постанову скасувати, позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, зобовязавши відповідача провести поновлення пенсії шляхом її призначення з 07.10.2009, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржена постанова прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права. Так, позивач Чир`єва О.А. у скарзі зазначила, що вона народилася 27 вересня 1946 року, є громадянкою України, відповідно до паспорта громадянина України для виїзду за кордон серії АТ 282875, виданий 07.09.2002. З 27.09.2001 року з досягненням пенсійного віку позивачу була призначена пенсія за віком, відповідно до посвідчення серії ААА № 1018907. А в12.02.2003 позивач виїхала з України до Ізраїлю на постійне проживання, де була прийнята на консульський облік в консульському відділі посольства України в Державі Ізраїль.

21 березня 2017 року, представник позивача, який діяв на підставі нотаріально посвідченої довіреності, звернувся із нотаріально посвідченою та апостильованою заявою до відповідача з питанням поновлення пенсії. Однак, отримав відмову з підстав невідповідності поданих документів Порядку подання та оформлення документів при призначення (перерахунку) пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» - звернення до пенсійного органу не за місцем проживання.

Судом апеляційної інстанції допущено заміну відповідача на Мелітопольське обєднане управління Пенсійного фонду України в Запорізької області.

Представник позивача у судовому засіданні суду апеляційної інстанції апеляційну скаргу підтримала, просила її задовольнити, з підстав в ній викладених.

Представник відповідача до суду апеляційної інстанції не зявився, повідомлений належним чином про день та час розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши доводи апеляційної скарги матеріалами справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову рішення обґрунтував тим, що є неможливим поновлення пенсії шляхом призначення, оскільки представником позивача при зверненні до відповідача із заявою про поновлення пенсії не надано відповідачу оригіналу документу, який би посвідчував особу позивачки та не надано документів, які б містили інформацію щодо місця проживання (реєстрації) позивачки в Україні.

З такими висновками колегія суду не погоджується.

Так, ст. 92 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що громадянам, які виїхали на постійне проживання за кордон, пенсії не призначаються.

Пенсії, призначені в Україні до виїзду на постійне проживання за кордон, виплачуються за 6 місяців наперед перед від'їздом за кордон.

З 01.04.2004 року набув чинності Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», відповідно до п.2 ч.1 ст.49 якого, виплата пенсії припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно ст.51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Міжнародні договори між Україною та Ізраїлем стосовно призначення та виплати пенсії не укладалися.

Разом з тим, рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 року №25-рп/2009 положення п.2 ч.1 ст.49, другого речення ст.51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір з питань пенсійного забезпечення і якщо згода на обов'язковість такого міжнародного договору не надана Верховною Радою України, визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Як зазначено в Рішенні Конституційного Суду України №25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

У відповідності до ч.2 ст.152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Отже, з 07.10.2009 року порядок виплати пенсій громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон регулюється нормами Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням рішення Конституційного суду України №25-рп/2009, тобто виплата пенсії повинна проводитися незалежно від місця проживання пенсіонера.

Відсутність законодавчо встановленого механізму поновлення виплати пенсії, припиненої у зв'язку з виїздом громадянина України на постійне місце проживання за кордон, або переведення з одного виду пенсії на інший, не може бути підставою для позбавлення таких осіб права на соціальний захист, що встановлений статтею 46 Конституції України.

Також, як зазначив Європейський суд з прав людини (надалі - ЄСПЛ) у рішенні по справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07.02.2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (п.51 цього рішення).

У п.54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до ст.46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Тобто, з дня набрання чинності Рішенням Конституційного Суду України №25-рп/2009 щодо неконституційності положень п.2 ч.1 ст.49, другого речення ст.51 Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу УПФ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Відповідно до п.1.5 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, затвердженим постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року №22-1 (надалі Порядок №22-1) заява про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії, про виплату пенсії у зв'язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, поновлення виплати пенсії, про припинення перерахування пенсії на банківський рахунок та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, про виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім'ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, про виплату пенсії за довіреністю, термін дії якої більше одного року, через кожний рік дії такої довіреності, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, а пенсіонерами, які зареєстровані на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від уповноважених органів Російської Федерації, - до органу, що призначає пенсію, визначеного Пенсійним фондом України. При цьому у заяві про виплату частини пенсії непрацездатним членам сім'ї особи, яка знаходиться на повному державному утриманні, вказується адреса одержувача цієї частини пенсії.

Пунктом 1.7 Порядку №22-1 встановлено, що днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, відповідної заяви.

Днем звернення за перерахунком пенсії, переведенням з одного виду пенсії на інший, поновленням виплати пенсії, виплатою недоотриманої пенсії у звязку зі смертю вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, заяви з усіма необхідними документами.

Згідно із п.2.8. Порядку №22-1 поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.

Пунктом 2.22 Порядку №22-1 визначено, що документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка відповідних органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування. Іноземці та особи без громадянства подають також копію посвідки на постійне проживання.

Відповідно до п.2.23 Порядку №22-1, документи, необхідні для призначення пенсії, можуть бути подані як в оригіналах, так і копіях, посвідчених нотаріально або адміністрацією підприємства, установи, організації, що подає документи заявника для призначення пенсії, чи органом, що призначає пенсію.

Згідно із п.4.1 Порядку №22-1 орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою (додаток 2).

Згідно із п.4.10 Порядку №22-1, не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України.

З матеріалів справи вбачається наступне.

Позивач Чир`єва О.А. ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянкою України, відповідно до паспорта громадянина України для виїзду за кордон серії АТ 282875, виданого 07.09.2002.

З 27.09.2001 року з досягненням пенсійного віку позивачу ОСОБА_2 Пенсійного фонду України в Якимівському районі Запорізької області була призначена пенсія за віком, відповідно до посвідчення серії ААА № 1018907.

12 лютого 2003 року позивач виїхала з України до Ізраїлю на постійне проживання, де була прийнята на консульський облік в консульському відділі посольства України в Державі Ізраїль.

Перед виїздом за кордон позивач мешкала за адресою: вул.. Калініна, буд. 41, смт. Якимівка, Запорізької області.

21 березня 2017 року, представник позивача, який діяв на підставі нотаріально посвідченої довіреності, звернувся до відповідача з такими документами:

-заява про поновлення пенсії з 12.08.2003р.( а.а. 61);

-документи, які посвідчують особу позивачки, а саме: належним чином завірену копію закордонного паспорту позивачки (а.с. 27-43), копію ідентифікаційного коду позивачки (а.с. 44);

-копію пенсійного посвідчення позивачки (а.с. 45-46);

-копію трудової книжки позивачки (а.с. 47-53) та копію трудової книги колгоспника (а.с. 54-46);

-копію посвідчення «Ветерана праці», виданого на ім`я позивачки (а.с. 57-58);

-копію супровідного листа до особистої заяви про поновлення пенсії з переліком поданих документів (а.с. 62-64).

Як вбачається з матеріалів справи, відмова відповідача у призначені пенсії позивачу, відповідно до повідомлення за № 1 від 29.03.2017, мотивована тим, що позивач не проживає на території України, при зверненні із заявою не надав оригінал документ, що підтверджує особу громадянина України та відсутністю Угоди про соціальне забезпечення між урядами Ізраїлю та України.

Враховуючи вищезазначені норма законодавства, колегія суддів приходить до висновку, що доводи відповідача, викладені в рішенні керівника УПФ за № 1 від 29.03.2017, про те, що не відсутні докази проживання позивача на території України та відсутність паспорту позивача в оригіналі, є необґрунтованими та незаконним, а вимоги позивача щодо поновлення пенсії є законними.

Разом з цим, щодо вимоги позивача про поновлення пенсії за віком починаючи з 07.10.2009 року колегія суддів приходить до наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, в 2003 році позивач виїхала за кордон на постійне місце проживання, а виплата пенсії була припинена. Таке припинення не є предметом оскарження у даній справі.

Відтак, для правильного вирішення даного спору суду необхідно встановити, чи були у відповідача підстави для відновлення виплати позивачу пенсії станом на дату звернення представника позивача із заявою від 21.03.2017 року, враховуючи вищенаведені висновки Конституційного Суду України.

Як вже зазначено вище, позивач має право на відновлення виплати їй пенсії.

Відповідно до ч.1 ст.45 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», пенсія призначається з дня звернення за пенсією.

Згідно п.4.3 Порядку №22-1, не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України.

В постанові від 19.05.2015 р. по справі №21-168а15 Верховний Суд України дійшов висновку, що з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення ст. 51 Закону № 1058-IV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону.

В постанові від 08.12.2015 р. Верховного Суду України від 08.12.2015 р. по справі № 645/2730/15-а, зазначено, що виниклі спори щодо поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень Закону № 1058-IV, мають вирішуватися з урахуванням норм процесуального права статей 99, 100 КАС України.

Відповідно до ч. 2 ст. 99 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

На підставі ст. 100 КАС України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду першої інстанції 12 червня 2017 року з адміністративним позовом про зобовязання поновити пенсію шляхом її призначення. Питання щодо поновлення пропущеного строку на звернення до суду позивачем не порушувалось.

Таким чином, колегія суддів вважає необхідним залишити без розгляду позовну заяву в частині позовних вимог, а саме з 07.10.2009 р. по 12.12.2016 р.

Враховуючи наведені норми права, колегія суддів приходить до висновку, що права позивача з урахуванням заявлених позовних вимог та поданих до відповідача документів, підлягають захисту саме з дати звернення із заявою про поновлення виплати пенсії, тобто з 21.03.2017 року, а у задоволенні позову з 12.12.2016 по 20.03.2017 р. задоволенню не підлягають.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям по справі нової постанови про часткове залишення позову без розгляду та часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст..ст. 99, 100, 155, п.3 ч.1 ст.198, ст.202, ст.205, ст.207 КАС України, суд-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Якимівського районного суду Запорізької області від 11 вересня 2017 року у справі №330/1093/17(2-а/330/16/2017) скасувати та прийняти нову постанову.

Позов ОСОБА_1 до Мелітопольського обєднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізької області про зобовязання поновити пенсію шляхом її призначення з 07.10.2009 по 12.12.2016 р. залишити без розгляду.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Мелітопольського обєднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізької області про зобовязання поновити пенсію шляхом її призначення з 12.12.2016 р. задовольнити частково.

Зобов'язати Мелітопольське обєднане управління Пенсійного фонду України в Запорізької області поновити виплату раніше призначеної ОСОБА_1 пенсії за віком, починаючи з 21 березня 2017 р.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в порядку та строки, що визначені ст.212 КАС України.

Повний текст рішення складено 17 листопада 2017 року.

Головуючий: Н.І. Малиш

Суддя: Н.П. Баранник

Суддя: А.А. Щербак