Справа № 813/2024/17
Суддя: Богаченко Сергій Іванович
Дата ухвалення: 2017-11-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2017 рокуЛьвів№ 876/8458/17

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Богаченка С. І.,

суддів Рибачука А. І., Старунського Д. М.,

з участю секретаря судового засідання Болюк Н. В.,

представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Житлово-комунального відділу селища Розділ на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 30 червня 2017 року у справі № 813/2024/17 за адміністративним позовом Львівського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Житлово-комунального відділу селища Розділ про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В:

06 червня 2017 року Львівське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулося в суд з адміністративним позовом до Житлово-комунального відділу селища Розділ, в якому просило стягнути з відповідача на його користь заборгованість у розмірі 24302,40 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначило, що відповідач не виконав нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2016 році та не сплатив у встановлені Законом України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» строки адміністративно-господарські санкції за невиконання такого нормативу, у зв'язку з чим сума таких адміністративно-господарських санкцій та пені за порушення термінів їх сплати підлягають стягненню в судовому порядку.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 30 червня 2017 року адміністративний позов задоволено повністю.

Не погодившись із вказаною постановою суду першої інстанції, Житлово-комунальний відділ селища Розділ подав апеляційну скаргу на неї, в якій просив постанову суду першої інстанції скасувати.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що непрацевлаштування ним інваліда не є підставою для застосування адміністративнор-господарських санкцій, оскільки ним здійснюється пільгове обслуговування дитячого будинку інвалідів, що належить до відомства Фонду соціального захисту інвалідів.

Представник позивача в судовому засіданні заперечив проти вимог апеляційної скарги, посилаючись на те, що оскаржуване рішення прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права, просив відмовити в її задоволенні.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час і місце судового засідання, що відповідно до частини четвертої статті 196 Кодексу адміністративного судочинства України не перешкоджає розгляду справи за його відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, проаналізувавши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що Житлово-комунальний відділ селища Розділ є юридичною особою та використовує найману працю.

Відповідно до звіту про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2016 рік середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу становить 22 особи, з них відсутня особа, якій встановлена інвалідність.

У звязку з тим, що кількість інвалідів-штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» становила 1 особа, позивачем розраховано заборгованість по сплаті адміністративного-господарських санкцій за 2016 рік за одного непрацевлаштованого інваліда в розмірі 24186,36 грн і нараховано пеню за несвоєчасну сплату адміністративно-господарських санкцій у розмірі 116,04 грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції керувався тим, що відповідач не виконав нормативу робочих місць з працевлаштування одного інваліда у 2016 році та в строк до 15 квітня 2017 року самостійно не сплатив адміністративно-господарські санкції.

Суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Основи соціальної захищеності інвалідів в Україні і гарантування їм рівних з усіма іншими громадянами можливостей для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість інвалідам ефективно реалізувати права та свободи людини і громадянина та вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними можливостями, здібностями і інтересами визначені Законом України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» від 21 березня 1991 року № 875-XII.

Відповідно до частини першої статті 17 вказаного Закону з метою реалізації творчих і виробничих здібностей інвалідів та з урахуванням індивідуальних програм реабілітації їм забезпечується право працювати на підприємствах, в установах, організаціях, а також займатися підприємницькою та іншою трудовою діяльністю, яка не заборонена законом.

Згідно з частиною третьою статті 18 вказаного Закону підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до положень статті 19 зазначеного Закону для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі 4 відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості 1 робочого місця. Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення. Виконанням нормативу робочих місць відповідно до змісту частини пятої статті 19 Закону, вважається працевлаштування підприємством, установою, організацією, у тому числі підприємством, організацією громадських організацій інвалідів, фізичною особою, яка використовує найману працю, інвалідів, для яких це місце роботи є основним.

Статтею 20 Закону України Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні встановлено обов'язок підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачувати відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом.

Відповідно до частини другої статті 20 цього Закону порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного

банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк.

Постановою Кабінету Міністрів України Про реалізацію статей 19 і 20 Закону України Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні від 31 січня 2007 року № 70 затверджено Порядок подання підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, звітів про зайнятість і працевлаштування інвалідів та інформації, необхідної для організації їх працевлаштування.

Так, згідно з пунктом 2 вказаного Порядку звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів роботодавці подають (надсилають рекомендованим листом) щороку до 1 березня відділенням Фонду соціального захисту інвалідів, в яких вони зареєстровані, за формою, затвердженою Мінпраці за погодженням з Держкомстатом. Інформацію про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) для працевлаштування інвалідів роботодавці подають центру зайнятості за місцем їх реєстрації як платників страхових внесків на загальнообовязкове державне соціальне страхування на випадок безробіття за формою, затвердженою Мінпраці за погодженням з Держкомстатом.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, на яких працює понад 8 осіб, зобов'язані виконувати нормативи робочих місць, призначених для забезпечення працевлаштування інвалідів, щорічно до 1 березня подавати відділенням Фонду інформацію про зайнятість і працевлаштування у них інвалідів, надавати державній службі зайнятості інформацію про наявність в них вільних робочих місць (вакантних посад) для працевлаштування інвалідів, а в разі порушення встановлених нормативів щодо створення робочих місць для інвалідів - самостійно, в строк до 15 квітня року, наступного за роком, в якому відбулося таке порушення розрахувати і сплатити адміністративно-господарські санкції за таке порушення.

Суд зазначає, що середньооблікова кількість штатних працівників, які працювали в Житлово-комунальному відділі селища Розділ у 2016 році становила 22 особи, норматив робочих місць щодо працевлаштування інвалідів був визначений у кількості одного робочого місця, що свідчить про невиконання відповідачем нормативу робочих місць у 2016 році у кількості однієї особи.

При цьому, в матеріалах справи відсутні докази надання Житлово-комунальним відділом селища Розділ центру зайнятості інформації про наявність у нього вакантних робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2016 році.

Таким чином, відповідачем не було виконано обов'язок по інформуванню державної служби зайнятості щодо наявності вакансій для працевлаштування інвалідів, що свідчить про невжиття відповідачем необхідних заходів, передбачених законодавством, щодо недопущення правопорушення у сфері господарювання.

Посилання відповідача на здійснення обслуговування дитячого будинку інвалідів суд не бере до уваги, оскільки вказана обставина не позбавляє його обовязку виконання нормативу робочих місць щодо працевлаштування інвалідів.

Враховуючи викладене, у зв'язку з невиконанням відповідачем нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2016 році, суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимоги позивача щодо стягнення адміністративно-господарських санкцій, передбачених статтю 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», та пені за порушення терміну сплати адміністративно-господарських санкцій, є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

За наведених обставин, суд вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, що відповідно до частини першої статті 200 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а постанови суду першої інстанції без змін.

Керуючись статтями 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Житлово-комунального відділу селища Розділ залишити без задоволення.

Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 30 червня 2017 року у справі № 813/2024/17 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складення ухвали в повному обсязі, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя ОСОБА_2
судді ОСОБА_3
ОСОБА_4

Повний текст судового рішення виготовлено 14 листопада 2017 року.