Справа № 813/1455/17
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2017-11-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2017 рокуЛьвів№ 876/8418/17

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Іщук Л.П., Хобор Р.Б.,

з участю секретаря судових засідань Мацьків М.С.,

представника позивача ОСОБА_2.,

представника відповідача

та третьої особи Сагайдака Д.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 6 липня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив:

визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України (далі - ДМС) № 78-17 від 15 березня 2017 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

зобов'язати ДМС визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 6 липня 2017 року у справі № 813/1455/17 у задоволенні позову було відмовлено.

У апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову про задоволення позову у повному обсязі.

У обґрунтування своїх вимог посилається на те, що оспорюване рішення відповідача про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, було прийняте з численними порушеннями процедури, передбаченої Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», та без належного з'ясування дійсних обставин справи.

Представник позивача у ході апеляційного розгляду підтримав вимоги, викладені у апеляційній скарзі. Просив скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 у повному обсязі.

Представник відповідача та третьої особи у судовому засіданні апеляційного суду заперечив обґрунтованість доводів апелянта. Просив залишити постанову суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та проаналізувавши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до переконання, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких мотивів.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що основною причиною виїзду ОСОБА_1 з Ємену у 2009 році стало навчання в Україні. Позивач покинув країну громадянської належності ще до початку збройного конфлікту. Метою звернення позивача до міграційної служби є факт загрози видворення за межі України за невиконання позивачем рішення від 25 серпня 2016 року Тернопільського МВ УДМС України у Тернопільській області про примусове повернення, а не те, що у Ємені відбувається внутрішній збройний конфлікт та систематичне порушення прав людини і в нього виникли побоювання стати жертвою переслідування через побоювання загальнопоширеного насильства. Позивачем не було надано доказів, які б свідчили про переслідування на батьківщині, а його посилання були обумовлені переважно загальновідомою інформацією.

Зазначені висновки суду першої інстанції, на думку апеляційного суду, лише частково відповідають нормам матеріального права та фактичним обставинам справи, виходячи із такого.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем чи особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, врегульовано приписами Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон № 3671).

Відповідно до положень ст. 1 Закону № 3671, у якій дається визначення термінів, що у ньому вживаються:

біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань (п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671);

особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань (п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671).

Як безспірно встановлено судом першої інстанції, позивач ОСОБА_1 народився у м. Аль-Даман-Кса, Саудівська Аравія, є громадянином Ємену, за національністю - араб, віросповідання - мусульманин. Приїхав в Україну у 2009 році з метою навчання та був 25 лютого 2013 року документований посвідкою на тимчасове проживання в Україні серії НОМЕР_1, дійсною до 20 серпня 2016 року. Закінчив Державний вищий навчальний заклад «Тернопільський державний медичний університет імені І.Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров'я України» та отримав диплом спеціаліста 23 червня 2016 року, здобувши ступінь спеціаліста за спеціальністю стоматологія. Не одружений.

Частиною 5 ст. 5 Закону № 3671 встановлено, що особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону № 3671 оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

11 жовтня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до ГУ ДМС із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду особової справи позивача № 2016 LV 0025 ГУ ДМС у висновку від 15 лютого 2017 року вважало за доцільне прийняти рішення про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням ДМС від 15 березня 2017 року № 78-17 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме:

а) расової належності;

б) релігії;

в) національності (громадянства);

г) належності до певної соціальної групи;

д) політичних поглядів.

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

У виданому Управлінням Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців (далі - УВКБ) Керівництві по процедурах та критеріях визначення статусу біженців (відповідно до Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року) (далі - Керівництво) процес визначення статусу біженця проходить в два етапи:

1) визначення фактів, які відносяться до справи;

2) встановлення чи відповідають такі факти положенням Конвенції про статус біженця 1951 року (далі - Конвенція 1951 року) та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року (далі - Протокол 1967 року).

Відповідно до п. 45 Керівництва особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Згідно з п. 66 Керівництва для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до п. 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Виходячи із практичних рекомендацій «Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку», виданих у 2000 році за допомогою Представництва УВКБ і Центра досліджень проблем міграції при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред'явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Відповідно до Позиції УВКБ «Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців» від 16 грудня 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов'язок доказу покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.

Відповідно до п. 164 глави 5 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ особи, які вимушені покинути країну походження через внутрішні та міжнародні конфлікти, зазвичай не кваліфікуються як біженці за Конвенцією 1951 року і Протоколом 1967 року.

Пунктом 65 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ передбачено, що переслідування зазвичай відносяться до дій влади країни.

При цьому у ході судового розгляду безспірно встановлено, що позивач прибув в Україну ще до початку збройного конфлікту у країні походження з метою набуття освіти, а в обґрунтуванні своєї заяви про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, вказав, що в країні його походження Ємен відбувається збройний конфлікт та мають місце систематичні порушення прав людини.

Разом із тим, позивач не зазначав, що був об'єктом переслідувань як на момент перебування на території країни походження, так і на момент звернення до відповідача, та не надав доказів обґрунтованості побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

З огляду на викладене апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 добровільно покинув країну свого походження з метою навчання на території України і на даний час немає підстав вважати, що він зазнавав або може зазнати переслідувань на батьківщині за ознаками расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів. Тому позивач не може бути визнаний біженцем на підставі п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671 і ДМС правомірно було йому у цьому відмовлено.

Разом із тим, даючи правову оцінку постанові суду першої інстанції у частині позовних вимог, що стосуються визнання ОСОБА_1 особою, що потребує додаткового захисту, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

При розгляді даного публічно-правового спору суд апеляційної інстанції враховує, що до обставини, визнаних судом загальновідомими, які не потрібно доказувати на підставі ч. 2 ст. 72 КАС України, слід віднести інформація про країну походження, яка належить до загальновідомої інформації. До такої інформації слід віднести ту, яка стосується ситуації військового конфлікту у Ємені та масових порушень прав людини, що підтверджені міжнародною спільнотою, що не заперечується відповідачем.

На підставі наявної загальновідомої інформації про ситуацію, що склалася на даний час у Ємені через триваючий там внутрішній військовий конфлікт, гуманітарну кризу та захворювання на холеру, яке набуло масового характеру у 2017 році, апеляційний суд дійшов висновку про наявність високої вірогідності того, що у випадку повернення позивача до Ємену його свободі, життю та здоров'ю буде загрожувати реальна небезпека і у нього з цього приводу є цілком обґрунтовані побоювання.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 Закону № 3671 у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції має право звертатися з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, особова справа якої розглядається.

Згідно із ч. 5 ст. 10 Закону № 3671 за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що матеріали справи не містять доказів того, що відповідач скористався наданими йому Законом № 3671 повноваженнями, оскільки при наявності сумнівів в обґрунтованості звернення ОСОБА_1 за набуттям статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не вимагав додаткових відомостей ні від позивача, ні від органів державної влади.

Відтак, апеляційний суд дійшов висновку, що орган міграційної служби належним чином не перевірив наявну інформацію про становище у країні походження позивача і прийшов до передчасного висновку про відсутність передбачених Законом № 3671 підстав для визнання його особою, яка потребує додаткового захисту, без отримання повних, достовірних та об'єктивних відомостей з цього питання.

Відповідно до приписів ст.ст. 10, 27 Закону № 3671 прийняття рішень про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відноситься до повноважень спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань міграції.

Оскільки суд не вправі перебирати на себе повноваження, віднесені чинним законодавством до компетенції відповідного органу державної влади, позовні вимоги ОСОБА_1 про зобов'язання ДМС визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту підлягають частковому задоволенню шляхом зобов'язання відповідача повторно розглянути заяву позивача від 11 жовтня 2016 року з урахуванням висновків апеляційного суду, викладених у цьому судовому рішенні.

Таким чином, оскільки при вирішенні даного публічно-правового спору судом першої інстанції було допущено порушення норм матеріального і процесуального права, а мотиви, з яких виходив суд під час ухвалення свого рішення, не відповідають фактичним обставинам справи, оскаржувана постанова підлягає скасуванню з прийняттям нової про часткове задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 254 КАС України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 задовольнити частково.

Скасувати постанову Львівського окружного адміністративного суду від 6 липня 2017 року у справі № 813/1455/17 та прийняти нову, якою позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 78-17 від 15 березня 2017 року про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 11 жовтня 2016 року.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складання у повному обсязі шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Т.В.Онишкевич

Судді Л.П.Іщук

Р.Б.Хобор

Постанова у повному обсязі складена 17 листопада 2017 року.