Справа № 815/2092/17
Суддя: Яковлєв О.В.
Дата ухвалення: 2017-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 листопада 2017 р.м.ОдесаСправа № 815/2092/17

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Марин П. П.

Судова колегія Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - Яковлєва О.В.,

суддів - Федусика А.Г., Запорожана Д.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 Бадерредіна на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 20 вересня 2017 року, у справі за позовом ОСОБА_1 Бадерредіна до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобовязання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернувся до суду з позовом в якому заявлено вимоги Державній міграційній службі України, а саме: визнання протиправним та скасування рішення від 28 грудня 2016 року № 660-16 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобовязання прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 Бадерредіна біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 20 вересня 2017 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням відповідачем подано апеляційну скаргу з якої вбачається про порушення судом норм матеріального та процесуального права, а тому просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовано тим, що висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог не відповідає встановленим обставинам справи, так як

позивач є громадянином ОСОБА_2 Арабської Республіки, але не може повернутись до країни своєї громадянської належності та не бажає користуватись її захистом з причин ситуації загальнопоширеного насильства.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а судове рішення - скасуванню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином ОСОБА_4, уродженцем ІНФОРМАЦІЯ_2, за національністю араб, за віросповіданням мусульманин-суніт, рідна мова арабська, розуміє російську мову, одружений на громадянці України ОСОБА_5.

При цьому, позивач 23 квітня 2013 року залишив територію ОСОБА_4 (м. Дамаск) виїхавши рейсовим автобусом до Лівану (м. Бейрут). До України позивач потрапив авіарейсом м. Бейрут (Ліван) м. Шаржа (ОАЕ) м. Одеса (Україна).

Внаслідок чого, 31 травня 2013 року ОСОБА_1 ОСОБА_3 звернувся до управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУДМС України в Одеській області із заявою № 182 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Згодом, наказом першого заступника начальника Управління по роботі з іноземцями та біженцями ГУ ДМС України в Одеській області від 16 вересня 2013 року № 92 прийнято рішення про здійснення оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду особової справи № 2013OD0188 ОСОБА_1 ОСОБА_3 19 січня 2015 року управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУДМС України в Одеській області склало висновок про доцільність відмови громадянину ОСОБА_4 ОСОБА_3 у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Тому, 25 березня 2015 року рішенням Державної міграційної служби України №220-15 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись з вказаним рішенням позивач звернувся до суду із відповідним позовом, за результатами розгляду якого постановою Одеського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2015 року, у справі № 815/2936/15, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 23 грудня 2015 року, адміністративний позов ОСОБА_1 ОСОБА_3 задоволено частково, визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 25 березня 2015 року № 220-15 про відмову ОСОБА_1 ОСОБА_3 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також зобовязано Державну міграційну службу України повторно розглянути питання про визнання ОСОБА_1 ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На виконання вказаного рішення, 22 січня 2016 року рішенням ДМС України №7-16 зобовязано ГУ ДМС України в Одеській області повторно розглянути заяву позивача з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування судом рішення ДМС України від 25 березня 2015 року № 220-15 (а.с.155 т.1).

За результатами додаткового розгляду та аналізу матеріалів особової справи заявника № 2013OD0188 управлінням зроблено висновок про відмову громадянину ОСОБА_4 ОСОБА_3 у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, через відсутність умов передбачених абз. 5 п. 1 ст. 6 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (а.с.95-115 т.1).

Внаслідок чого, рішенням Державної міграційної служби України № 660-16 від 28 грудня 2016 року відмовлено позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись з прийнятим рішення позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

За наслідком встановлених обставин судом першої інстанції, з яким не погоджується судова колегія, зроблено висновок про відмову у задоволенні позовних вимог та скасування оскаржуваного рішення міграційного органу, з чим не погоджується колегія суддів, з огляду на наступне.

Так, порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, регулюється ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Статтею 6 вказаного Закону визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно із ст. 4 ОСОБА_6 Європейського Союзу "Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту" - в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з п. 195 «Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року)» - у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до ч. 6 ст. 8 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Судовою колегією встановлено, що згідно наданої позивачем інформації він є громадянином ОСОБА_4, який не може та не бажає користуватися захистом своєї країни, оскільки не може повернутись до неї через військові дії та побоювання бути призваним до армії.

В обґрунтування своїх позовних вимог, особою надано інформацію по країні походження від міжнародних організацій та видань, що підтверджує великий рівень невибіркового насильства в основних містах і районах бойових дій в ОСОБА_4, що дає серйозні підстави вважати, що особа, тільки своєю присутністю протягом будь-якого відрізка часу у ОСОБА_4, стикається з реальним ризиком шкоди, що загрожує її життю або особистій недоторканності

Колегія вважає, що при розгляді справ щодо надання статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, необхідно враховувати інформація про країну походження особи, зокрема ОСОБА_4, яка більш того належить до загальновідомої інформації.

В даному випадку, міграційним органом не взято до уваги інформацію по країні походження позивача, а саме того факту, що на теперішній час в ОСОБА_4 триває громадянська війна з участю у конфлікті інших держав, у якій масово та систематично порушуються права людини та основні свободи.

Тому, колегія суддів вважає передчасним оскаржуване рішення міграційного органу, так як воно прийнято без належного дослідження інформації по країні походження позивача, а як наслідок таким, що підлягає скасуванню.

Більш того, позивач мотивував своє звернення до влади України за захистом саме побоюваннями повертатися у країну громадянської належності у звязку з ситуацією загальнопоширеного насильства в ній.

В свою чергу, в частині позовних вимог щодо зобовязання прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 Бадерредіна біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, колегія суддів зазначає наступне.

Так, згідно з п. 25 Постанови Пленуму ВАСУ від 16 березня 2012 року № 3, суд під час вирішення справи щодо оскарження відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не повноважний визнавати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а може лише визнати рішення відповідного органу протиправним, скасувати його та за наявності достатніх підстав зобов'язати відповідача визнати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а у разі їх відсутності - зобов'язати повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

При цьому, постановою Одеського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2015 року, у справі № 815/2936/15, залишеної без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 23 грудня 2015 року, задоволено позовні вимоги та визнано протиправною відмову Державної міграційної служби України позивачу у наданні захисту в Україні, а також зобовязано міграційний орган повторно розглянути відповідну заяву позивача.

Проте, міграційним органом повторно відмовлено позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, без врахування висновків вищевказаних судових рішень.

В свою чергу, як зазначав в своїх рішеннях Верховний Суд України (від 16 вересня 2015 року у справі № 21-1465а15, від 02 лютого 2016 року у справі № 804/14800/14), спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

В даному випадку, судом вже використано всі інші можливості захисту порушених прав фізичної особи, та засоби їх поновлення, передбачені законом, тому колегія суддів вважає за необхідне зобов'язати міграційний орган визнати позивача особою, яка потребує додаткового захисту, що відповідає вимогам ефективного засобу юридичного захисту.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального і процесуального права, що є підставою для скасування судового рішення.

Керуючись ст.ст. 185, 195, 197, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 Бадерредіна - задовольнити.

Скасувати постанову Одеського окружного адміністративного суду від 20 вересня 2017 року та ухвалити у справі нову постанову, якою задовольнити адміністративний позов ОСОБА_1 Бадерредіна.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 660-16 «Про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» від 28 грудня 2016 року.

Зобовязати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 Бадерредіна біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили через 5 днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили судовим рішенням апеляційного суду.

Головуючий: О.В. Яковлєв

Судді: А.Г. Федусик

ОСОБА_7