Справа № 802/1412/17-а
Суддя: Ватаманюк Р.В.
Дата ухвалення: 2017-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 802/1412/17-а

Головуючий у 1-й інстанції: Альчук М.П.

Суддя-доповідач: Ватаманюк Р.В.

14 листопада 2017 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Ватаманюка Р.В.

суддів: Мельник-Томенко Ж. М. Сторчака В. Ю. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_2, ОСОБА_3 та Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 11 вересня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 (далі - позивачі 1, 2) до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області (далі - відповідач) про визнання рішень протиправними, зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

Позивачі 19.08.2017 звернулись до Вінницького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом в якому просили:

- визнати протиправною відмову Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області викладену в листі від 20.07.2017 № Н-11410/0-5424/6-17, у наданні ОСОБА_3, дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, державної форми власності, орієнтовною площею 2,0 га, яка знаходиться за межами населеного пункту Іванівської сільської ради Калинівського району Вінницької області;

- зобов'язати Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій надати ОСОБА_3, дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, державної форми власності, орієнтовною площею 2,0 га, яка знаходиться за межами населеного пункту Іванівської сільської ради Калинівського району Вінницької області;

- визнати протиправною відмову Головного управління держгеокадастру у Вінницькій області викладену в листі від 20.07.2017 № Т-11408/0-5423/6-17, у наданні ОСОБА_2, дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, державної форми власності, орієнтовною площею 2,0 га, яка знаходиться за межами населеного пункту Іванівської сільської ради Калинівського району Вінницької області;

- зобов'язати Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області надати ОСОБА_2, дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, державної форми власності, орієнтовною площею 2,0 га, яка заходиться за межами населеного пункту Іванівської сільської ради Калинівського району Вінницької області;

- зобов'язати Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення в частині зобов'язання надати дозволи на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність;

- винести окрему ухвалу з приводу порушення вимог закону відповідачем при розгляді клопотань та ненадання відповідного рішення у спосіб передбачений законом;

- стягнути з відповідача судові витрати на користь позивачів.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 11.09.2017 адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправними дії Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області щодо відмови у наданні ОСОБА_3 дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,0 гектари на території Іванівської сільської ради Калинівського району Вінницької області, викладеної у листі № Н-11410/0-5424/6-17 від 20.07.2017.

Зобов'язано Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_3 про надання дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,0 гектари на території Іванівської сільської ради Калинівського району Вінницької області.

Визнано протиправними дії Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області щодо відмови у наданні ОСОБА_2 дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,0 гектари на території Іванівської сільської ради Калинівського району Вінницької області, викладеної у листі № Т-11408/0-5423/6-17 від 20.07.2017.

Зобов'язано Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_2 про надання дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,0 гектари на території Іванівської сільської ради Калинівського району Вінницької області.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, сторони подали апеляційні скарги, де позивачі просили суд скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким адміністративний позов задовольнити повністю, а відповідач - скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, заслухавши суддю-доповідача, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 195 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 в червні 2017 року, звернувся до ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області з клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2 га для ведення особистого селянського господарства на території Іванівської сільської ради, Калинівського району Вінницької області.

20.07.2017 листом ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області № Н-11410/0-5424/6-17 ОСОБА_3 повідомлено, що згідно ч. 9 ст. 79-1 ЗК України земельна ділянка може бути об'єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Частина 1 вказаної статті регламентує, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Частиною 2 ст. 79-1 ЗК України визначено, що формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об'єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; шляхом інвентаризації земель державної чи комунальної власності у випадках, передбачених законом; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв).

ОСОБА_2 в червні 2017 року звернувся до ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області з клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2 га для ведення особистого селянського господарства на території Іванівської сільської ради, Калинівського району Вінницької області.

20.07.2017 листом ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області № Т-11408/0-5423/6-17 ОСОБА_2 повідомлено, що згідно ч. 9 ст. 79-1 ЗК України земельна ділянка може бути об'єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Частина 1 вказаної статті регламентує, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Частиною 2 ст. 79-1 ЗК України визначено, що формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об'єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; шляхом інвентаризації земель державної чи комунальної власності у випадках, передбачених законом; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв).

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що відповідач протиправно та необґрунтовано відмовив позивачам у наданні дозволів на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність. При цьому відповідач безпідставно не прийняв за вказаними заявами відповідного рішення (наказу), направивши листа про відмову у задоволенні заяви без належного обґрунтування такої відмови.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимоги про зобов'язання відповідача надати позивачам дозволи на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельних ділянок, суд першої інстанції, вказав що суд не може надавати правової оцінки діям відповідача які той зобов'язаний вчинити відповідно до вимог земельного законодавства України (в межах адміністративної процедури вказаної судом при вирішенні першої позовної вимоги). Тому, керуючись положеннями ч. 3 ст. 11, ст. 162 КАС України, виріши зобов'язати відповідача повторно розглянути заяви позивачів та прийняти відповідне рішення у встановленому законом порядку.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з таких підстав.

Відповідно до п. "б" ч.1 ст. 121 ЗК України, громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.

Частиною 6 ст. 118 ЗК України вказано, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно ч. 7 ст. 118 ЗК України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб'єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

Пунктом 4 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 15 від 14.01.2015 (далі - Положення) визначено завдання Держгеокадастру де вказано, зокрема, що Держгеокадастр розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в межах, визначених Земельним кодексом України, безпосередньо або через визначені в установленому порядку його територіальні органи; здійснює методичне забезпечення та координацію діяльності у сфері державної експертизи землевпорядної документації на територіальному рівні, а також методичне забезпечення діяльності у сфері державної експертизи землевпорядної документації розробників об'єктів державної експертизи.

Пунктом 7 Положення передбачено, що Держгеокадастр здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Згідно п. 9 Положення, Держгеокадастр в межах повноважень, передбачених законом, на основі і на виконання Конституції та законів України, актів Президента України та постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, актів Кабінету Міністрів України та наказів Мінагрополітики видає накази організаційно-розпорядчого характеру, організовує та контролює їх виконання.

Отже, судом першої інстанції вірно вказано, що спірні земельні ділянки належать до категорії земель сільськогосподарського призначення, тому саме до компетенції Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області відноситься розгляд питання про затвердження проекту землеустрою щодо відведення спірних земельних ділянок.

Разом з тим, чинним законодавством визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність. При цьому, в оскаржуваних листах відповідача не міститься аргументованої підстави ненадання позивачам дозволу на виготовлення проекту землеустрою, як і не міститься категоричної форми про відмову, а лише викладено норму ЗК України.

Відповідач в апеляційній скарзі вказує на те, що земельна ділянка, яку позивачі бажають отримати вже є сформованою згідно технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель Іванівської сільської ради, а тому подальші дії спрямовані на її розподіл мають здійснюватися за технічною документацією щодо поділу та об'єднання земельних ділянок.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що ст. 118 ЗК України не передбачено обов'язку особи, яка подає клопотання про надання земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства подавати технічну документацію щодо поділу та об'єднання земельних ділянок, а вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею відповідачу забороняється, а Положенням про Головне управління Держгеокадастру в області, затвердженим наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 29.09.2016 № 333, визначені для відповідача порядок, строки, відповідна процедура та підстави для відмови у наданні такого дозволу, зокрема і форма прийнятих відповідних рішень.

Отже, позивачі звернулися до відповідача з клопотаннями про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства згідно ст.118 ЗК України.

При цьому, за результатами розгляду таких клопотань позивачам були направлені лише листи "Щодо розгляду клопотання", без прийняття будь-якого рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області протиправно та необґрунтовано відмовило позивачам у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 2 га з метою ведення особистого селянського господарства не надавши жодної обґрунтованої підстави, що передбачені законодавством, для відмови у наданні такого дозволу.

В свою чергу, суд першої інстанції, керуючись ст. 11 КАС України, правомірно вийшов за межі позовних вимог, оскільки це є необхідним для повного захисту прав, свобод та інтересів позивачів, про захист яких вони просять та зобов'язав суб'єкта владних повноважень повторно розглянути заяви позивачів про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,0 гектари на території Іванівської сільської ради Калинівського району Вінницької області, що знаходяться за межами населеного пункту.

Відповідно до ст. 8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Надаючи правову оцінку належності обраного заявником способу захисту, слід зважати й на його ефективність з точки зору і статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним".

Отже, "ефективний засіб правового захисту" у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Перевіряючи правомірність відмови судом першої інстанції в задоволенні позовних вимог в частині зобов'язання Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області надати позивачам дозволи на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею до 2,0 га, розташованої за межами населеного пункту Іванівської сільської ради Калинівського району Вінницької області, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

До повноважень відповідного органу виконавчої влади віднесено вирішення питання щодо надання дозволу на виготовлення відповідної документації, в т.ч. й відмова у цьому. Відтак, такі повноваження є дискреційними, тобто такими, які дають можливість на власний розсуд суб'єкту владних повноважень визначити повністю або частково зміст рішення або вибрати один з кількох варіантів прийняття рішень, передбачених нормативно-правовим актом.

Згідно з Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи № R (80) 2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980, під дискреційними повноваженнями необхідно розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Отже, повноваження відповідача щодо прийняття відповідних рішень, в тому числі про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства за своєю правовою природою є дискреційним.

Крім того, суд не вправі втручатися у діяльність органу державної влади, зобов'язуючи його приймати конкретне рішення. Вказаний висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, що викладена в постанові від 11.11.2015 по справі № 21-2958а15.

Враховуючи, що законодавець чітко визначив порядок та підстави для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, то відсутні підстави без дотримання такої процедури зобов'язувати суб'єкта владних повноважень приймати наперед визначене рішення та фактично підміняти державний орган.

Таким чином, суд першої інстанції вірно обрав належним способом захисту порушених прав позивачів в спірних правовідносинах, зобов'язання відповідача повторно розглянути заяви позивачів та прийняти відповідне рішення. При цьому, апеляційний суд звертає увагу, що при розгляді заяв відповідач повинен керуватися мотивами та висновками, наведеними судом першої інстанції.

На підставі викладеного суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо часткового задоволення позовних вимог.

Оскільки доводи апеляційних скарг позивачів та відповідача не ґрунтуються на вимогах законодавства та не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, та ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

апеляційні скарги ОСОБА_2, ОСОБА_3 та Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області залишити без задоволення, а постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 11 вересня 2017 року - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. ст. 212, 254 КАС України.

Головуючий Ватаманюк Р.В.

Судді Мельник-Томенко Ж. М. Сторчак В. Ю.