Справа № 826/2174/17
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2017-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

14 листопада 2017 року 09 год. 17 хв. № 826/2174/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Добрянської Я.І., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Уповноваєженого Верховної Ради України з прав людини

про зобов'язання вчинити дії,-

На підставі частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України у судовому засіданні 07 листопада 2017 року проголошено вступну та резолютивну частини постанови. Виготовлення постанови у повному обсязі відкладено, про що повідомлено осіб, які брали участь у розгляді справи, з урахуванням вимог частини другої статті 167 Кодексу адміністративного судочинства України. Під час проголошення вступної та резолютивної частин постанови сторонам роз'яснено зміст судового рішення, порядок і строк його оскарження, а також порядок отримання повного тексту постанови, визначеного статтею 167 Кодексу адміністративного судочинства України,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, в якому просить суд зобов'язати Уповноважену Верховної Ради з прав людини негайно звернутись до Конституційного суду України про:

- невідповідність вимог пункту 5 ПОРЯДКУ проведення перерахунку пенсій, призначених відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 13 лютого 2008 року №45 статтям 21, 22, 24 та пункту 6 статті 92 Конституції України;

- невідповідність першого речення ч.4 ст. 63 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», в частині виконання вимог «на умовах, у порядку, розмірах, передбачених Кабінетом Міністрів України», статтям 21, 22, 24 та пункту 6 статті 92 Конституції України.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що з аналогічним проханням він 07.09.2016 року звертався до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, але йому було відмовлено в оформленні подання. Позивач вказує, що Законом від 06.12.2016 року №1774-VIII звужено право на перерахунок пенсії, оскільки це право замінено «на умовах, у порядку та розмірах передбачених Кабінетом Міністрів України», що суперечить ст. 22 Конституції України і призводить до дискримінації пенсій військовослужбовців за ознаками дати підвищення грошового забезпечення військовослужбовців чи дати призначення пенсії.

У судовому засіданні 14.11.2017 року позивач підтримав свої позовні вимоги та просив задовольнити позов у повному обсязі.

Представник відповідача у письмових запереченнях зазначив, що порушень чинного законодавства з боку Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини під час провадження за зверненням позивача, допущено не було, Уповноважений діяла на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачений Конституцією та законами України, з урахуванням усіх обставин, необхідних для вирішення питання позивача. У судовому засіданні 14.11.2017 року проти задоволення позовних вимог заперечував, з підстав, викладених в письмових запереченнях та просив суд, відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Розглянувши надані суду документи і матеріали, заслухавши пояснення сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звільнений з військової служби 30.11.1986 року та має статус ветерана війни - учасника бойових дій.

07.09.2016 року під час особистого прийому Уповноваженого ОСОБА_1 подано заяву, в якій порушувалось питання про необхідність звернення Уповноваженого до Конституційного Суду України з конституційним поданням про відповідність частин п'ятої та сьомої пункту 5 Порядку проведення перерахунку пенсій, призначених відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.02.2008 №45 (далі - Порядок), Конституції України та Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" та про порушення частинами п'ятою та сьомою пункту 5 вказаного Порядку положень Конституції України.

Листом №1/7-Р274355.16/26-05 від 07.10.2016 року Уповноважений звернулася до Міністра соціальної політики України з метою всебічного вивчення та аналізу порушеного заявником питання про невідповідність Конституції України зазначених ним положень Порядку та для отримання фахової правової позиції Міністерства соціальної політики України з питань, про які йшлося у зверненні ОСОБА_1 з пропозицією висловити позицію міністерства щодо кожного аргументу звернення.

Позивача проінформовано про дії Уповноваженого з прав людини листом №1/7-Р274355.16-1/26-05 від 07.10.2016 року.

Під час особистого прийому 13.10.2016 року позивачем подано скаргу в якій заявник просив надати копію звернення Уповноваженого до Міністра соціальної політики та наполягав на зверненні Уповноваженого з конституційним поданням до Конституційного Суду країни.

Листом №4.2/9-Р276781.16/26-05 від 27.10.2016 року позивачеві роз'яснено передумови можливого застосування Уповноваженим актів реагування, передбачених законом, та повідомлено про прийняття остаточного рішення з порушеного ним питання після всебічного вивчення та аналізу необхідних матеріалів і документів та діючого законодавства.

Міністр соціальної політики України листом від 02.11.2016 року №4092/0/039/ 16-зв повідомив Уповноваженому позицію Мінсоцполітики як центрального органу виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізацію державної політики щодо пенсійного забезпечення з порушених у зверненнях ОСОБА_1 питань.

Листом № 4.2/7-Р274355.16-2/26-05 від 09.12.2016 року позивача повідомлено про відсутність достатніх правових підстав для вжиття з порушеного заявником питання, такого заходу реагування, як звернення до Конституційного Суду України з конституційним поданням.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач двічі звертався за особистим прийомом, на яких 19.12.2016 року представником Уповноваженого з питань захисту прав військовослужбовців Стеценком С.О. та 18.01.2017 року Уповноваженим з прав людини ОСОБА_1 роз'яснено причини відмови у зверненні з конституційним поданням.

16.01.2017 року позивач знову звернувся до Уповноваженого з прав людини із зверненням, в якому він додатково до раніше виказаних ним вимог про звернення до Конституційного Суду України просив порушити перед вказаним судом питання про відповідність Конституції України першого речення частини четвертої статті 63 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" в частині виконання вимог "на умовах, у порядку та розмірах, передбачених Кабінету Міністрів України", листом від 03.02.2017 року № 2/9-Р282632.17/26-05 ОСОБА_1 повідомлено про відсутність достатніх підстав для застосування у зв'язку з порушеним ним питанням такого заходу реагування Уповноваженого як конституційне подання, роз'яснено причини, з яких Уповноваженим прийнято таке рішення, поінформовано про вжиті Уповноваженим заходи, направлені на збільшення розмірів окремих видів грошового забезпечення військовослужбовців, що в подальшому може призвести до перерахунку та збільшення розмірів пенсій цієї категорії осіб.

Позивач, вважаючи бездіяльність Уповноваженої особи з прав людини щодо не звернення з поданням до Конституційного суду України протиправною, звернувся до суду з даним позовом.

Оцінивши надані сторонами докази та пояснення, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Частина друга статті 19 Конституції України зобов'язує органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбаченіКонституцією та законами України.

Правові засади діяльності Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, його права та обов'язки значені Законом України "Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини (далі - Закон). Згідно зі статтею 4 Закону діяльність Уповноваженого доповнює існуючі засоби захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина, не відміняє їх і не тягне перегляду компетенції державних органів, які забезпечують захист і поновлення порушених прав і свобод.

Відповідно до частини третьої статті 17 Закону Уповноважений при розгляді звернень громадян:

- відкриває провадження у справі про порушення прав і свобод людини і громадянина;

- роз'яснює заходи, що їх має вжити особа, яка подала звернення;

- направляє звернення за належністю в орган, до компетенції якого належить розгляд справи, та контролює розгляд цього звернення;

- відмовляє в розгляді звернення.

Актами реагування Уповноваженого щодо порушень положень Конституції України, законів України, міжнародних договорів України стосовно прав і свобод людини і громадянина є конституційне подання Уповноваженого та подання Уповноваженого до органів державної влади, органів місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності та їх посадових і службових осіб.

Відповідно до ст. 15 Закону Конституційне подання Уповноваженого - акт реагування до Конституційного Суду України щодо вирішення питання про відповідність Конституції України (конституційності) закону України чи іншого правового акта Верховної Ради України, акта Президента України та Кабінету Міністрів України, правового акта Автономної Республіки Крим; офіційного тлумачення Конституції України та законів України.

Згідно з пунктом 3 статті 13 Закону звернення до Конституційного Суду України з поданням про відповідність Конституції України законів України та інших правових актів є правом Уповноваженого.

За змістом статей 39 - 41 Закону України "Про Конституційний Суд України" Уповноважений може виступати суб'єктом права на конституційне подання у випадку наявності належного обґрунтування тверджень щодо конституційності правового акта (його окремих положень).

Отже, Уповноважений може звертатися з конституційним поданням до Конституційного Суду України за вирішенням питання про відповідність Конституції України, зокрема, закону України та акта Кабінету Міністрів України або їх окремих положень у разі якщо ці акти або положення актів, на думку Уповноваженого, не відповідають Конституції України та порушують права і свободи людини і громадянина. Крім цього, твердження щодо неконституційності правового акта повинні мати належне правове обґрунтування.

У своєму позові ОСОБА_1 вказує, що зміни, внесені Законом України від 06.12.2016 № 1774-УІП "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" до частини четвертої статті 63 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", звужують право військовослужбовців на перерахунок пенсії, оскільки це право змінено "на умовах, в порядку та розмірах, передбачених Кабінетом Міністрів України", що суперечить статті 22 Конституції України і призводить до дискримінації пенсії військовослужбовців за ознаками дати підвищення грошового забезпечення військовослужбовців чи дати призначення пенсії.

Суд вважає, що відмова Уповноваженого з прав людини щодо задоволення прохання позивача стосовно звернення Уповноваженого до Конституційного Суду України з конституційним поданням є обґрунтованою та правомірною, оскільки Уповноваженим було здійснено всебічне дослідження порушеного позивачем питання, збиралась необхідна інформація для прийняття рішення та вжиття, за необхідності, можливих заходів реагування, що підтверджується копіями звернень до Міністра соціальної політики та відповідями Уповноваженого на заяви ОСОБА_1, що підтверджується копіями листів відповідача, наявними в матеріалах справи.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу,сім'ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; рвання, освіти, культури і охорони здоров'я; екологічної безпеки.

Стаття 46 Конституції України гарантує право на соціальний захист, що включає право на забезпечення особи у разі повної, часткової або расової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Суд звертає увагу, що у своїх Рішеннях Конституційний Суд України зазначав, що Конституція України закріплює основоположні засади права громадян на соціальний захист і відносить до законодавчого регулювання механізм реалізації цього права (Рішення від 20.06.2001 № 10-рп/2001).

Пунктом третім статті 85 Конституції України передбачено, що прийняття законів належить до повноважень Верховної Ради.

Також суд звертає увагу, що питання обмеження соціальних прав громадян України залежно від фінансових можливостей держави вже неодноразово було предметом розгляду Конституційного Суду України.

Так у Рішенні №3-рп/2012 від 25.01.2012 року Конституційний Суд України зауважив, що соціальний захист Державою осіб, які мають право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, охоплює комплекс заходів, які здійснює держава в межах її соціально-економічних можливостей.

У рішенні № 20-рп/2011 від 26.12.2011 року Конституційний Суд України наголосив, що одним із визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а такожгарантування права кожного на достатній життєвий рівень. Передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема через можливість їх фінансового забезпечення, шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.10.1979 року у справі "Ейрі проти Ірландії" також констатував, що здійснення соціально- економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі "Кйартан Асмундсон проти Ісландії" від 12.10.2004 року.

У рішеннях №15-рп/2004 від 02.11.2004 року, №2-рп/2005 від 24.03.2005 року, №5-рп/2007 від 20.06.2007 року Конституційний Суд України сформулював правовіпозиції стосовно такого елемента принципу верховенства права, як пропорційність (розмірність). Крім того, згідно з правовою позицією Конституційного Суду України, викладеною в Рішенні №1-рп/2005 від 17.03.2005 року у справі про надання допомоги по тимчасовій непрацездатності, держава зобов'язана відповідним чином регулювати економічні процеси, встановлювати і застосовувати справедливі та ефективні форми розподілу суспільного доходу з метою забезпечення добробуту всіх громадян.

Як зазначається в пункті 2.1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України №20-рп/2011 від 26.12.2011 року, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом дійного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів всього суспільства.

Як зазначив Конституційний Суд України у цьому рішенні, неприпустимим є встановлення такого правового регулювання, відповідно до якого розмір пенсій, інших соціальних виплат та допомоги буде нижчим від рівня, визначеного в частині третій статті 46 Конституції України, і не дозволить забезпечувати належні умови життя особи в суспільстві та зберігати її людську гідність, що суперечитиме статті 21 Конституції України.

Суд наголошує на тому, що і попередня, і чинна на сьогодні редакція частини четвертої статті 63 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" передбачають збереження розмірів раніше призначених пенсій у разі, якщо внаслідок перерахунку пенсій, передбаченого цією частиною, розміри пенсій звільненим із служби військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, є нижчими.

Таким чином, держава дотримується встановлених Конституцією України норм і забезпечує належний розмір соціальних виплат, які повинні забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Суд не вбачає жодних порушень чинного законодавства України з боку Уповноваженого під час провадження за зверненнями ОСОБА_1. Уповноважений діяла на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачений Конституцією і законами України, з урахуванням усіх обставин, необхідних для вирішення питання, ретельно дослідивши

З огляду на зазначене, суд вважає, що підстави для звернення Уповноваженого з поданням до Конституційного суду України відсутні, а тому відповідачем було правомірно відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1

Позивач не надав суду жодних доказів на обґрунтування своєї позиції, які б спростовували твердження відповідача.

Також позивач, у судовому засіданні наголошував на тому, що він має рівне право з іншими особами на підставі одного закону №2262-XII отримувати в складі грошового забезпечення премію у розмірі 90% посадового окладу.

Суд зазначає, що до позивача можуть застосовуватися інші норми закону, відмінні від тих, якими нараховано пенсійні виплати третім особам, оскільки умови виходу на пенсію та всі моменти щодо нарахування виплат різняться в залежності від конкретних обставин, тому твердження позивача про те, що йому повинні здійснюватися виплати аналогічно до того, як вони здійснюються іншим особам є неправильним.

За таких обставин, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого вирішує справи відповідно до Конституції України та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно з ст. 86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи вищенаведене в сукупності та керуючись ст. ст. 2, 71, 86, 94, 97, 158-163, ч. 1 ст. 256 КАС України, Окружний адміністративний суд м. Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

1. В задоволенні адміністративного позову відмовити.

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя Я.І. Добрянська

Повний текст ухвали виготовлено 17.11.2017 року.