Справа № 760/21435/16-а
Суддя: Епель О.В.
Дата ухвалення: 2017-11-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Епель О.В.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 листопада 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Епель О.В.,

суддів: Карпушової О.В., Кобаля М.І.,

за участю секретаря Лісник Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу Міністерства оборони України на постанову Солом`янського районного суду м. Києва від 01 серпня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, Адміністрації Державної прикордонної служби України про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії та стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Міністерства оборони України (далі відповідач-1), Адміністрації Державної прикордонної служби України (далі відповідач-2) про:

- визнання протиправними дій відповідачів щодо не призначення позивачу одноразової грошової допомоги у разі настання інвалідності ІІ групи, яка настала внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 р. № 975 «Про затвердження порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчання (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» та ст.ст. 16, 16-3 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей»;

- зобов`язання відповідачів призначити та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу у разі настання інвалідності ІІ групи, яка настала внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 р. № 975 «Про затвердження порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчання (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» та ст.ст. 16, 16-3 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на день встановлення інвалідності;

- стягнення з відповідачів солідарно на користь позивача одноразової грошової допомоги у разі настання інвалідності ІІ групи, яка настала внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 р. № 975 «Про затвердження порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчання (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» та ст.ст. 16, 16-3 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на день встановлення інвалідності, у сумі 693585,00 грн.

Постановою Солом`янського районного суду м. Києва від 01 серпня 2017 року адміністративний позов було задоволено частково, а саме: визнано протиправними дії Міністерства оборони України щодо відмови позивачу у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги у разі настання ІІ групи інвалідності внаслідок поранення (контузії), отриманого під час виконання обов`язків військової служби, у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, та зобов`язано відповідача прийняти рішення за результатами розгляду питання про призначення позивачу вказаної допомоги. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нову постанову про відмову в задоволенні позову в повному обсязі, так як, на думку апелянта, зазначена постанова суду прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а постанова суду зміні, з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, у період з 24.09.1987 р. по 11.05.1988 р. позивач проходив військову службу в Збройних Силах СРСР, приймав участь в бойових діях в Афганістані.

Позивачу видано посвідчення ветерана війни - учасника бойових дій від 02.12.1998 р. серії НОМЕР_1 та посвідчення інваліда ІІ групи, який має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни інвалідів війни, від 03.04.2014 р. серії НОМЕР_2 .

У витягу з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв від 28.11.2013 р. № 2984 визначено, що поранення, контузія, захворювання позивача пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країні, де велися бойові дії.

Відповідно до виписки та довідки до акту огляду МСЕК від 12.03.2014 р. позивачу було встановлено ІІ групу інвалідності у зв`язку з пораненням, контузією та захворюваннями, пов`язаними з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії.

02.08.2016 р. позивач звернувся до військового комісару Черкаського обласного військового комісаріату із заявою про направлення до Міністерства оборони України його документів для призначення одноразової грошової допомоги у зв`язку зі встановленням інвалідності ІІ групи інвалідності внаслідок поранення, контузії та захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії.

20.08.2016 р. позивач звернувся до Адміністрації ДПС України із заявою щодо розгляду його документів про нарахування та виплату одноразової грошової допомоги.

Листом від 01.11.2016 р. № 11/Ж-6694 Адміністрація ДПС України повідомила позивача про те, що вирішення питання щодо призначення і випалти позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку зі встановленням інвалідності ІІ групи інвалідності внаслідок поранення, контузії та захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії, належить до компетенції Міністерства оборони України.

01.11.2016 р. позивач звернувся до Міністерства оборони України із заявою щодо розгляду його документів та прийняття відповідного рішення.

Позивач, вважаючи протиправними дії відповідача щодо нездійснення йому призначення і виплати одноразової грошової допомоги, звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Судова колгеія встановила, що задовольняючи адміністративний позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що в день встановлення позивачу інвалідності ІІ групи у зв`язку із захворюванням, яке пов`язане з виконанням обов`язків військової служби, він набув право на отримання відповідної одноразової грошової допомоги.

Відмовляючи в решті позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги про зобов`язання Міністерства оборони України призначити та виплатити позивачу спірну допомогу є передчасними, а вимоги, заявлені до Адміністрації ДПС України, не підлягають задоволенню, оскільки вирішення даного питання належить до компетенції Міноборони і відповідачем-2 права позивача не порушені.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, однак вважає, що судом при визнанні протиправними дій відповідача-1 було неправильно обрано спосіб захисту порушеного права, з огляду на наступне.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Законом України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 р. № 2011-XII (далі Закон № 2011-ХІІ), постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 р. № 975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчання (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» (далі Порядок № 975), Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 р. № 393 «Про затвердження Порядку обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей» (далі Порядок № 393).

Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У ч. 1 ст. 3 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що він поширюється, зокрема на військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби.

Згідно з пп. 4 п. 2 ст. 16 Закону № 2011-ХІІ одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.

Підпунктом «б» частини 1 статті 16-2 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності IIІ групи.

Відповідно до п. 3 Порядку № 975 днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Згідно з п. 6 Порядку № 975 одноразова грошова допомога призначається і виплачується: військовослужбовцю, інвалідність якого настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок зазначених причин, у розмірі: 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності II групи.

У п. 11 Порядку № 975 визначено, що вiйськовослужбовець, вiйськовозобов`язаний та резервiст, якому виплачується одноразова грошова допомога у разi настання iнвалiдностi чи втрати працездатностi без встановлення йому iнвалiдностi, подає уповноваженому органу такi документи: заяву про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням iнвалiдностi чи часткової втрати працездатностi без встановлення iнвалiдностi; довiдку медико-соцiальної експертної комiсiї про встановлення групи iнвалiдностi або вiдсотка втрати працездатностi iз зазначенням причинного зв`язку iнвалiдностi чи втрати працездатностi.

До заяви додаються копiї: постанови вiдповiдної вiйськово-лiкарської комiсiї щодо встановлення причинного зв`язку поранення (контузiї, травми або калiцтва), захворювання; документа, що свiдчить про причини та обставини поранення (контузiї, травми або калiцтва), зокрема про те, що воно не пов`язане iз вчиненням особою кримiнального чи адмiнiстративного правопорушення або не є наслiдком вчинення нею дiй у станi алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`янiння, або навмисного спричинення собi тiлесного ушкодження; сторiнок паспорта з даними про прiзвище, iм`я та по батьковi i мiсце реєстрацiї; документа, що засвiдчує реєстрацiю фiзичної особи у Державному реєстрi фiзичних осiб - платникiв податкiв, виданого органом доходiв i зборiв (для фiзичної особи, яка через свої релiгiйнi переконання вiдмовляється вiд прийняття реєстрацiйного номера облiкової картки платника податкiв, офiцiйно повiдомила про це вiдповiдний орган доходiв i зборiв та має вiдмiтку в паспортi громадянина України, - копiю сторiнки паспорта з такою НОМЕР_3 ).

Згідно з п. 12 Постанови № 975 призначення і виплата одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, військовозобов`язаним та резервістам, яких призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, здійснюється Міноборони, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, та іншими органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами (далі - розпорядник бюджетних коштів).

Абзацом 9 пункту 1 Порядку № 393 передбачено, що для призначення пенсій за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ», особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ до вислуги років зараховуються, зокрема, дійсна військова служба у Радянській Армії та Військово-Морському Флоті, прикордонних, внутрішніх, залізничних військах, в органах державної безпеки та інших військових формуваннях колишнього СРСР, а також служба в органах внутрішніх справ колишнього СРСР та інші види служби і періоди роботи, які відповідно до законодавства колишнього СРСР зараховувалися до вислуги років для призначення пенсій військовослужбовцям, а також особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ. Вислуга років (у тому числі на пільгових умовах) у цьому випадку обчислюється у порядку, встановленому законодавством колишнього СРСР, якщо цією постановою не передбачено більш пільгових умов зарахування до вислуги років часу служби для призначення пенсій військовослужбовцям та особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ.

Таким чином, з викладених правових норм вбачається, що в питаннях соціального захисту військовослужбовці прикордонних військ колишнього СРСР прирівняні до військовослужбовців Збройних Сил України.

При цьому, право особи на отримання одноразової грошової допомоги по інвалідності, що настала внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби, виникає з дня встановлення інвалідності, що визначається датою, вказаною в довідці МСЕК, і обов`язок щодо забезпечення його реалізації шляхом прийняття відповідного рішення покладено на Міністерство оборони України.

Водночас, порядок отримання особою зазначеної допомоги та її розмір регламентуються законодавством, чинним на момент виникнення в неї такого права.

Аналогічний правовий підхід застосовано Верховним Судом України в постановах від 18.11.2014 р. та від 21.04.2015 р. у справах №№ 21-446а14, 21-183а13 відповідно, висновки якого, у відповідності до ч. 1 ст. 244-2 КАС України, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень та мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції.

Виходячи з цього, колегія суддів звертає увагу на те, що оскільки інвалідність ІІ групи внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби, була встановлена позивачу 12.03.2014 р., то саме з цієї дати він набув право на отримання одноразової грошової допомоги у порядку та розмірі, визначеному законодавством, чинним станом на вказану дату, тобто ст.ст. 16, 16-2 Закону № 2011-ХІІ та Порядком № 975, якими передбачено її 200-кратний розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб і обов`язок щодо забезпечення реалізації зазначеного права позивача покладено на Міністерство оборони України.

З огляду на це, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що невиконання відповідачем-1 покладеного на нього обов`язку з призначення позивачу вказаної допомоги та неприйняття відповідного рішення призвело до порушенням ст.ст. 16, 16-2 Закону № 2011-ХІІ та Порядком № 975 і є протиправним.

Доводи апелянта про те, що позивач не був військовослужбовцем Збройних Сил України, а тому не має права на отримання спірної соціальної виплати, апеляційний суд вважає не обґрунтованими і безпідставними, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, позивач проходив військову службу у Збройних силах СРСР, а у відповідності до вимог законодавства, зокрема Порядку № 393, у питаннях соціального захисту військовослужбовці прикордонних військ колишнього СРСР прирівняні до військовослужбовців Збройних Сил України, питання соціального забезпечення яких належать до відання Міністерства оборони України.

Твердження апелянта про те, що адміністративний суд не наділений повноваженнями щодо зобов`язання Міністерства оборони України прийняти будь-яке рішення, апеляційний суд вважає такими, що не ґрунтуються на нормах чинного процесуального законодавства, зокрема суперечать п. 2 ч. 2 та ч. 3 ст. 162 КАС України, якими прямо передбачено, що в разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про зобов`язання відповідача вчинити дії або іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Тож, оскільки у даному випадку апелянтом були реалізовані його дискреційні повноваження та вчинено протиправні дії щодо призначення позивачу спірної одноразової грошової допомоги, то у відповідності до ст. 2 КАС України, зобов`язання відповідача прийняти відповідне рішення є належним і необхідним способом захисту порушеного права позивача та відповідає завданням адміністративного судочинства.

Доводи апелянта про те, що позивачем не надано копій документів, підтверджуючих причини і обставини поранення, колегія суддів вважає не обґрунтованими, оскільки правовою підставою для призначення особі одноразової грошової допомоги в порядку ст.ст. 16, 16-2 Закону № 2011-ХІІ та Порядком № 975 є відповідна довідка МСЕК /Т.1 а.с.16/.

Крім того, як було правильно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, у витягу з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв від 28.11.2013 р. № 2984 визначено, що поранення, контузія, захворювання позивача пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країні, де велися бойові дії, та зокрема вказано, що вогнепальні осколкові поранення голови (контузія головного мозку 1987 р.) сержанта у відставці ОСОБА_1 , 1968 р.н., наслідком якого стали рубці, у подальшому призвело до розвитку стійких залишкових явищ перенесеної ЗЧМТ (контузії головного мозку 1983 р.) у вигляді післятравматичної та дисциркуляторної енцефалопатії ІІ-ІІІ ст. тощо /Т.1 а.с.18/ .

Посилання апелянта на те, що дана справа повинна розглядатися окружним адміністративним судом суперечить вимогам чинного адміністративного процесуального законодавства, а саме п. 4 ч. 1 ст. 18 КАС України, яким справи, зокрема щодо спорів фізичних осіб із суб`єктами владних повноважень з приводу обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання чи одержання соціальних виплат віднесено до предметної підсудності місцевих загальних судів як адміністративних судів, яким і розглянуто дану адміністративну справу, де предметом спору є призначення та виплату соціальної допомоги суб`єктом владних повноважень.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 813/8236/14.

Доводи апелянта, що судом першої інстанції в порушення норм процесуального права розглянуто справу в порядку скороченого провадження не заслуговують на увагу, оскільки ч. 2 п. 1 ст. 183-2 КАС України передбачено скорочене провадження у справах щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, здійснення, надання, одержання соціальної допомоги тощо.

Посилання апелянта на те, що позовна заява подана невідомою особою, є голослівними та спростовуються матеріалами справи.

Твердження апелянта про те, що судом першої інстанції було безпідставно відмовлено в задоволенні його заяви про відвід судді, колегія суддів вважає не обґрунтованими, оскільки ані до суду першої інстанції, ані в ході апеляційного провадження ним не було надано доказів та/або не наведено обґрунтованих доводів, які б підтверджували наявність підстав, регламентованих адміністративним процесуальним законодавством, для відводу судді першої інстанції у цій справі.

При цьому, колегія суддів враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену в рішенні по справі «Ветштайн проти Швейцарії», в якому ЄСПЛ зазначив, що безсторонність судді презюмується, поки не доведено протилежного. При вирішенні того, чи є у справі обґрунтовані причини побоюватися, що певний суддя був небезсторонній, позиція заінтересованої особи є важливою, але не вирішальною. Вирішальним же є те, чи можна вважати такі побоювання об`єктивно обґрунтованими.

Посилання апелянта на те, що ним заявлялося клопотання про залучення до участі в розгляді даної справи в якості третьої особи ІНФОРМАЦІЯ_1 і наразі не відомо, чи воно задоволено, чи ні, спростовуються матеріалами справи, з яких вбачається, що таке клопотання було вирішено ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 01 червня 2017 року, яка постановлена в судовому засіданні за участю, зокрема представників відповідачів /Т.1 а.с.117-118/.

Крім того, судова колегія звертає увагу на те, що обов`язок з вирішення питання про призначення особі одноразової грошової допомоги у разі настання ІІ групи інвалідності, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби, належить до компетенції Міноборони, а не військового комісаріату.

Разом з тим, перевіряючи підстави апеляційного перегляду, колегія суддів приймає до уваги та враховує доводи апелянта про те, що судом першої інстанції не було вирішено клопотання безпосередньо Черкаського обласного військового комісаріату Міноборони про залучення його до розгляду в справі в якості третьої особи.

Так, апеляційний суд встановив, що 30.01.2017 р. до суду першої інстанції надійшло клопотання Черкаського обласного військового комісаріату Міноборони про залучення його в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача /Т.1 а.с.94-95/.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 01 лютого 2017 року зазначене клопотання було призначене до судового розгляду у відкритому судовому засіданні /Т.1 а.с.97/.

01.06.2017 р. за участю, зокрема представників відповідачів, судом першої інстанції було розглянуто питання щодо залучення до участі в розгляді справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Черкаського обласного військового комісаріату Міноборони та за результатами судового розгляду постановлено ухвалу про відмову в задоволенні клопотання представника Міноборони /Т.1 а.с.117-118/.

Разом з тим, зі звукозапису судового засідання від вказаної дати, яке міститься на носії інформації (диску), що знаходиться у матеріалах справи, вбачається, що фактично судом розглядалося саме клопотання Черкаського обласного військового комісаріату Міноборони, однак в тексті ухвали помилково вказано лише про клопотання представника Міноборони.

Водночас, зазначені обставини не спростовують правильності висновків суду першої інстанції щодо вирішення питання про залучення вказаної третьої особи до участі в розгляді даної справи та/або щодо вирішення спору по суті, а отже, такі обставини не надають правових підстав, передбачених ст. 202 КАС України, для скасування оскаржуваного судового рішення, як на тому наполягав представник апелянта.

Таким чином, проаналізувавши ці та всі інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає їх такими, що не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, а отже, апелянт, який є суб`єктом владних повноважень, всупереч вимогам ч. 2 ст. 71 КАС України, не надав суду належних і допустимих, у розумінні ст. 70 КАС України, доказів та не переконав судову колегію у своїй правоті.

З огляду на це, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо невиконання відповідачем-1 покладеного на нього обов`язку з призначення позивачу вказаної допомоги та наявності достатніх та необхідних правових підстав для зобов`язання Міністерства оборони України прийняти відповідне рішення за результатами розгляду питання щодо призначення позивачу вказаної допомоги, а тому, відповідно до ст. 200 КАС України, оскаржувана постанова суду в цій частині підлягає залишенню без змін.

Разом з тим, в даному випадку має місце протиправна бездіяльність Міністерства оборони України щодо не прийняття вказаного рішення у порядку, передбаченому чинним законодавством, а тому апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції було неправильно обрано спосіб захисту порушеного права позивача шляхом визнання протиправними дій відповідача-1 щодо не призначення позивачу одноразової грошової допомоги у разі настання інвалідності ІІ групи, яка настала внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 р. № 975 «Про затвердження порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчання (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» та ст.ст. 16, 16-3 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей».

Враховуючи вищевикладене, з метою повного та всебічного захисту порушеного права позивача, відповідно до ст. 11 КАС України, судова колегія вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та, згідно зі ст. 201 КАС України, змінити рішення суду першої інстанції, виклавши абзац другий його резолютивної частини в наступній редакції: «Визнати протиправною бездіяльність Міністерства оборони України щодо вирішення питання про призначення та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку з настанням інвалідності ІІ-ї групи, яка настала внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби, у порядку, визначеному статтями 16, 16-3 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» та постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 р. № 975».

Перевіряючи оскаржуване рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, у відповідності до ч. 1 ст. 195 КАС України, в частині відмови в задоволенні позовних вимог, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо передчасності вимог про зобов`язання Міністерства оборони України призначити та виплатити позивачу спірну допомогу, а також про те, що вимоги, заявлені до Адміністрації ДПС України, не підлягають задоволенню, оскільки вирішення даного питання належить до компетенції Міноборони і відповідачем-2 права позивача не порушені.

Таким чином, відповідно до ст. 200 КАС України, рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає залишенню без змін.

Отже, апеляційна скарга Міністерства оборони України підлягає задоволенню частково, постанова Солом`янського районного суду м. Києва від 01 серпня 2017 року зміні в частині абзацу другого резолютивної частини рішення, а в іншій частині залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 159, 160, 195, 196, 198, 200, 201, 205, 207, 212, 254 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України задовольнити частково.

Постанову Солом`янського районного суду м. Києва від 01 серпня 2017 року змінити, виклавши абзац другий її резолютивної частини в наступній редакції: «Визнати протиправною бездіяльність Міністерства оборони України щодо вирішення питання про призначення та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку з настанням інвалідності ІІ-ї групи, яка настала внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби, у порядку, визначеному статтями 16, 16-3 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» та постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 р. № 975».

В іншій частині постанову Солом`янського районного суду м. Києва від 01 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня її складання в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції.

Повний текст рішення, відповідно до ч. 3 ст. 160 КАС України, виготовлено 15 листопада 2017 року.

Головуючий суддя:

Судді: