Справа № 750/7901/17
Суддя: Степанюк А.Г.
Дата ухвалення: 2017-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 750/7901/17 Головуючий у 1-й інстанції: Литвиненко І.В. Суддя-доповідач: Степанюк А.Г.
У Х В А Л А
14 листопада 2017 року м. Київ
Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого судді - Степанюка А.Г.,
суддів - Кузьменка В.В., Шурка О.І.,
при секретарі - Ліневській В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Міністерства оборони України на постанову Деснянського районного суду м. Чернігова від 02 жовтня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -
У серпні 2017 року ОСОБА_1 (далі Позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Деснянського районного суду м. Чернігова з позовом до Міністерства оборони України (далі Відповідач-1, Міноборони України), ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі Відповідач-2, ІНФОРМАЦІЯ_2 ) про:
- визнання неправомірним та скасування рішення Міноборони України від 07.07.2017 року №73, виражене у формі протоколу засідання комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум в частині відмови ОСОБА_1 у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням ІІІ групи інвалідності, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії;
- зобов`язання Міноборони України призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у зв`язку з встановленням Позивачу ІІІ групи інвалідності, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії, у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності (ч. 1 п. 6 Порядку, затвердженого постановою КМ України від 25.12.2013 року №975);
- встановлення судового контролю за виконанням Міноборони України рішення суду та зобов`язання Відповідача-1 протягом місця з дня набрання рішенням суду законної сили, подати звіт про виконання рішення суду;
- зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_3 направити на адресу Міноборони України заяву з доданими до неї документами про призначення одноразової грошової допомоги на адресу Відповідача-1 для її розгляду по суті.
Постановою Деснянського районного суду м. Чернігова від 02.10.2017 року позов задоволено частково визнано неправомірним та скасовано п. 8 протоколу засідання комісії Міноборони України від 07.07.2017 року №73 з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум в частині відмови ОСОБА_1 у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІІ групи інвалідності, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні у країнах, де велись бойові дії; зобов`язано Відповідача-1 призначити та виплатити Позивача одноразову грошову допомогу у зв`язку з встановленням ІІІ групи інвалідності, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні у країнах, де велись бойові дії, у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
При цьому суд першої інстанції виходив з того, що Відповідачем-1 безпідставно відмовлено у призначенні та виплаті Позивачу одноразової грошової допомоги, оскільки останнім було забезпечено подання всіх необхідних документів. Відмовляючи у задоволенні іншої частини позовних вимог, суд першої інстанції зазначив, що подані Позивачу документи були направлені Відповідачем-2 в установленому законодавством порядку, що свідчить про відсутність порушених прав ОСОБА_1 з боку Чернігівського ОВК.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, Відповідач-1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану постанову та ухвалити нову, якою відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. При цьому посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Вказує на порушення судом першої інстанції правил підсудності спорів. Крім того, наголошує на неврахуванні судом факту встановлення ОСОБА_1 інвалідності після спливу трьох місяців з моменту звільнення з військової служби, відсутності доказів проходження Позивачем військової служби у Збройних Силах України, ненадання останнім документу, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), а також не розгляду направлених Чернігівським ОВК документів у встановленому порядку, чим виключається обов`язок Міноборони України призначити одноразову грошову допомогу.
У судовому засіданні представник Апелянта доводи апеляційної скарги підтримав та просив суд її вимоги задовольнити повністю.
Інші учасники процесу, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового розгляду справи, у судове засідання не прибули.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника апелянта, повно та всебічно дослідивши обставини справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а постанову суд першої інстанції без змін, виходячи з такого.
Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, Позивач проходив військову службу у період з 11.11.1984 року по 06.01.1986 року, у тому числі у Демократичній Республіці Афганістан з 27.04.1985 року по 06.01.1986 року, що підтверджується довідкою Коропського районного військового комісаріату від 06.03.2017 року №683 (а.с. 13) та копією військового квитка серії НОМЕР_1 від 01.11.1984 року (а.с. 10-12).
Згідно висновку спеціаліста у галузі судово-медичної експертизи від 13.05.2016 року №1220/Ж описані рубці є наслідком загоєння ран, що могли утворитися внаслідок осколочних поранень, які виникли внаслідок розривної дії снаряду, могли бути спричинені у період проходження служби під час виконання бокових дій у 1985 році (а.с. 16).
Зі змісту витягу з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця від 16.05.2016 року №2139 вбачається, що поранення (контузія) та захворювання «Так, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії» (а.с. 17).
Згідно довідки МСЕК від 02.06.2016 року серії АВА №029757 ОСОБА_1 було встановлено ІII групу інвалідності з 02.06.2016 року до 01.07.2017 року у зв`язку з пораненням (контузією), пов`язаним з виконанням обов`язків військової служб при перебуванні у країнах, де велися бойові дії (а.с. 18).
У березні 2017 року Позивач звернувся до військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_3 із заявою про виплату одноразової грошової допомоги в зв`язку з пораненням, пов`язаним з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, до якого додав зафіксовані в останній документи (а.с. 19).
Листом від 14.03.2017 року №5/837с Відповідач-1 повідомив Позивача про повернення заяви та доданих до неї документів без реалізації, оскільки така заява має бути подана не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби та до неї необхідно додати документ, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії) (а.с. 20-21).
Постановою Деснянського районного суду м. Чернігова від 10.04.2017 року у справі №750/2962/17, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 30.05.2017 року, задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_3 та, зокрема, зобов`язано останнього направити на адресу Міноборони України заяву ОСОБА_1 та додані до неї документи про призначення та виплату одноразової грошової допомоги, у зв`язку з встановленням Позивачу ІІІ групи інвалідності, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах де велись бойові дії.
На виконання вимог вказаного судового рішення ІНФОРМАЦІЯ_2 16.06.2017 року направлено на адресу Міноборони України лист №5/2049с із заявою ОСОБА_1 про призначення та виплату одноразової грошової допомоги (а.с. 22).
Листом від 18.07.2017 року №5/2491с Чернігівський ОВК направив на адресу Позивача копію витягу з протоколу засідання комісії Міноборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 07.07.2017 року №73 (а.с. 25).
Зі змісту вказаного протоколу вбачається, що за наслідками розгляду поданих документів Комісія прийняла оформлене п. 8 протоколу від 07.07.2017 року №73 рішення про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги Позивачу, оскільки останнім не подано документ, що свідчить про обставини поранення (а.с. 24).
На підставі встановлених вище обставин, виходячи з системного аналізу приписів ст. ст. 16, 16-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 року №975, суд першої інстанції прийшов до висновку, що оскільки Позивачем були надані Відповідачу-1 всі необхідні документи для призначення одноразової грошової допомоги, підстави для прийняття рішення про відмову у її призначенні та виплаті відсутні.
З таким висновком суду першої інстанції не можна не погодитися з огляду на таке.
Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон) визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
Приписи ч. ч. 6, 8, 9 ст. 16-3 вказаного Закону визначають, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується Міністерством оборони України, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, а також органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві резервістами.
Особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цим Законом, можуть реалізувати його протягом трьох років з дня виникнення у них такого права.
Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.
На виконання вимог даної статті Закону постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 року №975 затверджено Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі Порядок №975).
Так, в абз. 3 п. 2 даної постанови закріплено, що допомога, що не була призначена, призначається і виплачується в установленому законодавством порядку, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги.
Як було встановлено раніше, ІІІ групу інвалідності внаслідок поранення (контузії), пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії, було встановлено Позивачу 02.06.2016 року. Відтак, оскільки саме з датою встановлення особі інвалідності, пов`язаної з виконання обов`язків військової служби законодавство пов`язує виникнення в особи права на отримання одноразової грошової допомоги, до спірних правовідносин підлягає застосуванню нормативні акти, якими дане питання було врегульовано у червні 2016 року.
У контексті наведеного безпідставним є посилання Апелянта на те, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи постанови Центрального комітету КПСС і Ради Міністрів СРСР від 17.01.1983 року №59-27 «Про пільги військовослужбовцям, робітникам та службовцям, що перебувають у складі обмеженого контингенту радянських військ на території Демократичної Республіки Афганістан, та їх сім`ям», яка регулювала відносини щодо виплат у період проходження Позивачем військової служби.
Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 16 Закону одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.
Згідно п. «б» ч. 1 ст. 16-2 Закону одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності III групи (підпункт 4 пункту 2 статті 16 цього Закону).
Так, відповідно до п. 6 Порядку № 975 одноразова грошова допомога призначається і виплачується військовослужбовцю, інвалідність якого настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок зазначених причин, у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності III групи.
Тобто, всупереч помилкових доводів Міноборони України, право на одноразову грошову допомогу у військовослужбовця виникає і у тому разі коли інвалідність настала після звільнення зі служби, але внаслідок захворювання або одержаного каліцтва чи іншого ушкодження здоров`я, яке мало місце в період її проходження.
Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18.11.2014 року у справі №21-446а14.
Згідно п. 11 Порядку № 975 військовослужбовець, військовозобов`язаний та резервіст, якому виплачується одноразова грошова допомога у разі настання інвалідності чи втрати працездатності без встановлення йому інвалідності, подає уповноваженому органу такі документи: заяву про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності чи часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності; довідку медико-соціальної експертної комісії про встановлення групи інвалідності або відсотка втрати працездатності із зазначенням причинного зв`язку інвалідності чи втрати працездатності. До заяви додаються копії: постанови відповідної військово-лікарської комісії щодо встановлення причинного зв`язку поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання; документа, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), зокрема про те, що воно не пов`язане із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження; сторінок паспорта з даними про прізвище, ім`я та по батькові і місце реєстрації; документа, що засвідчує реєстрацію фізичної особи у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків, виданого органом доходів і зборів (для фізичної особи, яка через свої релігійні переконання відмовляється від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків, офіційно повідомила про це відповідний орган доходів і зборів та має відмітку в паспорті громадянина України, - копію сторінки паспорта з такою відміткою).
При цьому, приписи п. 4.8. Положення про організацію в Міністерстві оборони України роботи з обчислення вислуги років для призначення пенсій військовослужбовцям і соціального забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та членів їх сімей, затвердженого Міністерства оборони України від 14.08.2014 року №530, визначають, якщо документів, необхідних для прийняття рішення про виплату одноразової грошової допомоги, немає, уповноважений орган письмово повідомляє заявника та в разі необхідності надає допомогу в їх оформленні.
Отже, вищевказаним Положенням №530 передбачено обов`язок уповноваженого органу щодо письмового повідомлення заявника у разі відсутності документу, необхідного для прийняття рішення про виплату одноразової грошової допомоги.
Разом з тим, матеріали справи не містять жодних повідомлень уповноваженого органу Позивача про факт недостатності документів, доданих до заяви про виплату одноразової грошової допомоги.
Наведеним, на переконання суду апеляційної інстанції, спростовується Апелянта про те, що Позивачем до заяви про виплату йому одноразової грошової допомоги не додано документу, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травами або каліцтва), зокрема про те, що воно не пов`язане із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження.
Крім того, судовою колегією враховується, що згідно п. 21.3 Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 14.08.2008 року №402 (далі Положення №402), причинний зв`язок захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишніх військовослужбовців визначають штатні ВЛК; у колишніх військовослужбовців інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та військових формувань колишнього СРСР, правонаступниками яких вони стали, - штатні ВЛК цих військових формувань та оформлюють протоколом за формою, наведеною в додатку 19.
Пунктом 21.5 вказаного Положення №402 передбачено, що постанови ВЛК про причинний зв`язок захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв приймаються в таких формулюваннях, зокрема:
- «Поранення (контузія, травма, каліцтво), ТАК, пов`язане з виконанням обов`язків військової служби» - якщо поранення (травма, контузія, каліцтво) одержане (крім випадків протиправного діяння), у разі фактичного виконання службових обов`язків під час проходження військової служби в частинах, які не входили до складу діючої армії (п. «б»).
- «Поранення (травма, контузія, каліцтво), одержане в результаті нещасного випадку, ТАК, пов`язане з проходженням військової служби» - якщо воно одержане за обставин, не пов`язаних з виконанням обов`язків, або одержане внаслідок правопорушення (п. «в»).
Причинний зв`язок поранення та інвалідності Позивача, як вже було зазначено раніше, підтверджується поряд з іншим витягом з протоколу Центральної військово-лікарської комісії Міноборони України від 16.05.2016 року №2139. При цьому, у вказаному протоколі не зафіксовано, що поранення пов`язане із вчиненням правопорушення чи є наслідком вчинення дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає безпідставним посилання Апелянта на те, що ОСОБА_1 не було подано документа, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії), зокрема про те, що воно не пов`язане із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження.
Крім того, судовою колегією враховується, що у постанові Деснянського районного суду м. Чернігова від 10.04.2017 року у справі №750/2962/17, яка набрала законної сили, встановлено, що поранення (контузія) отримані Позивачем під час виконання обов`язків військової служби при перебуванні у країнах, де велися бойові дії.
Твердження Відповідача-1 про те, що судом першої інстанції не було враховано, що виплата спірної допомоги не відноситься до компетенції Міноборони України у зв`язку з тим, що Позивач не проходив службу у Збройних Силах України, судовою колегією оцінюється критично з огляду на таке.
Відповідно до пункту 1 Порядку обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №393 від 17.07.1992 року, для призначення пенсій за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ», особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ до вислуги років зараховуються, зокрема, дійсна військова служба у Радянській армії та Військово-Морському Флоті, прикордонних, внутрішніх, залізничних військах, в органах державної безпеки та інших військових формуваннях колишнього СРСР, а також служба в органах внутрішніх справ колишнього СРСР та інші види служби і періоди роботи, які відповідно до законодавства колишнього СРСР зараховувалися до вислуги років для призначення пенсій військовослужбовцям, а також особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ. Вислуга років (у тому числі на пільгових умовах) у цьому випадку обчислюється у порядку, встановленому законодавством колишнього СРСР, якщо цією постановою не передбачено більш пільгових умов зарахування до вислуги років часу служби для призначення пенсій військовослужбовцям та особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ.
Аналіз вищезазначених норм дає підстави для висновку, що законодавцем передбачено прирівнення соціального захисту військовослужбовців військових формувань колишнього СРСР до військовослужбовців Збройних Сил України.
Разом з цим, законодавцем встановлено обов`язок саме Міноборони України на прийняття рішення про виплату одноразової грошової допомоги Позивача у зв`язку із встановленням останньому ІII групи інвалідності, пов`язаної із виконанням обов`язків військової служби під час перебування у країнах, де велися бойові дії.
Крім того, у вже згадуваному вище рішенні Деснянського районного суду м. Чернігова від 10.04.2017 року у справі №750/2962/17 було встановлено, що законодавцем передбачено прирівняння соціального захисту військовослужбовців Радянської армії до військовослужбовців Збройних Сил України.
Посилання Апелянта на те, що Міністром оборони України як головним розпорядником коштів та особою, уповноваженою на прийняття рішення щодо виплати або відмови у виплаті одноразової грошової допомоги, рішення щодо виплати одноразової грошової допомоги не приймалося взагалі, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог щодо зобов`язання Відповідача-1 прийняти відповідне рішення, судовою колегією оцінюється критично з огляду на таке.
Приписами п. 13 Порядку № 975 передбачено, що керівник уповноваженого органу подає у 15-денний строк з дня реєстрації всіх документів розпорядникові бюджетних коштів висновок щодо виплати одноразової грошової допомоги, до якого додаються документи, зазначені в пунктах 10 і 11 цього Порядку.
Розпорядник бюджетних коштів приймає у місячний строк після надходження зазначених документів рішення про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги і надсилає його разом з документами уповноваженому органові для видання наказу про виплату такої допомоги особам, які звернулися за нею, або, у разі відмови, для письмового повідомлення заявника із зазначенням мотивів відмови.
Одноразова грошова допомога виплачується особі шляхом її перерахування уповноваженим органом на рахунок в установі банку, зазначений одержувачем виплати, або через касу уповноваженого органу (п.14 Порядку № 975).
Наказом Міністра оборони України № 168 від 12.04.2007 року «Про організацію роботи та призначення комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби» призначено постійно діючу комісію з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби. До повноважень голови вказаної Комісії, зокрема, віднесено підготовку пропозицій та подання їх Міністру оборони України для прийняття рішення про призначення грошової допомоги та її розміру.
Тобто, зазначеним наказом Міністра оборони України створено відповідну комісію, яка має здійснювати підготовку пропозицій та подавати їх Міністру оборони України для прийняття рішення про призначення грошової допомоги та її розміру.
При цьому, саме за результатами розгляду такої пропозиції комісії Міністр оборони України приймає відповідне рішення (позитивне або негативне).
Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, заява Позивача по виплату одноразової грошової допомоги Комісією з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних виплат була розглянута, однак пропозиції Міністру оборони України для прийняття рішення про призначення грошової допомоги або відмову в її призначенні не надавалося.
Водночас, оскільки заява Позивача Відповідачем-1 не розглянута по суті і не було прийнято уповноваженою особою відповідного рішення, то суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про протиправність рішення Міноборони України, викладеного у п. 8 протоколу засідання комісії від 07.07.2017 року №73, та наявності правових підстав для його скасування.
У контексті наведеного судовою колегією враховується, що спосіб захисту у сфері публічно-правових відносин визначає Позивач та згідно ч. 3 ст. 105 КАС України позов може містити вимоги про зобов`язання відповідача суб`єкта владних повноважень прийняти рішення або вчинити певні дії, утриматися від вчинення певних дій, виконати зупинену чи не вчинену дію тощо.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України у справах, в яких позивач оскаржує протиправні дії чи бездіяльність відповідача у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про зобов`язання відповідача вчинити певні дії. В цьому випадку суд повинен зазначити, яку саме дію повинен вчинити відповідач.
У випадку коли поданих доказів достатньо для того, щоб зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти те чи інше рішення чи зробити ту чи іншу дію суд вправі обрати такий спосіб захисту порушеного права.
Обрана судом форма захисту порушених прав у даному випадку не є втручанням у дискреційні повноваження відповідача.
Втручанням у дискреційні повноваження суб`єкту владних повноважень може бути прийняття судом рішень не про зобов`язання вчинити дії, а саме прийняття ним рішень за заявами заявників замість суб`єкта владних повноважень.
Тобто законодавець передбачив обов`язок суду змусити суб`єкт владних повноважень до правомірної поведінки, а не вирішувати питання, які належать до функцій і виключної компетенції останнього (дискреційні повноваження), тому втручання в таку діяльність є формою втручання в дискреційні повноваження наведеного органу та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.
Згідно судової практики Європейського суду з прав людини (рішення по справі «Олссон проти Швеції» від 24.03.1988 року) запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців, водночас, суди повинні відновлювати порушене право шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень, у тому числі колегіальний орган, прийняти конкретне рішення про надання можливості, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається.
При цьому судовою колегією враховується, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
З урахуванням викладеного судова колегія вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що належним способом захисту, необхідним для поновлення прав Позивача, є зобов`язання Міноборони України призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу внаслідок настання ІІІ групи інвалідності у зв`язку з виконанням обов`язків військової служби у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності.
Щодо твердження Відповідача-1 про непідсудність даної справи місцевому загальному суду як адміністративному, наслідком чого є її розгляд неповноважним судом, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.
Згідно п. 4 ч. 1 ст. 18 КАС України місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні усі адміністративні справи щодо спорів фізичних осіб з суб`єктами владних повноважень з приводу обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 18 КАС України окружним адміністративним судам підсудні адміністративні справи однією зі сторін в яких є орган державної влади, інший державний орган, орган влади Автономної Республіки Крим, обласна рада, Київська, Севастопольська міська рада, їх посадова чи службова особа, крім випадків, передбачених цим Кодексом, та крім справ щодо їх рішень, дій чи бездіяльності у справах про адміністративні проступки та справ, які підсудні місцевим загальним судам як адміністративним судам.
Виходячи з вищевикладеного, справи, в яких однією із сторін є міністерство чи інший центральний орган виконавчої влади, а предметом яких є спори фізичних осіб з суб`єктами владних повноважень з приводу обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, інших соціальних виплат підсудні місцевим загальним судам як адміністративним судам.
Як було встановлено раніше, Позивач просив скасувати рішення Міноборони України щодо непризначення одноразової грошової допомоги та зобов`язати останнє призначити та виплатити Позивачу одноразову грошову допомогу як особі, якій встановлено інвалідність ІІІ групи, що настала внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні у країнах, де велися бойові дії.
Тобто, Позивачем було заявлено позов, предметом якого є призначення соціальних виплат, а стороною - орган державної влади, у зв`язку з чим колегія суддів погоджується з доводами суду першої інстанції про те, що в силу положень п. 1 ч. 2 ст. 18 КАС України дана справа повинна розглядатись місцевим загальним судом як адміністративним.
Наведені висновки узгоджуються з позицією Вищого адміністративного суду України, висловленою, зокрема, в ухвалах від 15.03.2017 року у справі №825/1138/16, від 21.03.2017 року у справі №825/555/16, від 10.07.2017 року у справі №642/1194/17.
Щодо решти висновків суду першої інстанції судова колегія вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ст. 195 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги в разі встановлення під час апеляційного провадження порушень, допущених судом першої інстанції, які призвели до неправильного вирішення справи.
Разом з тим, оскільки таких порушень у ході розгляду справи встановлено не було, а сторони правомірність таких висновків суду першої інстанції під сумнів не ставили, розгляд справи здійснювався у межах апеляційної скарги.
Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
При цьому суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
У відповідності до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів із наведеними висновками суду першої інстанції погодилась, оскільки вони знайшли своє підтвердження в ході апеляційного розгляду справи. Судом було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права. У зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду без змін.
Крім іншого, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 01.11.2017 року задоволено клопотання Міноборони України та відстрочено сплату судового збору за подання апеляційної скарги на постанову Деснянського районного суду м. Чернігова від 02.10.2017 року у розмірі 704,00 грн. до ухвалення судом апеляційної інстанції рішення у даній справі.
Відповідно до ч. 1 ст. 87 КАС України що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Приписи ч. 2 ст. 88 КАС України визначають, що витрати розподіляються між сторонами відповідно до судового рішення у справі, якщо оплату судових витрат розстрочено або відстрочено до ухвалення судового рішення у справі.
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про необхідність стягнення з Відповідача суми відстроченого до ухвалення рішення судового збору у розмірі 704,00 грн.
Керуючись ст. ст. 88, 160, 167, 195, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 КАС України, колегія суддів, -
Апеляційну скаргу Міністерства оборони України залишити без задоволення, а постанову Деснянського районного суду м. Чернігова від 02 жовтня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, - без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення. Касаційна скарга на судові рішення подається в порядку та строки, визначені ст.ст. 211, 212 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк
Судді В.В. Кузьменко
О.І. Шурко