Справа № 466/3694/16-а
Суддя: Мікула Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2017-11-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2017 рокуЛьвів№ 876/9520/17

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Мікули О.І.,

суддів Курильця А.Р., Кушнерика М.П.,

з участю секретаря судового засідання Болюк Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Шевченківського районного суду м.Львова від 20 липня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Шевченківського районного відділу м.Львова Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради про визнання протиправними дій та зобовязання вчинити дії,-

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідачів - Шевченківського районного відділу м. Львова Головного управління державної міграційної служби України у Львівській області, Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, в якому (з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог) просив суд визнати протиправним і такими, що порушили його право на житло, дії Шевченківського районного відділу у м. Львові Головного управління державної міграційної служби України у Львівській області щодо зняття його з реєстрації (прописки) за місцем проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1; зобовязати Шевченківську районну адміністрацію Львівської міської ради здійснити реєстрацію його місця проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1.

Постановою Шевченківського районного суду м.Львова від 20 липня 2017 року у звдоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржувана постанова прийнята з неповним зясуванням обставин, що мають значення для справи, з помилковим застосуванням норм матеріального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки тому факту, що зняття його з реєстрації (прописки) за місцем проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, відбулося з порушенням вимога чинного законодавства, зокрема, Тимчасової інструкції про порядок документування і прописки (реєстрації) громадян затверджену наказом № 66дек МВС України від 03 лютого 1992 року. Крім того, в порушення приписів ст.72 КАС України, відповідачами не надано жодних доказів на підтвердження правомірності своїх дій та рішень. Апелянт звертає увагу на те, що судом першої інстанції не було витребувано матеріалів справи № 2-66/2010, разом з тим, рішенню у цій справі судом надано преюдиціальне значення. Також судом не порівнювались, не досліджувались та не оцінювалися докази, які зявились після набрання законної сили рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 16 квітня 2010 року, а саме: лист Шевченківської районної адміністрації ЛМР №36-2733 від 12 листопада 2014 року про відсутність обовязкового дозволу органу опіки і піклування на зняття ОСОБА_2 з реєстрації місця проживання; довідка ГУ ДМС України №02-05/4829 від 17 березня 2016 року про те, що ОСОБА_3 разом з сином ОСОБА_1 клопотання щодо виїзду за кордон на постійне місце проживання не порушувала; постанова слідчого від 10 червня 2015 року №16/13 у кримінальній справі №0000152, в якій зазначено, що в діях колишнього працівника ЖЕКУ-4Р5 ОСОБА_4 формально вбачаються ознаки кримінального правопорушення щодо можливої виписки неповнолітнього ОСОБА_1; висновок експерта науково -дослідного експертно - криміналістичного центру при ГУМВСУ у Львівській області №6/226 від 28 квітня 2014 року, в якому зазначено про те, що у документі, представленому для експертного дослідження картці прописки наявні зміни первісних записів, зокрема, ці зміни внесені шляхом дописки, закреслювання виправлення та внесення нових даних; первісні записи в документі, в четвертому рядку в графі «Место работы и должность» барвником фіолетового кольору закреслено слово «внук» і нижче нього зліва барвником синього кольору дописано слова «син племінниці» та «Росія»»; відсутній обовязковий дозвіл батька на виписку ОСОБА_1 з квартири; протоколи допиту свідків - мешканців будинку №8 на вул. Хорватській у м.Львові про те, що позивач постійно проживав з народження у квартирі по вул. Хорватська, 8/14 та ніколи нікуди не виїжджав, надані у межах кримінального провадження №0000152 від 24 квітня 2013 року. Вважає, що такими діями порушено його право на житло, порушені також право власності та інші права, так як на той час норми законодавства про прописку породжували усі ці права. Просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою позов задовольнити.

Позивач (апелянт) ОСОБА_1 та представник позивача (апелянта) ОСОБА_3 у судовому засіданні підтримали доводи, викладені в апеляційній скарзі, вважають висновки суду першої інстанції неправильними та необґрунтованими. Просять скасувати оскаржувану постанову та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Представники відповідачів у судове засідання не прибули, про дату, час і місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином, тому суд вважає можливим проведення розгляду справи у їхній відсутності за наявними в справі матеріалами, та на основі наявних у ній доказів.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача (апелянта) та його представника, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково з таких підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 народився 07 березня 1996 року.

29 квітня 1996 року позивач прописаний за місцем проживання своєї матері - ОСОБА_3 за адресою: м.Львів, вул.Хорватська, 8/14, основним квартиронаймачем на той час квартири за цією адресою була ОСОБА_5, яка з 12 січня 1968 року призначена опікуном матері позивача - ОСОБА_3

Позивач ОСОБА_1 та його матір - ОСОБА_3 проживали у цій квартирі як наймачі.

23 липня 1996 року позивач виписаний з квартири за вищевказаною адресою.

04 березня 1997 року ОСОБА_5 набула вказану квартиру у приватну власність на підставі розпорядження голови Шевченківської райдержадміністрації Львівської міської ради №195 від 27 лютого 1997 року «Про передачу квартир у власність мешканців району в частині передачі у приватну власність ОСОБА_5 квартири АДРЕСА_1» та розпорядження виконкому Львівської міської ради № 142 від 04 березня 1997 року № 195 від 27 лютого 1997 року, що підтверджується Свідоцтвом №51091 про право власності на цю квартиру.

Ця квартира перейшла у власність ОСОБА_6 у порядку спадкування після смерті ОСОБА_5, що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, виданим Третьою Львівською держнотконторою 23 січня 2004 року.

Після досягнення позивачем повноліття йому 03 квітня 2012 року Шевченківським РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області виготовлено паспорт громадянина України без відмітки про реєстрацію місця проживання.

09 липня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління ДМС України у Львівській області із заявою про реєстрацію його постійного місця проживання та подав підтверджуючі документи про проживання за вказаною адресою.

Листом Шевченківського РВ ГУ ДМСУ у Львівській області від 19 липня 2014 року позивача повідомлено про те, що для здійснення реєстрації у вищевказаній квартирі йому потрібно подати документи: письмову заяву про реєстрацію місця проживання, документ до якого вносяться відомості про місце реєстрації, квитанцію про сплату державного мита або документ який звільняє від його сплати, талон зняття з реєстрації місця проживання в Україні (у разі зміни місця проживання в межах України), свідоцтво на право власності або ордер, військовий квиток або посвідчення про приписку.

Разом з тим, у позивача відсутній талон зняття з реєстрації місця проживання в Україні, оскільки відповідно до довідки ВГІРФО Шевченківського району від 29 липня 2004 року № 1613-6611 у звязку з закінченням терміну зберігання документи щодо прописки-виписки ОСОБА_1 зі спірної квартири знищені.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що зняття позивача з реєстрації (прописки) за місцем проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, проведено правомірно, з дотриманням Тимчасової інструкції про порядок документування і прописки (реєстрації) громадян затверджену наказом № 66дек МВС України від 03 лютого 1992 року, оскільки при подачі матірю заяви про вибуття на інше постійне місце проживання в іншу країну разом з нею знімалась з реєстрації і її малолітня дитина.

Даючи правову оцінку такому висновку суду першої інстанції колегія суддів виходить з наступного.

Ч.2 ст.19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно з ч.2 ст.4 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Ч.1 ст.17 КАС України передбачає, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму, зокрема, згідно з п.1 ч.2 ст.17 КАС України, на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Таким чином, КАС України регламентує порядок розгляду не всіх публічно-правових спорів, а лише тих, що виникають у результаті здійснення суб'єктом владних повноважень управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів.

Завданням цивільного судочинства, відповідно до ст.1 ЦПК України, є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до вимог ч.1 ст.15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

З матеріалів справи вбачається, що позивач у цій справі звернувся в суд з позовом про визнання протиправними дій відповідача щодо зняття його з реєстрації (прописки) за місцем проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 та зобовязання вчинити дії щодо його реєстрації (прописки) за вказаною адресою, оскільки вважає, що такими діями порушено його право на житло, порушені також право власності та інші права, так як на той час норми законодавства про прописку породжували усі ці права.

Як вбачається з матеріалів справи, квартира АДРЕСА_2 є приватизованою на підставі розпорядження голови Шевченківської райдержадміністрації Львівської міської ради №195 від 27 лютого 1997 року «Про передачу квартир у власність мешканців району в частині передачі у приватну власність ОСОБА_5 квартири АДРЕСА_3» та розпорядження виконкому Львівської міської ради № 142 від 04 березня 1997 року № 195 від 27 лютого 1997 року, що підтверджується Свідоцтвом №51091 від 04 березня 1997 року про право власності на цю квартиру.

Також судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач звернувся в суд з позовом в порядку цивільного судочинства про визнання недійсним та скасування розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності.

Таким чином, колегія суддів вважає, що у спірних правовідносинах вирішення питання щодо визнання притиправними дій в частині прописки (реєстрації) позивача за спірною адресою та зобов'язання вчинити такі дії нерозривно повязане з питанням права користування житлом за вказаною адресою, крім того, сам позивач наголошує на порушенні його право на житло, права власності та інших прав у зв'язку з його випискою.

Тому, враховуючи усе вищенаведене, колегія судів дійшла висновку про те, що, розглядаючи цю справу, суд першої інстанції виходив з того, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів, разом з тим, такий висновок не ґрунтується на правильному застосуванні норм права з огляду на те, що в цьому випадку неоднаково застосовано ст. 6 Конвенції стосовно "суду, встановленого законом". Беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися "судом, встановленим законом" у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі Zand v. Austria від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття "суд, встановлений законом" у частині першій статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)". З огляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, колегія суддів вважає, що спірні правовідносини не містить ознак публічно- правового характеру, оскільки виник спір про право цивільне, а тому і захищати свої права та інтереси особи повинні у способи, визначені законами України, в порядку цивільного судочинства.

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постановах від 01 жовтня 2013 року у справі №21-228а13, від 06 жовтня 2015 року у справі №21-1306а15, а відповідно до вимог ст.244-2 КАС України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Згідно з п.1 ч.1 ст.157 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо її не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

З врахуванням усіх вищенаведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв постанову з порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, у зв'язку з чим постанова суду підлягає скасуванню, а провадження у справі закриттю.

Керуючись ст.157, 160, 195, 196, п.4 ч.1 ст. 198, ст.ст. 203, 205, 206, 254 КАС України, суд,-

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Шевченківського районного суду м.Львова від 20 липня 2017 року у справі №466/3694/16-а скасувати, та прийняти ухвалу, якою провадження у справі закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складання ухвали в повному обсязі шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий О.І. Мікула

Судді: А.Р. Курилець

ОСОБА_7

Повний текст ухвали виготовлено 17 листопада 2017 року.