Справа № 264/3269/17
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2017-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Кузнецов Д.В.
Суддя-доповідач - ОСОБА_1
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2017 року справа №264/3269/17

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Сіваченка І.В.,

суддів Шишова О.О., Чебанова О.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Кальміуського району Маріупольської міської ради на постанову Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 20 вересня 2017 року у справі № 264/3269/17за позовом ОСОБА_2, в інтересах якої діє ОСОБА_3 до Управління соціального захисту населення Кальміуського району Маріупольської міської ради, третя особа - Орган опіки та піклування Кальміуської районної адміністрації Маріупольської міської ради про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернулася до суду із адміністративним позовом, в якому просила визнати протиправними та дискримінаційними дії Управління соціального захисту населення Кальміуського району Маріупольської міської ради (далі Управління), які полягають у припиненні, починаючи з січня 2017 року, адресної допомоги позивачу та її малолітній дитині, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, а також державної допомоги при народженні дитини в розмірі 860,00 гривень; зобов'язати відповідача поновити виплату адресної допомоги ОСОБА_2 та її дитині, ОСОБА_4, та поновити виплату державної допомоги при народженні дитини в розмірі 860,00 гривень негайно після проголошення судового рішення, а також утриматись від подальшого припинення її виплати; виплатити позивачу виниклу заборгованість з соціальних виплат в розмірі 13116 грн. (з адресної допомоги в розмірі 7956 грн., допомоги при народженні дитини в розмірі 5160 грн.)

В обґрунтування свого позову посилається на те, що постійно проживає в ІНФОРМАЦІЯ_2, взята на облік як внутрішньо переміщена особа та з 01 вересня 2016 року по 31 серпня 2019 року їй було призначено допомогу при народженні дитини в розмірі 860,00 гривень щомісячно. Також з листопада 2016 року вона отримувала адресну допомогу на себе в розмірі 442,00 гривні, як на працездатну особу, та на дитину в розмірі 884,00 гривні. Однак, починаючи з січня 2017 року по теперішній час, відповідач перестав здійснювати вищевказані соціальні виплати та в березні 2017 року її письмово повідомили про скасування довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та припинення всіх виплат. Такі дії відповідача вважає незаконними, оскільки не допускала порушень діючого законодавства та перевищення максимально допустимих строків перебування на тимчасово непідконтрольній території Донецької області. Також вважає дії відповідача дискримінаційними, так як положеннями Закону України від 21.11.1992 № 2811-XII «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» (далі Закон № 2811-XII) не передбачено подібних підстав або обмежень для припинення виплат допомоги при народженні дитини.

Відповідач позовні вимоги не визнав, надав письмові заперечення, в яких зазначив, що з 10.05.2016 ОСОБА_2 перебуває на обліку в Управлінні як внутрішньо переміщена особа. Рішенням від 20.10.2016 позивачу призначено державну допомогу при народженні дитини з 01.09.2016 до 31.08.2019 щомісячно в розмірі 860,00 гривень. Також позивачу та її доньки на період з 27.12.2016 до 26.06.2017 призначено допомогу внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання у розмірі 1326,00 гривень. Згодом па підставі отриманих даних з Держприкордонслужби від 03.01.2017 про відсутність ОСОБА_2 на підконтрольній території 66 днів, позивачу були припинені всі соціальні виплати та рішенням від 17.03.2017 було скасовано дії довідок про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб ОСОБА_2 та її доньки, ОСОБА_4

Постановою Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 20 вересня 2017 року у справі № 264/3269/17 позов задоволено повністю.

Визнано протиправними дії Управління щодо скасування довідок про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб ОСОБА_2 та ОСОБА_4

Визнано протиправними дії Управління щодо припинення з січня 2017 року виплати ОСОБА_2 щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, і допомоги при народженні дитини.

Зобов'язано Управління поновити ОСОБА_2 виплату щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, і допомоги при народженні дитини, а також виплатити виниклу заборгованість.

Постанова мотивована тим, що у позивача були достатні обґрунтовані причини для продовження строку її відсутності за місцем проживання понад 60 днів до 66 днів, оскільки позивач має малолітню дитину ІНФОРМАЦІЯ_3, та за наявності військових дій в районі офіційного місця реєстрації позивача в місті Донецьк по вул. Куйбишева, буд. 244, виїзд із маленькою дитиною створював небезпеку для їх життя та здоров'я.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач, з січня 2017 року незаконно зупинив виплату допомоги при народженні дитини і в судовому засіданні не навів законних підстав для обмеження права на отримання вказаної соціальної виплати ОСОБА_2, яка нетривалий час відвідувала окремі райони Донецької області, що не контролюється органами державної влади.

Також, місцевим судом зазначено, що будь-яких підстав для припинення виплати особі допомоги при народженні дитини через скасування довідки про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб вказаний закон не передбачає, що свідчить про незаконність дій відповідача під час безпідставного зупинення виплати державної допомоги ОСОБА_2

Крім того, наявність у позивача статусу внутрішньо переміщеної особи створює для нього на відміну від інших громадян України певні перешкоди в отриманні державної допомоги, яка призначена для підтримки батьків при народженні дитини, та потребує від особи здійснення додаткових дій, не передбачених Законами щодо умов її отримання, а також обмеження у свободі пересування всією територією України.

Не погодившись з таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що постанова місцевого суду є необґрунтованою, винесеною з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим підлягає скасуванню, та просив скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що на підставі отриманих даних з Держприкордонслужби від 03.01.2017 про відсутність ОСОБА_2 на підконтрольній території 66 днів, позивачу були припинені всі соціальні виплати та рішенням від 17.03.2017 було скасовано дії довідок про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб ОСОБА_2 та її доньки, ОСОБА_4 в своїй письмовій заяві від 02.03.2017 ОСОБА_2 не заперечувала свою відсутність на підконтрольній території у період з 27.12.2016 до 26.06.2017 та просила поновити виплати. Проте, у позовній заяві вказує протилежне, та заперечує факт відсутності більш ніж 66 днів. Таким чином, апелянт пославшись на ст. 12 Закону України від 20.10.2014 № 1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (далі Закон № 1706-VII) та враховуючи викладені обставини вважає, що позов ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.

В письмових запереченнях на апеляційну скаргу представником позивача висловлено згоду з висновками місцевого суду та прохання залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Всі особи, які беруть участь у справі, у судове засідання не прибули, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, тому відповідно до п.2 ч.1 ст. 197 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, встановила наступне.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, та її малолітня донька ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, з жовтня 2016 року перебувають на обліку як внутрішньо переміщені особи, що підтверджується відповідними довідками від 04 жовтня 2016 року № та №. Фактичним місцем проживання ОСОБА_2 є місто Маріуполь, Кальміуський район, вул. Алтайська, буд. 30 Рішенням відповідача ОСОБА_2 та її доньки, ОСОБА_4, була призначена допомога внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання в розмірі 1326,00 гривень на період з 27.12.2016 по 26.06.2017, а також ОСОБА_2- допомога сім'ям з дітьми при народженні дитини на період з 01.09.2016 по 31.08.2019 щомісячно в розмірі 860,00 гривень.

З 01 січня 2017 року позивачу була зупинена виплата всіх видів допомоги.

Рішенням Управління №01/1051 від 17 березня 2017 року на підставі інформації Державної прикордонної служби України щодо перетину державного кордону України внутрішньо переміщених осіб з 16.10.2016 по 21.12.2016 дія довідки щодо ОСОБА_2 була скасована.

Згідно письмової інформації з Державної прикордонної служби України від 03.01.2017 ОСОБА_2 в період з 16 жовтня 2016 року по 21 грудня 2016 року (протягом 66 днів) знаходилася на тимчасово непідконтрольній території Донецької області.

Разом з тим, 02 березня 2017 року позивач зверталася із письмовою заявою до Управління праці та соціального захисту населення Кальміуського району Маріупольської міської ради в якій зазначала, що у вказаний період часу була вимушена залишитися у місті Донецьк, оскільки в місті окупації розпочався сильний обстріл та вона із маленькою дитиною не змогла повернутися в строк до 60 днів, через побоювання за своє життя.

При наданні оцінки спірним правовідносинам, суд виходить з наступних положень діючого законодавства.

Оцінюючи спірні правовідносини, суд застосовує положення Конституції України, за якими, в Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (статті 1, 3 Конституції України). Право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел (частина друга статті 46 Основного Закону України) і забезпечується частиною другою статті 22 Конституції України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Для забезпечення дотримання прав та гарантій внутрішньо переміщених осіб на належне існування і отримання ними всіх видів соціальних виплат, які передбачені законодавством, було прийнято Закон № 1706-VII, частиною 2 статті 7 якого передбачено, що Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Місце фактичного проживання внутрішньо переміщеної особи та її державний облік підтверджується довідкою, виданою в органах соціального захисту населення.

Пунктом 3 частиною 2 статті 9 Закону № 1706-VII на внутрішньо переміщену особу покладено обов'язок повідомляти про зміну місця проживання структурний підрозділ з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад за новим місцем проживання протягом 10 днів з дня прибуття до нового місця проживання.

У разі добровільного повернення до покинутого постійного місця проживання внутрішньо переміщена особа зобов'язана повідомити про це структурний підрозділ з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад за місцем отримання довідки не пізніш як за три дні до дня від'їзду.

Статтею 12 Закону № 1706-VII підставою для скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та внесення відомостей про це в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб є обставини, за яких внутрішньо переміщена особа: повернулася до покинутого місця постійного проживання.

Із зазначених положень законодавства слідує, що внутрішньо переміщена особа зобов'язана повідомити про зміну місця свого проживання або повернення до покинутого місця проживання. Проте поняття «повернення до покинутого місця проживання» діючим законодавством не регламентовано та в кожному випадку підлягає окремому визначенню, виходячи із строку перебування особи за лінією зіткнення та підстав і поважності причин тривалого неповернення до місця проживання на території підконтрольній державним органам влади.

Крім того, цією ж статтею 12 Закону № 1706-VII встановлено, що у разі неповідомлення внутрішньо переміщеною особою про її повернення до покинутого місця постійного проживання згідно з абзацом другим пункту 3 частини другої статті 9 цього Закону рішення про скасування дії довідки відповідно до пункту 3 частини першої цієї статті приймається на підставі інформації про тривалу відсутність (понад 60 днів) особи за місцем проживання, яка дає обґрунтовані підстави вважати, що внутрішньо переміщена особа повернулася до покинутого місця постійного проживання.

У разі наявності у внутрішньо переміщеної особи обґрунтованих причин для продовження строку її відсутності за місцем проживання понад 60 днів така особа звертається з відповідною письмовою заявою за місцем проживання до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад. У такому разі строк відсутності внутрішньо переміщеної особи за місцем проживання може бути збільшено до 90 днів.

З наведених положень закону вбачається, що підставою для скасування довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є беззаперечні докази повернення особи до покинутого місця постійного проживання, якими, наразі, може бути факт відсутності за місцем проживання понад 60 днів. Проте за наявності обґрунтованих причин за заявою особи такий строк може бути збільшений до 90 днів.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 єдиний раз була відсутня за місцем свого проживання понад строк в 60 днів, а саме з 16 жовтня 2016 року по 21 грудня 2016 року протягом 66 днів. Тобто перевищила допустимий строк лише на 6 днів та 02 березня 2017 року до прийняття рішення про скасування довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи звернулася до відповідача із письмовою заявою, в якій вказувала про наявність поважних причин відсутності протягом 66 днів в місті Маріуполі та просила відновити виплати і не скасовувати довідки про взяття її на облік як внутрішньо переміщеної особи.

Однак відповідачем 17 березня 2017 року було прийнято рішення про скасування довідок про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб ОСОБА_2 та ОСОБА_4

Дослідивши матеріали справи та зміст поданої ОСОБА_2 заяви до Управління, колегія суддів вважає правильним твердження суду першої інстанції, що у позивача були достатні обґрунтовані причини для продовження строку її відсутності за місцем проживання понад 60 днів до 66 днів, оскільки позивач має малолітню дитину ІНФОРМАЦІЯ_3, та за наявності військових дій в районі офіційного місця реєстрації позивача в місті Донецьку по вул. Куйбишева, буд. 244 виїзд із маленькою дитиною створював небезпеку для їх життя та здоров'я.

Відповідачем безпідставно не було враховано вказаних обставин та незначного строку перевищення відсутності ОСОБА_2 за місцем постійного проживання в місті Маріуполі, і 17 березня 2017 року прийнято неправомірне рішення про скасування дії довідок від 04.10.2016 про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб ОСОБА_2 та ОСОБА_4

У зв'язку із цим дії довідок про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб ОСОБА_2 та ОСОБА_4 та виплата щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, підлягають поновленню, а заборгованість, яка утворилася перед позивачем за період з січня 2017 року, підлягає стягненню в судовому порядку.

В частині позовних вимог про визнання протиправними та дискримінаційними дії відповідача, які полягають у припиненні з січня 2017 року виплати позивачу державної допомоги при народженні дитини суд відзначає наступне.

Так згідно з преамбулою Закону № 2811-XII, зазначений закон відповідно до Конституції України встановлює гарантований державою рівень матеріальної підтримки сімей з дітьми шляхом надання державної грошової допомоги з урахуванням складу сім'ї, її доходів та віку дітей і спрямований на забезпечення пріоритету державної допомоги сім'ям з дітьми у загальній системі соціального захисту населення.

Згідно зі статтею 1 Закону № 2811-XII визначено, що громадяни України, в сім'ях яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Відповідно до статті 3 цього закону одним із видів державної допомоги сім'ям з дітьми є допомога при народженні дитини, яка згідно статті 5 Закону призначається та виплачується органами соціального захисту населення за місцем проживання батьків.

Згідно із статтею 10 Закону допомога при народженні дитини за цим Законом надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною.

Відповідно до статті 11 Закону № 2811-XII допомога батькам при народженні дитини призначається на підставі свідоцтва про народження дитини. Опікунам зазначена допомога призначається на підставі рішення про встановлення опіки.

Для призначення допомоги при народженні дитини до органу праці та соціального захисту населення за умови пред'явлення паспорта або іншого документа, що посвідчує особу, та свідоцтва про народження дитини подається одним з батьків (опікуном), з яким постійно проживає дитина, заява за формою, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, та копія свідоцтва про народження дитини.

Даний перелік документів є вичерпним.

Водночас цією ж статтею передбачено, що виплата допомоги при народженні дитини припиняється у разі: позбавлення отримувача допомоги батьківських прав; відібрання дитини в отримувача допомоги без позбавлення батьківських прав; тимчасового влаштування дитини на повне державне утримання; припинення опіки або звільнення опікуна від його повноважень щодо конкретної дитини; нецільового використання коштів і незабезпечення отримувачем допомоги належних умов для повноцінного утримання та виховання дитини.

Вказаний перелік випадків, за яких припиняється виплата державної допомоги при народженні дитини, є вичерпним та розширеному тлумаченню не підлягає, а інші підзаконні нормативні акти, не можуть бути застосовані під час прийняття рішення про припинення вказаних виплат, оскільки не узгоджуються із спеціальним законом.

Отже, будь-яких підстав для припинення виплати особі допомоги при народженні дитини через скасування довідки про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб вказаний закон не передбачає, що свідчить про незаконність дій відповідача під час безпідставного зупинення виплати державної допомоги ОСОБА_2

Більш того, як зазначено вище, скасування довідки про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб судом в цій справі визнано протиправним.

Крім того, пред'явлення додаткових вимог до особи, яка звернулася із заявою про виплату допомоги, або вимагання інших документів не передбачено вказаним законом, який є спеціальним нормативним актом в порівнянні з іншими законами або підзаконними нормативними актами.

Застосування інших нормативних актів, які обмежують право позивача на отримання державної допомоги при народженні дитини, за ознаками місця проживання, пересування або перебування, в тому числі в окремих районах Донецької області тимчасово непідконтрольних органам державної влади є порушенням конституційних прав особи та дискримінацією за вказаними ознаками.

Згідно статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, встановлено, що відповідач, з січня 2017 року незаконно зупинив виплату допомоги при народженні дитини і в судовому засіданні не навів законних підстав для обмеження права на отримання вказаної соціальної виплати ОСОБА_2, яка нетривалий час відвідувала окремі райони Донецької області, що не контролюється органами державної влади.

З урахуванням викладеного, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Статтею 200 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на наведене, судова колегія дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. У звязку з викладеним доводи апеляційної скарги не приймаються до уваги, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін.

Керуючись статтями 24, 184, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Кальміуського району Маріупольської міської ради залишити без задоволення.

Постанову Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 20 вересня 2017 року у справі № 264/3269/17за позовом ОСОБА_2, в інтересах якої діє ОСОБА_3 до Управління соціального захисту населення Кальміуського району Маріупольської міської ради, третя особа - Орган опіки та піклування Кальміуської районної адміністрації Маріупольської міської ради про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили.

Головуючий суддя І.В.Сіваченко

Судді О.О.Шишов

ОСОБА_5