Справа № 817/1076/17
Суддя: Щербаков В.В.
Дата ухвалення: 2017-11-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

07 листопада 2017 р.Р і в н еСправа №817/1076/17

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Щербакова В.В., за участю секретаря судового засідання Сисун Н.В., сторін та інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: ОСОБА_1, представник ОСОБА_2,

відповідача: представник ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доГоловного управління Національної поліції в Рівненській області
про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Рівненській області (далі ГУНП в Рівненській області) про визнання протиправними та скасування наказів від 22.06.2017 №662 в частині притягнення до дисциплінарної відповідальності капітана поліції ОСОБА_1, від 23.06.2017 №143о/с в частині звільнення капітана поліції ОСОБА_1, поновлення на службі в поліції на посаді старшого оперуповноваженого відділу кримінальної поліції Рівненського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Рівненській області з 24.06.2017, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 24.06.2017 по день поновлення.

Позов обґрунтований тим, що оспорювані накази є протиправними та такими, що винесені з порушенням норм чинного законодавства.

У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги повністю та суду пояснили, що оспорювані накази про звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції є протиправними, оскільки притягнення його до дисциплінарної відповідальності здійснено без доведення вини особи. Вказали на те, що підставами для притягнення до дисциплінарної відповідальності є повне доведення вини особи в ході службового розслідування, метою якого і є саме з'ясування обставин вчинення дисциплінарного порушення, уточнення ступеня вини особи, а також виключно фактичні дані, що свідчать про реальну наявність у діях особи рядового або начальницького складу ознак дисциплінарного проступку, зокрема протиправної поведінки, шкідливих наслідків та причинного зв'язку між ним і дією (бездіяльністю) порушника дисципліни. Зазначили, що дисциплінарне стягнення було накладено на позивача у звязку із оголошенням йому повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення. Внаслідок чого, позивача звільнено зі служби в Національній поліції на підставі п.6 ч.1 ст.77 Закону України Про Національну поліцію. Як на підставу для обґрунтування позовних вимог зазначили, що відповідач допустив процедурні (процесуальні) порушення при винесенні оскаржуваних наказів, оскільки притягнув до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення передчасно, адже таке рішення відповідачем прийняте в супереч вимогам порядку проведення службових розслідувань без доведення вини. Крім того, в силу вимог ст.62 Конституції України та ст.17 КПК України сам по собі факт порушення кримінального провадження стосовно ОСОБА_1, не свідчить про доведеність його вини у вчиненні злочину. Таким чином, вважають звільнення позивача незаконним, оскільки оспорювані накази прийняті не тільки в супереч вимогам Закону України Про Національну поліцію та Закону України Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України, які є спеціальними законами у питанні проходження позивачем публічної служби, а і вимогам антикорупційного законодавства України. Відтак, з 24.06.2017 він перебуває у вимушеному прогулі. Просили позовні вимоги задовольнити повністю.

Відповідач, ГУНП в Рівненській області, позов не визнав з підстав, викладених у письмових запереченнях.

У судовому засіданні представник відповідачів проти позову заперечила, надавши пояснення, тотожні письмовим запереченням. Зокрема, вказала, що позивач вчинив кримінальний проступок, який є підставою для звільнення зі служби у поліції, а відтак оскаржувані накази є обґрунтованими та такими, що прийняті в межах чинного законодавства України. Загалом подія, яка призвела до службового розслідування, стала можливою внаслідок особистих негативних якостей позивача, свідомого ігнорування ним норм Закону України Про Національну поліцію, Закону України Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України, антикорупційного законодавства та відповідних інструкцій при проходженні служби в Національній поліції, які призвели до порушення ним службової дисципліни, що виразилось у недотриманні вимог антикорупційного законодавства України, та як наслідок до дисциплінарного проступку. Більше того, сам факт повідомлення позивачу про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.368 КК України підриває авторитет органів Національної поліції України. Зазначила, що положення ч.1 ст.77 Закону №580-VIII визначають дві різні та самостійні підстави звільнення поліцейського, зокрема, у звязку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України (п.6), та у разі набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, повязаного з корупцією, або кримінального правопорушення (п.10). Відтак, відсутність, на момент виникнення спірних правовідносин, судового рішення відносно позивача жодним чином не спростовує наявності чи відсутності у його діях складу дисциплінарного проступку та правомірності його звільнення зі служби. Оскільки звільненню позивача передувало саме рішення керівника, за наслідками службового розслідування, то підстави для скасування наказів відсутні. Просила у задоволенні позовних вимог відмовити.

Заслухавши позивача та представників сторін, повно і всебічно зясувавши всі обставини справи в їх сукупності на підставі чинного законодавства, перевіривши їх дослідженими у судовому засіданні доказами, суд вважає, що позов підлягає до задоволення повністю з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 1987р.н., з 03.08.2005 по 06.11.2015 проходив службу в органах внутрішніх справ України, а з 07.11.2015 службу в Національній поліції України (а.а.с.11-15). З 29.04.2016 на посаді старшого оперуповноваженого відділу кримінальної поліції Рівненського відділу поліції ГУНП в Рівненській області, з присвоєним спеціальним званням - капітан поліції (М-166686) (а.с.16).

23.06.2017, на підставі наказу ГУНП в Рівненській області від 22.06.2017 №662 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» та відповідно до п.6 ч.1 ст.77 Закону України Про Національну поліцію від 02.07.2015 №580-VIII (далі Закон №580-VIII), наказом ГУНП в Рівненській області за №143о/с звільнено зі служби в поліції капітана поліції ОСОБА_1, з постановкою на військовий облік у запас Збройних Сил України (а.а.с.17, 24-29).

Вважаючи оспорювані накази протиправними, ОСОБА_1 звернувся до суду з відповідним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, які виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України, визначено Законом №580-VIII, який набув чинності 07.11.2015.

Відповідно до положень ст.1 Закону №580-VIII, Національна поліція України (далі - поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку, діяльність якої спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом.

Згідно з положеннями ст.17 Закону №580-VIII, поліцейським є громадянин України, який склав присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.

Поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється, зокрема, у звязку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України (п.6 ч.1 ст.77 Закону №580-VIII).

Відповідно до ч.2 ст.19 Закону №580-VIII, підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом.

Згідно зі ст.9 Прикінцевих та перехідних положень Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв'язку з прийняттям Закону України Про Національну поліцію від 23.12.2015 №901-VIII, до набрання чинності Законом України Про Дисциплінарний статут Національної поліції поширено на поліцейських дію Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, затвердженого Законом України Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України від 22.02.2006 №3460-IV (далі - Дисциплінарний статут №3460-IV), яким визначається сутність службової дисципліни, обов'язки осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ України стосовно її дотримання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, порядок і права начальників щодо їх застосування, а також порядок оскарження дисциплінарних стягнень.

Так, відповідно до ст.1 Дисциплінарного статуту №3460-IV, службова дисципліна - дотримання особами рядового і начальницького складу Конституції і законів України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів та інших нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, підпорядкованих йому органів і підрозділів та Присяги працівника органів внутрішніх справ України.

Статтею 2 Дисциплінарного статуту №3460-IV передбачено, що дисциплінарний проступок - це невиконання чи неналежне виконання особою рядового або начальницького складу службової дисципліни.

Вимогами ст.7 Дисциплінарного статуту №3460-IV встановлено, що службова дисципліна України базується на високій свідомості та зобов'язує кожну особу рядового і начальницького складу, зокрема дотримуватися законодавства, неухильно виконувати вимоги Присяги працівника органів внутрішніх справ України, статутів і наказів начальників, з гідністю і честю поводитися в позаслужбовий час, бути прикладом у дотриманні громадського порядку, припиняти протиправні дії осіб, які їх учиняють.

Аналіз наведених положень Дисциплінарного статуту №3460-IV є підставою для висновку про те, що службова дисципліна полягає у виконанні (дотриманні) законодавчих та підзаконних актів із питань службової діяльності та бездоганному і неухильному додержанні порядку і правил, що такими нормативними актами передбачені.

Відповідно до п.6 ст.12 Дисциплінарного статуту №3460-IV, на осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ за порушення службової дисципліни може накладатися такий вид дисциплінарного стягнення, як звільнення з органів внутрішніх справ.

Згідно зі ст.14 Дисциплінарного статуту №3460-IV, з метою з'ясування всіх обставин дисциплінарного проступку, учиненого особою рядового або начальницького складу, начальник призначає службове розслідування.

Порядок проведення службового розслідування встановлюється міністром внутрішніх справ України (ч.4 ст.14 Дисциплінарного статуту №3460-IV).

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 12.03.2013 №230 затверджено Інструкцію про порядок проведення службових розслідувань в органах внутрішніх справ України, що зареєстрована в Міністерстві юстиції України 02.04.2013 за №541/23073 (далі - Інструкція №230).

Пунктом 2.1 Інструкції №230 передбачено, що підставами для проведення службового розслідування є порушення особами рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ України службової дисципліни, у тому числі скоєння кримінальних або адміністративних правопорушень, знищення або втрата службових документів, доручених або охоронюваних матеріальних цінностей, вчинення особами рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ України діянь, які порушують права і свободи громадян, службову дисципліну, інші події, пов'язані із загибеллю (смертю) осіб РНС (рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ України) чи їх травмуванням (пораненням), а також події, які сталися за участю осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ України і можуть викликати суспільний резонанс.

Службове розслідування проводиться уповноваженим на те начальником у разі, зокрема, реєстрації в Єдиному реєстрі досудових розслідувань відомостей про скоєне особою РНС кримінальне правопорушення (пп.2.2.2 п.2.2 Інструкції №230).

Відповідно до п.2.6 Інструкції №230, підставою для проведення службового розслідування є належним чином письмово оформлений наказ уповноваженого на те начальника.

Так, на підставі наказу ГУНП в Рівненській області від 29.05.2017 №845 (а.с.71), уповноваженими особами відповідача проведено службове розслідування щодо вчинення неправомірних дій окремими працівниками Рівненського відділу поліції ГУНП в Рівненській області, за наслідками якого 22.06.2017 складено висновок (а.а.с.72-77).

Підставами для проведення службового розслідування стало саме проведення Слідчим відділом прокуратури Рівненської області досудового розслідування кримінального провадження, зареєстрованого 23.05.2017 в Єдиному державному реєстрі досудових розслідувань за №00000089, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України, стосовно працівників Рівненського відділу поліції ГУНП в Рівненській області за фактом вимагання, поєднаного з протиправним використання наданих їм службових повноважень та повязаних з цим можливостей з метою одержання неправомірної вигоди для себе.

Згідно з вказаним висновком, у ході проведення службового розслідування встановлено, що 26.05.2017, під час проведення досудового розслідування кримінального провадження №0000089, Слідчим відділом прокуратури Рівненської області затримано ОСОБА_1, якому 27.05.2017 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України. 28.05.2017 щодо ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою із альтернативою внесення застави.

ОСОБА_1 від надання пояснень відмовився, посилаючись на статтю 63 Конституції України.

Опитана з даного приводу громадянка ОСОБА_4 повідомила про момент затримання позивача працівниками прокуратури та СБУ, а більше по даному факту на вказаній стадії розслідування кримінального провадження нічого повідомити не може, оскільки це є таємницею слідства.

Опитаний заступник начальника ВКП Рівненського ВП ГУНП в Рівненській області капітан поліції ОСОБА_5, в своїх поясненнях звертає особливу увагу на те, що основною вимогою атестації працівників поліції є знання Закону України «Про запобігання корупції». ОСОБА_1 тестування склав успішно, а тому, на його думку, інкриміноване позивачу порушення є сфабрикованим.

Положеннями ст.14 Дисциплінарного статуту №3460-IV передбачено, що при визначенні виду дисциплінарного стягнення мають враховуватися тяжкість проступку, обставини, за яких його скоєно, заподіяна шкода, попередня поведінка особи та визнання нею своєї вини, її ставлення до виконання службових обов'язків, рівень кваліфікації тощо (ч.10).

При цьому, звільнення осіб рядового і начальницького складу з органів внутрішніх справ як вид стягнення є крайнім заходом дисциплінарного впливу (ч.15).

Висновок службового розслідування не містить жодних посилань на будь-яке дослідження вказаних вище складових.

Разом з тим, даний висновок місить посилання на абз.1 п.5.4 Інструкції №230, згідно з яким, якщо вину особи РНС повністю доведено, начальник приймає рішення про її притягнення до дисциплінарної відповідальності та визначає вид дисциплінарного стягнення.

Проте, всупереч вакзаній нормі, в основу такого висновку комісія покладає не повністю доведену вину позивача, а сам факт повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України, зазначаючи, що такий факт підриває авторитет органів Національної поліції України, імя та статус як діючого поліцейського.

Суд вважає за необхідне зазначити, що кримінальне правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України, є кримінально караною дією, що підлягає встановленню за наслідками кримінального провадження і доведення вини особи.

При цьому, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, як подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), так і винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення (ст.94 КПК України). Відтак, затримання особи за вчинення кримінального правопорушення чи злочину та повідомлення їй про підозру у його вчиненні не є доказами винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення, оскільки відповідальність осіб має індивідуальний характер, який належить встановити.

Згідно зі ст.62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов'язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку (ч.2). В розумінні Європейського суду з прав людини, викладеного у рішенні Суду від 06.12.1988 у справі «Барбера, Мессегуе і Джабардо проти Іспанії», принцип презумпції невинуватості полягає в тому, що тягар доведення вини обвинуваченого покладається виключно на обвинувачення, а всі сумніви повинні тлумачитися на його користь. При цьому, принцип презумпції невинуватості є обовязковим не лише для органів досудового розслідування чи судів, а й для будь-яких інших субєктів владних повноважень. Поширюється він не лише на прийняття такими субєктами певних рішень, а й на публічні висловлювання певних посадових осіб. Зокрема, в рішенні від 10.02.1995 у справі «Аллене де Рібемон проти Франції», де заявник скаржився на порушення презумпції невинуватості міністром внутрішніх справ, який зробив публічну заяву з твердженням про винуватість заявника. У даному рішенні, Суд вказує на те, що заява про винуватість, з однієї сторони, спонукала громадськість повірити в неї, а з іншої випереджало оцінку фактів справи компетентними суддями. Отже, порушення статті 6 пункту 2 мало місце. Таким чином, сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою. Він обов'язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших органів держави, відтак жодна посадова особа не може навіть називати людину винуватою, підміняючи таким чином «доведення вини відповідно до закону», та перебираючи на себе функцію суду.

Однак, пунктом 4 висновку службового розслідування від 22.06.2017, комісією рекомендовано звільнити позивача зі служби в Національній поліції у звязку з порушенням службової дисципліни, що виразилась у недотриманні вимог антикорупційного законодавства України, обмежень, повязаних з проходженням служби в Національній поліції України, що у свою чергу, призвело до вступу в неділові відносини з цивільними особами шляхом використання свого службового становища та повязаних з цим можливостей з метою одержання неправомірної вигоди, а також невжитті відповідних заходів при надходженні пропозиції щодо надання йому матеріальних цінностей у вигляді грошових коштів без законних на те підстав.

Така позиція комісії суперечить положенням статті 65 Закону України «Про запобігання корупції» від 14.10.2014 №1700-VII (далі Закон №1700-VII), згідно з якою особа, якій повідомлено про підозру у вчиненні нею злочину у сфері службової діяльності, підлягає відстороненню від виконання повноважень на посаді в порядку, визначеному законом (ч.5). При цьому, притягнення до дисциплінарної відповідальності підлягає особа, яка вчинила корупційне правопорушення або правопорушення, повязане з корупцією, однак судом не застосовано до неї покарання або не накладено на неї стягнення у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, повязаними з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, або такою, що прирівнюється до цієї діяльності (ч.2).

Таким чином, доказом вчинення особою корупційного правопорушення може бути лише обвинувальний вирок суду або постанова у справі про вчинення адміністративного правопорушення, які набрали законної сили, а також, відповідно до положень статті 59 Закону №1700-VII, відомості про осіб, яких притягнуто до кримінальної, адміністративної, дисциплінарної або цивільно-правової відповідальності за вчинення корупційних або повязаних з корупцією правопорушень, внесених до Єдиного державного реєстру осіб, які вчинили корупційні або повязані з корупцією правопорушення.

Вирок суду чи постанова у справі про вчинення адміністративного правопорушення, які б набрали законної сили на момент виникнення спірних правовідносин, або відомості з Єдиного державного реєстру осіб, які вчинили корупційні або повязані з корупцією правопорушення відносно позивача не знайшли свого відображення у матеріалах справи. Матеріали справи містять лише ухвалу слідчого судді Рівненського міського суду від 30.05.2017 у справі №569/8280/17 застосовано захід забезпечення кримінального провадження №00000089 у вигляді відсторонення ОСОБА_1 від посади старшого оперуповноваженого відділу кримінальної поліції Рівненського відділу поліції ГУНП в Рівненській області строком на 2 місяці (а.а.с.82-83).

Відтак, висловлюючи позицію щодо звільнення позивача зі служби в Національній поліції у звязку з порушенням службової дисципліни, що виразилась у недотриманні вимог антикорупційного законодавства України, комісія фактично визнала ОСОБА_1 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України, в той час, як у кримінальному провадженні №0000089 він перебуває лише в статусі підозрюваного. Тобто комісія приймаючи таке рішення діяла без врахування положень Закону №1700-VII та фактично перебрала на себе функції суду чим, всупереч вимогам ст.62 Конституції України, порушила принцип презумпції невинуватості.

Викладене свідчить про відсутність підстав для застосування до позивача п.6 ч.1 ст.77 Закону №580-VIII, оскільки дисциплінарне стягнення було застосовано за відсутності обставин, встановлених відповідно до чинного законодавства України, тобто передчасно.

При цьому, суд не погоджується з позицією відповідача про те, що положення ч.1 ст.77 Закону №580-VIII визначають дві різні та самостійні підстави звільнення, зокрема, у звязку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України (п.6), та у разі набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, повязаного з корупцією, або кримінального правопорушення (п.10). Оскільки категорія корупційних злочинів несе собою серйозний характер та посилену відповідальність за їх вчинення, а відтак особливість їх розгляду потребує посиленого з'ясування всіх обставин з врахуванням вимог спеціального антикорупційного законодавства.

Таким чином, органи Національної поліції при вирішенні питання звільнення поліцейського з підстав порушення ним службової дисципліни, що виразилась у недотриманні вимог антикорупційного законодавства України, не наділені повноваженнями застосовувати положення Закону №580-VIII ігноруючи вимоги Закону №1700-VII.

Так, враховуючи положення спеціального законодавства у питанні проходження поліцейським публічної служби та спеціального антикорупційного законодавства, загальними підставами припинення служби в поліції за вчинення корупційного діяння є саме набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, повязаного з корупцією, або кримінального правопорушення (п.10 ч.1 ст.77 Закону №580-VIII), в той час, як реалізація дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України (п.6 ч.1 ст.77 Закону №580-VIII), спеціальною підставою, яка застосовується лише у разі незастосування судом до поліцейського покарання або стягнення за вчинення такого діяння (ч.2 ст.65 Закону №1700-VII).

З огляду на викладене, суд вважає, що дисциплінарне стягнення було застосовано до позивача з порушенням порядку накладання такого дисциплінарного стягнення, що є підставою для визнання протиправним та скасування не лише наказу про накладення такого стягнення, а і наказу про звільнення позивача зі служби в поліції.

Питання, пов'язані із прийняттям (обранням, призначенням) громадян на публічну службу, її проходженням та звільненням із неї (її припиненням), урегульовані спеціальним законодавством, зокрема, Законом №580-VIII, який є спеціальним законом у питанні проходження позивачем публічної служби. Тому, за загальним правилом, під час вирішення справ цієї категорії пріоритетними є норми спеціальних законів. Трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних правовідносин, або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Такий висновок суду узгоджується з позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 17.02.2015 у справі №21-8а15.

Оскільки нормами Закону №580-VIII не врегульовані питання процедури поновлення на посаді поліцейських, звільнення яких визнано судом незаконним, суд згідно з положеннями ст.9 КАС України вважає за необхідне застосувати до спірних правовідносин положення КЗпП України.

Так, відповідно до ч.1 ст.235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у звязку з повідомленням про порушення вимог Закону України Про запобігання корупції іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Таким чином, суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 підлягає поновленню на тій посаді та у тому органі, з якого він був протиправно звільнений, з 24.06.2017.

Разом з тим, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу (ч.2 ст.235 КЗпП України).

Згідно з приписами ст.256 КАС України, негайно виконуються постанови суду, зокрема, про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Відповідно до п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі Порядок №100), у разі визнання середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (п.8 Порядку №100).

Згідно з довідкою ГУНП в Рівненській області від 06.09.2017 №1133 (а.с.61), що середньомісячний розмір грошового забезпечення (заробітна плата) ОСОБА_1 на день звільнення становить 8027,50грн., а середньоденний розмір грошового забезпечення (заробітна плата) 263,20грн.

Вимушений прогул позивача з 24.06.2017 по день постановлення судового рішення 07.11.2017 становить 4 місяці та 9 днів, а відтак, сума середнього заробітку, належна до виплати ОСОБА_1 за час вимушеного прогулу становить 34478,80грн. [(8027,50 х 4) + (263,20 х 9)].

Відповідно до п.3 Порядку №100, усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Згідно з п.171.1 ст.171 Податкового кодексу України, особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку. Податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобовязаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу (пп.168.1.1 п.168.1 ст.168 Податкового кодексу України).

Оскільки справляння і сплата податку з доходів громадян є відповідно обов'язком роботодавця, а не працівника, то сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу 34478,80грн., визначена без утримання такого податку та інших обов'язкових платежів, які повинен утримати та сплатити за працівника роботодавець.

Частиною 1 статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З огляду на викладене, суд приходить вважає, що ГУНП в Рівненській області, всупереч вимогам КАС України, не доведено правомірності прийняття оспорюваних наказів, а тому адміністративний позов підлягає до задоволення повністю.

Відповідно до ч.1 ст.94 КАС України, суд присуджує на користь позивача понесені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Разом з тим, відповідно до положень ст.256 КАС України, судом допускається негайне виконання судового рішення в частині поновлення позивача на роботі та в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Рівненській області від 22.06.2017 №662 в частині притягнення до дисциплінарної відповідальності капітана поліції ОСОБА_1.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Рівненській області від 23.06.2017 №143о/с в частині звільнення капітана поліції ОСОБА_1 зі служби в поліції.

Поновити ОСОБА_1 на службі в поліції на посаді старшого оперуповноваженого відділу кримінальної поліції Рівненського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Рівненській області з 24.06.2017.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Рівненській області () на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1) середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24.06.2017 по 07.11.2017 в сумі 35268,40грн. (тридцять п'ять тисяч двісті шістдесят вісім гривень сорок копійок).

Постанову суду в частині поновлення ОСОБА_1 на службі в Національній поліції з 24.06.2017 та в частині стягнення із Головного управління Національної поліції в Рівненській області () на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1) середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць 8027,50грн. (вісім тисяч двадцять сім гривень п'ятдесят копійок) звернути до негайного виконання.

Присудити на користь позивача ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень Головного управління Національної поліції в Рівненській області судовий збір в сумі 1280,00грн. (одна тисяча двісті вісімдесят гривень).

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Житомирського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Щербаков В.В.