Справа № 807/1424/16
Суддя: Качмар Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2017-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

14 листопада 2017 рокуЛьвів№ 876/10507/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Качмара В.Я.,

суддів - Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

при секретарі судового засідання - Куціль С.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за його позовом до Головного управління Державної міграційної служби в Закарпатській області та Управління Служби безпеки України в Закарпатській області про визнання протиправними та скасування рішень, -

ВСТАНОВИВ:

Ще у жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби в Закарпатській області (далі - ДМС) та Управління Служби безпеки України в Закарпатській області (далі - УСБУ) в якому, з урахуванням неодноразово уточнених позовних вимог, просив:

скасувати рішення керівника ДМС ОСОБА_2 про відмову у видачі посвідки на тимчасове проживання в Україні у зв'язку із працевлаштуванням на Товаристві з обмеженою відповідальністю «Юридична компанія «Сибур» (далі - ТОВ) від 12.07.2016 №5.1./7741 (далі - Рішення);

зобов'язати ДМС видати позивачу посвідку на тимчасове проживання в Україні;

визнати незаконними протокол про адміністративне правопорушення від 26.09.2016 серії ПР МЗК №029360 та прийняту на його основі постанову про накладення адміністративного стягнення від 26.09.2016 серії ПР МЗК №029360;

визнати незаконним та скасувати рішення завідувача сектору організації запобігання нелегальній міграції, реадмісії та видворення управління у справах іноземців та осіб без громадянства ДМС ОСОБА_3 про примусове повернення з України громадянина Російської Федерації (далі - РФ) ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 від 26.09.2017 №37 (далі - Рішення №37).

01.11.2017, позивачем до суду апеляційної інстанції було подано заяву про вжиття заходів забезпечення позову шляхом призупинення дії Рішення №37 відповідно до якого останнього було вирішено примусово повернути за межі України із забороною в'їзду на її територію строком на три роки. Вважає Рішення №37 протиправним та прийнятим з порушенням його прав, свобод та інтересів. Подана заява мотивована тим, що він уже неодноразово звертався до суду першої інстанції з подібними заявами (03.10.2016, 06.12.2016; т.1 а.с.6-13, 160-161) за наслідками розгляду яких йому відмовлено. Зазначає, що на виконання Рішення №37 його уже було депортовано до РФ чим поставлено під загрозу не тільки його життя і здоров'я, але і його близьких родичів. Просить також шляхом забезпечення позову зобов'язати співробітників будь-яких державних органів та установ України не вчиняти жодних дій по підготовці, ініціюванню та виконанню Рішення №37 до вступу в законну силу рішення суду по справі №807/1424/16 (апеляційне провадження 876/10505/17 в межах якого переглядається постанова Закарпатського окружного адміністративного суду від 12 липня 2017 року (далі - Постанова- 1), якою у задоволенні вище заявлених позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено; т.2 а.с.171-177).

ДМС у письмовому запереченні вважає клопотання про забезпечення позову безпідставним та таким, що не підлягає повторному розгляду і просить у його задоволенні відмовити.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з'явились, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином. А тому, апеляційний суд, відповідно до ч.1 ст.41 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС), вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши доводи заяви про забезпечення адміністративного позову, апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення такої.

Матеріалами справи підтверджується те, що Рішенням №37 було вирішено примусово повернути за межі України громадянина РФ ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1; зобов'язати його покинути територію України у термін до 28.09.2016; заборонити в'їзд на територію України строком на три роки (т.1 а.с.75-76).

З огляду на те, що позивачем у строк не виконано Рішення №37 ДМС, посилаючись на приписи ст.30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», звернулась до суду з позовом про прийняття рішення про примусове видворення за межі України.

Постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 жовтня 2016 року у справі №308/10291/16-а, яка залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 10 січня 2017 року, примусово видворено за межі України ОСОБА_1 (т.1 а.с.163-168, відокремлені матеріали а.с.185-190). Вказані рішення набрали законної сили.

Відповідно до вимог ст.117 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) суд за клопотанням позивача або з власної ініціативи може постановити ухвалу про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також якщо очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень.

Із аналізу ст.117 КАС слідує, що заходи забезпечення позову повинні відповідати і бути співрозмірними заявленим позовним вимогам, повинні бути безпосередньо пов'язаними з предметом спору, необхідними і достатніми для забезпечення виконання судового рішення.

Також при розгляді клопотання про вжиття заходів забезпечення позову суд повинен дати оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості й адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників процесу; наявності зв'язку між конкретним видом, що застосовується для забезпечення позову, і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий вид забезпечення забезпечити фактичне виконання рішення суду у разі його задоволення; імовірності виникнення утруднень для виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; необхідності у зв'язку із вжиттям заходів запобігти порушенню прав та інтересів інших осіб, в тому числі, й осіб, які не приймають участь у розгляді справи.

Оцінюючи в сукупності вищевикладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що в основу поданої позивачем заяви фактично покладені доводи позовних вимог, через що задоволення такої заяви призведе до фактичного перегляду апеляційним судом до часу призначеного апеляційного розгляду справи у судовому засіданні в певній частині Постанови- 1 без розгляду справи, що не відповідає меті застосування правового інституту забезпечення позову.

Потрібно зазначити, що Рішення №37 було спрямоване на надання можливості позивачеві добровільно у строк, що у ньому вказаний покинути територію України. А так як, вимоги за цим Рішенням не були виконанні, то відповідач у передбачений законом спосіб звернувся до суду з позовом про прийняття рішення про примусове видворення ОСОБА_1 з України. Тобто, станом на час задоволення судом позову про видворення, Рішення №37 не було виконано та реалізовано, втратило будь-яку силу, оскільки примусове повернення іноземця в країну походження здійснювалося на підставі уже іншого рішення, а саме рішення суду.

Таким чином, станом на момент звернення позивача із заявою про забезпечення позову, оскаржуване ним Рішення №37 жодним чином не становило очевидної небезпеки заподіяння шкоди його правам та інтересам.

Відтак, враховуючи, що заявником не підтверджено очевидної небезпеки заподіяння шкоди його правам, свободам та інтересам до перегляду Постанови- 1 в апеляційному порядку та ухвалення за наслідками такого розгляду відповідного рішення в адміністративній справі, апеляційний суд приходить до переконання про відсутність підстав для задоволення заяви про вжиття заходів забезпечення позову, оскільки такі не являються необхідними на даний момент, а порушені на думку позивача його права, в разі якщо суд вирішить справу у його користь, будуть в повній мірі відновлені судовим рішенням без жодних додаткових заходів для цього.

Згідно приписів ч.1 ст.71 КАС кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення заяви позивача про забезпечення позову.

Керуючись статтями 117, 118, 158-160, 254 КАС, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, а у разі складення в повному обсязі відповідно до ч.3 ст.160 КАС - з дня складення в повному обсязі.

Головуючий суддя В. Я. Качмар
судді Гінда О. М.
Ніколін В. В.

Повний текст виготовлений 20 листопада 2017 року.