Справа № 808/1028/17
Суддя: Семененко Я.В.
Дата ухвалення: 2017-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

808/1028/17

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

14 листопада 2017 року

справа № 808/1028/17

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Семененка Я.В.

суддів: Бишевської Н.А. Добродняк І.Ю

за участю секретаря судового засідання: Комар Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "МЕТІНВЕСТ-ПРОМСЕРВІС"

на постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 07 вересня 2017 року по справі № 808/1028/17 за позовом Запорізького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до товариства з обмеженою відповідальністю "МЕТІНВЕСТ-ПРОМСЕРВІС" про стягнення суми адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів,-

в с т а н о в и В:

Запорізьке обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулося до суду з адміністративним позовом про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю "МЕТІНВЕСТ-ПРОМСЕРВІС" адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2016 році у розмірі 10822355,03 грн. В обґрунтуванні заявлених вимог посилався на те, що середньооблікова кількість штатних робітників, що працювали на ТОВ "МЕТІНВЕСТ-ПРОМСЕРВІС" у 2016 році становила 5080 осіб, у зв’язку з чим, відповідно до вимог Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», норматив інвалідів для відповідача складає 203 осіб. Зі звіту форми 10-ПІ вбачається, що фактично у 2016 році на підприємстві відповідача була працевлаштована 91 особа, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність. Враховуючи середньорічну заробітну плату на підприємстві відповідача, позивачем розраховано суму штрафних санкцій за невиконання нормативу створення робочих місць для працевлаштування інвалідів. Розмір штрафних санкцій дорівнює 10 816 946,56 грн. Оскільки відповідач добровільно не сплачував штрафні санкції, то відповідно до ст.20 Закону, відповідач зобов’язаний сплатити пеню, розмір якої становить 5408,47 грн. З зазначених підстав позивач просив стягнути з відповідача на користь Запорізького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів10822355,03 грн.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 07 вересня 2017 року адміністративний позов задоволено. Постанова суду мотивована тим, що відповідач не вжив усіх необхідних заходів для недопущення господарського правопорушення, а вжитті ним заходи носять суто формальний характер та не були спрямовані на реальне виконання законодавчо встановленого нормативу щодо працевлаштування інвалідів. З цих підстав суд вказав на те, що застосування до відповідача адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів в 2016 році є правомірним.

Не погодившись з постановою суду, товариство з обмеженою відповідальністю

"МЕТІНВЕСТ-ПРОМСЕРВІС", посилаючись на порушення норм матеріального права, подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позову. Апеляційна скарга фактично обґрунтована незгодою з висновками суду першої інстанції щодо невжиття підприємством усіх залежних від нього заходів з метою реального працевлаштування інвалідів. Заявник апеляційної скарги вказує на те, що підприємством, з метою дотримання вимог Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», створено робочі місця для працевлаштування інвалідів; у звітному 2016 році підприємство щомісячно подавало звіти про наявність вакансій для працевлаштування інвалідів; згідно наданої суду інформації на підприємстві були відсутні випадки відмови у працевлаштуванні інвалідів: за сприяння центру зайнятості протягом 2016 року на підприємстві були працевлаштовані 15 інвалідів; підприємством самостійно були працевлаштовані 35 інваліди. При цьому, відповідач вказує на те, що спеціальним законом не встановлена заборона на працевлаштування інвалідів з неповною ставкою (на неповний робочий день), у зв’язку з чим підприємство, подаючи звіти про наявність вакансій з характером виконуваної роботи – 0,1 ставка, не порушувало вимоги чинного законодавства.

Перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду, в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст. 19 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” для підприємств, установ, організацій установлено норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, – у кількості одного робочого місця.

Отже, середньооблікова кількість інвалідів, відповідно до нормативу, встановленого ч.1 ст. 19 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”, у відповідача повинна складати 203 особи, про що і зазначено в звіті за формою 10-ПІ. Згідно відомостей, наданих підприємством у звіті за формою 10-ПІ, середньооблікова кількість інвалідів, що працювали у 2016 році, склала 91 особу.

Статтею 20 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” встановлено, що підприємства, установи, організації, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим ст. 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом.

За правилами ч. 2 вказаної статті порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк.

У зв’язку з несплатою відповідачем суми вказаних санкцій і пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2016 році Запорізьке обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулося до суду із даним позовом.

За наслідками перегляду судового рішення, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення позову з огляду на наступне.

Так, суд першої інстанції правильно виходив з того, що за своєю правовою природою штрафні санкції, які передбачені Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», є адміністративно-господарськими санкціями, як один із видів господарсько-правової відповідальності.

Відповідно до ч.1 ст.218 Господарського кодексу України, підставою для господарсько-правової відповідальності учасника господарських правовідносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Згідно із ч.2 ст.218 ГК України учасник господарських правовідносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов’язання чи правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усі залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Отже, при вирішенні питання про правомірність стягнення адміністративно-господарських санкцій слід виходити із загальних норм права відносно відповідальності за порушення зобов'язань та встановлення в діях або бездіяльності роботодавця складу правопорушення з метою застосування юридичної відповідальності у вигляді адміністративно-господарських санкцій.

Елементами правопорушення є вина та наявність причинного зв'язку між самим порушенням та його наслідками.

Тобто, у спірному випадку є визначальним встановлення обставин, які б підтверджували або спростовували вжиття відповідачем усіх залежних від нього заходів щодо реального працевлаштування інвалідів з метою дотримання вимог Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні».

Згідно до статті 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» від 21 березня 1991 року N 875-XII забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості. <…> Підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно до ч. 1 ст. 18-1 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» від 21 березня 1991 року N 875-XII, інвалід, який не досяг пенсійного віку, не працює, але бажає працювати, має право бути зареєстрованим у державній службі зайнятості як безробітний.

В силу частини 3 статті 18-1 цього Закону державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань.

З аналізу норм Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що обов’язок щодо працевлаштування інвалідів покладено як на суб’єктів господарювання так і на державу, від імені якої діють відповідні державні служби зайнятості.

Обов’язок суб’єкта господарювання полягає у виділенні та створенні робочих місць для працевлаштування інвалідів, створенні умов праці та надання інформації державній службі зайнятості, необхідної для працевлаштування інвалідів.

Встановлені обставини справи свідчать про те, що генеральним директором ТОВ “МЕТІНВЕСТ-ПРОМСЕРВІС”, на виконання вимог закону, 04.09.2015 видано наказ №147 “Про створення робочих місць в ТОВ “МЕТІНВЕСТ-ПРОМСЕРВІС”, згідно якого на підприємстві створено 150 штатних одиниць для працевлаштування осіб з обмеженими фізичними можливостями (т.1 а.с.183).

На виконання наказу №147 від 04.09.2015р. у штатному розписі відповідача на 2016 рік затверджені вакансії «Підсобний працівник» у кількості 150 штатних одиниць з умовами праці – 8 годин на день, 40 годин на тиждень.

Відповідно до п.4 ч.3 ст.50 Закону України «Про зайнятість населення», N 5067-VI, 05.07.2012, роботодавці зобов’язані своєчасно та в повному обсязі у порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, за погодженням з центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної політики у галузі статистики, подавати територіальним органам центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, інформацію про попит на робочу силу (вакансії).

Встановлені обставини справи свідчать про те, що на виконання обов’язку, визначеного п.4 ч.3 ст.50 Закону України «Про зайнятість населення», відповідач протягом 2016 року звертався до Маріупольського та Запорізького міських центрів зайнятості зі звітами Ф3-ПН “Інформація про попит на робочу силу (вакансії)”.

В той же час, згідно з листом Запорізького міського центру зайнятості №759/04-11 від 19.04.2017, ТОВ “МЕТІНВЕСТ-ПРОМСЕРВІС” протягом 2016 року подавало до центру зайнятості звіти за формою 3-ПН “Інформація про попит на робочу силу (вакансії)” для працевлаштування інвалідів, в кожному з яких зазначено про пошук працівника на 0,1 ставки.

Отже, відповідачем подавалась до центру зайнятості інформація, яка не відповідала дійсності, оскільки, як зазначено вище, усі робочі місця, призначені для інвалідів, створювалися як повні робочі місця, тобто – 1 ставка (8 годин на день, 40 годин на тиждень).

У свою чергу, отриману від підприємства інформацію, Центр зайнятості доводив до відома особам з обмеженими фізичними можливостями, які відмовлялися від таких пропозицій працевлаштування з огляду на запропоновані умови роботи – 0, 1 ставки та, відповідно, рівня заробітної плати.

З огляду на встановлені обставини справи, суд першої інстанції правильно вказав на те, що вказане свідчить про суто формальний підхід відповідача до виконання обов’язку щодо належного інформування центру зайнятості про наявність вільних місць для працевлаштування інвалідів в 2016 році, що, в свою чергу, свідчить про відсутність мети фактичного працевлаштування інвалідів. Крім цього, проаналізувавши підстави відмови інвалідів від працевлаштування, суд першої інстанції обгрунтовано зазначив про те, що існує прямий зв’язок між відмовою інвалідів від працевлаштування та створені відповідачем умови.

З цих підстав, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для господарсько-правової відповідальності відповідача у вигляді адміністративно-господарських санкцій, які передбачені Законом України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні».

Вказані висновки суду першої інстанції доводами апеляційної скарги не спростовуються, оскільки наведена відповідачем позиція в апеляційній скарзі не свідчить про те, що підприємством до Центру зайнятості надавалась інформація, яка б відповідала тим умовам праці, які створені підприємством для працевлаштування інвалідів.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалив законне і обґрунтоване судове рішення, у зв’язку з чим підстав для його скасування не існує.

На підставі викладеного, керуючись п.1 ч.1 ст. 198, ст.ст. 200, 206 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "МЕТІНВЕСТ-ПРОМСЕРВІС" залишити без задоволення, а постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 07 вересня 2017 року по справі № 808/1028/17- без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядку, передбаченому ст..212 КАС України.

(Ухвала суду виготовлена в повному обсязі 16.11.2017р.)

Головуючий: Я.В. Семененко

Суддя: Н.А. Бишевська

Суддя: І.Ю. Добродняк