Справа № 553/1592/17
Суддя: Бенедик А.П.
Дата ухвалення: 2017-11-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 листопада 2017 р.Справа № 553/1592/17
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі
Головуючого судді: Бенедик А.П.
Суддів: Мельнікової Л.В. , Донець Л.О.
за участю секретаря судового засідання Багмет А.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Міністерства оборони України на постанову Ленінського районного суду м. Полтава від 19.09.2017р. по справі №553/1592/17
за позовом ОСОБА_1
до Міністерства оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії щодо обчислення, призначення соціальних виплат та допомоги, відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:
Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду із адміністративним позовом до Міністерства оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просив:
- визнати протиправним пункт 10 протоколу № 34 від 07.04.2017 комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби Міністерства оборони України;
- визнати протиправною відмову Міністерства оборони України в призначенні і виплаті позивачу одноразової грошової допомоги відповідно до Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей;
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 повторно подати висновок щодо виплати позивачу одноразової грошової допомоги передбаченої Законом України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей;
- зобов`язати Міністерство оборони України повторно розглянути висновок та документи, подані ІНФОРМАЦІЯ_3 та вирішити питання щодо призначення одноразової грошової допомоги, передбаченої Законом України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей;
- стягнути з Міністерства оборони України на його користь моральну шкоду в сумі 20000 грн.;
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 відповідно до ст. 267 КАС України подати у 5-денний строк після набрання чинності рішення звіт про виконання судового рішення;
- зобов`язати Міністерство оборони України відповідно до ст. 267 КАС України подати у 30-денний строк після набрання чинності рішення, звіт про виконання судового рішення.
В обґрунтування позовних вимог вказує, що він проходив військову службу у ЗС колишнього СРСР та України з 08.1982 року. Наказом командира військової частини НОМЕР_1 №182 від 27.09.2001 року був звільнений з військової служби у запас за станом здоров`я. Згідно довідки військового шпиталю за вих. №1750/477 від 12.06.2001 вказано, що травма отримана в 1994 році пов`язана з проходженням військової служби. У березні 2013 року позивачу медико-соціальною (експертною) комісією встановлено II групу інвалідності із зазначенням причини інвалідності - травма, пов`язана з виконанням обов`язків військової служби. У березні 2015 року продовжено II групу інвалідності, із зазначенням причини інвалідності - травма, пов`язана з виконанням обов`язків військової служби. Згідно посвідчення, повторно виданого Полтавським обласним військовим комісаріатом в березні 2015 року, позивач має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни. 07.05.2013 року позивач звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_1 з заявою про призначення і виплату одноразової грошової допомоги згідно Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Незважаючи на наявність двох судових рішень, що набрали законної сили по справах №816/5150/13-а та №553/3401/16-а, позивач отримав на свою адресу лист ІНФОРМАЦІЯ_4 №10/7091 від 13.04.2017 з якого вбачається, що згідно рішення комісії МО України (протокол №34 від 07.04.2017, пункт 10) йому відмовлено в призначенні одноразової грошової допомоги з тих же підстав що вказані у листах ІНФОРМАЦІЯ_4 №ВФСЗ/1500 від 14.05.2013 та №10/426/ВСЗ від 16.06.2016. В обґрунтування моральної шкоди послався на те, що все своє життя свідомо вирішив присвятити військовій службі та захисту вітчизни, прийняв присягу на вірність Українському народові. Особливість проходження та тяжкість військової служби завдала безповоротного удару по здоров`ю, внаслідок якого останній став фактично непридатним для виконання службових обов`язків та був вимушений звільнитись. У подальшому, понівечене військовою службою здоров`я унеможливило надання належної підтримки рідним позивача в той час коли зростали його сини та потребували допомоги батьки. Водночас, знущання окремих посадових осіб Міністерства оборони України по відношенню до скаліченого військовою службою колишнього офіцера не має меж. Судові рішення якими констатовано право позивача на отримання одноразової грошової допомоги останніми ігноруються та злісно не виконуються зневажаючи при цьому судову владу, як єдиний справедливий інститут цивілізованого громадянського суспільства.
Постановою Ленінського районного суду м. Полтава від 19.09.2017 року адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправними дії Міністерства оборони України в частині відмови в призначенні і виплаті позивачу одноразової грошової допомоги відповідно до Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей.
Визнано протиправним та скасовано пункт 10 протоколу № 34 від 07.04.2017 Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум.
Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 повторно подати висновок щодо виплати позивачу одноразової грошової допомоги, передбаченої Законом України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей.
Зобов`язано Міністерство оборони України повторно розглянути висновок та документи подані ІНФОРМАЦІЯ_3 та вирішити питання щодо призначення позивачу одноразової грошової допомоги передбаченої Законом України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Встановлено судовий контроль за виконанням рішення суду шляхом зобов`язання Полтавського обласного військового комісаріату подати у десятиденний строк з моменту набрання рішенням законної сили звіт про виконання рішення суду.
Встановлено судовий контроль за виконанням рішення суду шляхом зобов`язання Міністерства оборони України подати у двомісячний строк з моменту набрання рішенням законної сили звіт про виконання рішення суду.
Не погодившись із судовим рішенням, позивачем та Міністерством оборони України подано апеляційні скарги.
В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на грубе порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказує, що відмовляючи в задоволенні позовних вимог щодо зобов`язання Міністерство оборони України повторно розглянути висновок та документи, подані ІНФОРМАЦІЯ_3 та вирішити питання щодо призначення одноразової грошової допомоги, передбаченої Законом України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку з приводу втручання в дискреційні повноваження іншого органу. Також, судом необґрунтовано відмовлено в задоволенні позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди, оскільки саме навмисними протиправними діями Міністерства оборони України завдано позивачу нестримних душевних страждань, що принижують його честь і гідність.
Міністерством оборони України в апеляційній скарзі, посилаючись на прийняття оскаржуваного рішення в частині задоволених позовних вимог з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповним з`ясуванням обставин справи, які мають істотне значення для вирішення справи, просить скасувати постанову Ленінського районного суду м. Полтава від 19.09.2017 року в частині задоволених позовних вимог та прийняти в цій частині нову, якою відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Вказує, що задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов до неправомірного висновку про наявність у позивача права на отримання одноразової грошової допомоги, оскільки на час внесення змін до ст. 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (в редакції статті Закону від 03.11.2006 року) ОСОБА_1 вже не проходив військову службу, тому не мав статусу військовослужбовця і відповідно положення вказаної статті не можуть застосовуватись до нього. В зв`язку з чим, законні підстави для застосування до відносин, пов`язаних з отриманням позивачем інвалідності нового порядку виплати грошової допомоги відсутні. Крім того, заявлені вимоги щодо зобов`язання вирішити питання призначення та нарахування одноразової грошової допомоги є формою втручання у дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень. Також вимога щодо зобов`язання військомату подати розпорядникові бюджетних коштів висновок щодо виплати допомоги є передбаченою та задоволенню не підлягає. Крім іншого вважає необґрунтованими зобов`язання подати звіт про виконання судового рішення.
ІНФОРМАЦІЯ_2 надав письмові заперечення на апеляційну скаргу позивача.
Представники сторін про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином.
Позивач та представник Полтавського обласного військового комісаріату просили розглядати справу за їх відсутності.
Колегія суддів визнала за можливе розглянути справу з урахуванням положень ч. 1 ст. 41 та ч. 4 ст. 196 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційних скарг, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що позивач з серпня 1982 року проходив військову службу у ЗС колишнього СРСР та України.
У 1994 році позивачем отримана травма, пов`язана з проходженням ним військової служби, що підтверджується довідкою №1750/477 від 12.06.2001 року.
27.09.2001 року ОСОБА_1 звільнений з військової служби.
Згідно Довідки до акту огляду МСЕК серії 10 ААА №171332, позивачу з 25.03.2013 року встановлено ІІ групу інвалідності, що пов`язана з виконанням обов`язків військової служби. Крім того, у березні 2015 року позивачу медико-соціальною (експертною) комісією продовжено II групу інвалідності, зазначивши причину інвалідності - травма, пов`язана з виконанням обов`язків військової служби.
07.05.2013 року ОСОБА_1 звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_1 з заявою про призначення і виплату одноразової грошової допомоги згідно Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". До заяви ним додано наступні документи: відповідь ВАТ НАСК "Оранта", паспорт, ідентифікаційний номер, рішення МСЕК, довідка ВЛК, наказ про звільнення з лав ЗСУ, посвідчення інваліда, посвідчення пенсіонера ЗС.
Листом Полтавського обласного військового комісаріату від 14.05.2013 року №ВФСЗ/1500 відмовлено у проведенні виплат. В обґрунтування відмови зазначив, що ОСОБА_1 був звільнений з військової служби 27.09.2001 року, а тому права на отримання одноразової грошової допомоги не має.
Не погоджуючись із вказаною відмовою, прокурор в інтересах позивача звернувся до суду.
Постановою Київського районного суду м. Полтави від 02.02.2016 року по справі №816/5150/13-а, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 28.03.2016 року, адміністративний позов задоволений частково.
Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо неподання головному розпоряднику бюджетних коштів висновок щодо можливості виплати одноразової грошової допомоги за заявою ОСОБА_1 .
Зобов`язано Полтавський обласний військовий комісаріат надати головному розпоряднику бюджетних коштів висновок щодо можливості виплати одноразової грошової допомоги за заявою ОСОБА_1 в порядку, встановлено пунктом 7 Порядку та умовам призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.05.2008 р. N 499.
В задоволенні іншої частини позову відмовлено.
На виконання вищевказаних рішень суду ІНФОРМАЦІЯ_2 надав головному розпорядникові бюджетних коштів (Міністерство оборони України) висновок щодо можливості виплати одноразової грошової допомоги позивачу.
Листом Полтавського ОВК №10/426/ВСЗ від 16.06.2016 року вказано, що згідно рішення Комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби при Міністерстві оборони України (протокол №45 від 03.06.2016 року, пункт 22) відмовлено в призначенні одноразової грошової допомоги з тих же підстав що вказані і у листі Полтавського ОВК №ВФСЗ/1500 від 14.05.2013 року.
Позивач, не погоджуючись із вказаною відмовою, звернувся до суду.
Постановою Ленінського районного суду м. Полтави від 28.12.2016 року в адміністративній справі №553/3401/16-а задоволений адміністративний позов.
Визнано нечинним та скасовано рішення Комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби при Міністерстві оборони України в частині відмови в призначенні одноразової грошової допомоги позивачу.
Зобов`язано Комісію з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності осіб, звільнених з військової служби при Міністерстві оборони України про призначення одноразової грошової допомоги позивачу та надіслати його разом з документами уповноваженому органові для видання наказу про виплату.
Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 06.03.2017 року апеляційну скаргу Міністерства оборони України задоволено частково.
Постанову Ленінського районного суду м. Полтава від 28.12.2016р. по справі № 553/3401/16-а скасовано в частині зобов`язання Комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності осіб, звільнених з військової служби при Міністерстві оборони України прийняти рішення про призначення одноразової грошової допомоги позивачу, та надіслати його разом з документами уповноваженому органові для видання наказу про виплату.
Прийнято в цій частині нову постанову, якою зобов`язано Комісію з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності осіб, звільнених з військової служби при Міністерстві оборони України повторно розглянути заяву позивача про призначення і виплату одноразової грошової допомоги згідно Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
В іншій частині постанову суду залишено без змін.
Згідно листа Полтавського ОВК №10/709 від 13.04.2017 року вказано, що рішенням Комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби при Міністерстві оборони України (протокол №34 від 07.04.2017 року, пункт 10) відмовлено в призначенні одноразової грошової допомоги з тих же підстав що вказані у попередньому рішенні Комісії (протокол №45 від 03.06.2016 року, пункт 22), а саме, відсутність у позивача права на одержання одноразової грошової допомоги, оскільки на день його звільнення статтею 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" не передбачалось виплати вказаної допомоги.
Не погоджуючись із вказаними діями, позивач звернувся до суду із даним позовом.
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що Міністерством оборони України протиправно відмовлено у призначенні і виплаті позивачу одноразової грошової допомоги відповідно до Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей, а оскільки правові норми передбачають можливість прийняття рішення про призначення одноразової грошової допомоги уповноваженим органом, а суд в свою чергу не може перебирати на себе повноваження іншого органу, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог в частині зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_1 повторно подати висновок щодо виплати одноразової грошової допомоги, передбаченої Законом України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей, а також в частині зобов`язання Міністерства оборони України повторно розглянути висновок та документи подані ІНФОРМАЦІЯ_3 та вирішити питання щодо призначення одноразової грошової допомоги передбаченої Законом України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей. Також суд дійшов висновку про необхідність зобов`язання відповідачів подати звіт про виконання судового рішення в порядку ст. 267 КАС України. В частині вимог про стягнення моральної шкоди суд дійшов висновку про їх необґрунтованість, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження факту заподіяння йому моральної шкоди внаслідок дій відповідача Міністерства оборони України.
Колегія суддів погоджується з даними висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку із виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється відповідно до Закону України Про військовий обов`язок і військову службу.
Відповідно ст. 41 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" визначено, що виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або каліцтва військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Згідно з ст. 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (у редакції до внесення змін від 03.11.2006 року Законом № 328-У) було визначено, що військовослужбовці, а також військовозобов`язані, призвані на збори, підлягають державному обов`язковому особистому страхуванню на випадок загибелі або смерті в розмірі 100-кратного мінімального прожиткового рівня населення України на час загибелі або смерті, а також в разі поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання, одержаних у період проходження служби (зборів), у розмірі, залежному від ступеня втрати працездатності, що визначається у відсотковому відношенні від загальної суми страхування на випадок загибелі або смерті.
Умови страхування і порядок виплат страхових сум військовослужбовцям і військовозобов`язаним, призваним на збори, та членам їх сімей, встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України з питань соціального захисту військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і деяких інших осіб" від 03.11.2006 року № 328-У (набрав чинності з 01.01.2007 року) були внесені зміни до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", зокрема стаття 16 була викладена у новій редакції та доповнено частиною 2.
Нововведеною нормою передбачено, що у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю під час виконання ним обов`язків військової служби, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі до п`ятирічного грошового забезпечення за останньою посадою в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України.
Таким чином, з наведених вище норм закону та нормативно - правових актів вбачається, що право на отримання одноразової грошової допомоги виникає у осіб, інвалідність яких настала після набрання чинності змін до статті 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" тобто з 01.01.2007 року.
Відповідно до п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб" від 28.05.2008 року №499 (далі - Порядок) призначення і виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, що сталися після 01.01.2007 року, здійснюється згідно з Порядком, затвердженим цією постановою.
Згідно з п.п. 2 п. 2 Порядку одноразова грошова допомога виплачується військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової служби) у разі настання інвалідності в період проходження військової служби та особам, звільненим з військової служби, у разі настання інвалідності не пізніше ніж через три місяці після звільнення з такої служби чи після закінчення зазначеного строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період її проходження, - у розмірі: 27-місячного грошового забезпечення - інвалідам І групи; 24-місячного грошового забезпечення - інвалідам II групи; 20-місячного грошового забезпечення - інвалідам III групи, а у разі настання інвалідності внаслідок виконання обов`язків військової служби - у розмірі: 33-місячного грошового забезпечення - інвалідам І групи; 30-місячного грошового забезпечення - інвалідам II групи; 27-місячного грошового забезпечення - інвалідам III групи.
За змістом цього положення, зазначена в ньому обставина часу - після 01.01.2007 року - стосується періоду настання названих страхових випадків (загибель (смерть), поранення (контузія, травма або каліцтво) чи інвалідність військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори; інвалідність звільнених з військової служби (зборів) осіб), з чим пов`язується виплата одноразової грошової допомоги.
З наведених вище обставин та норм законодавства, які носять спеціальний характер, що в даному випадку до спірних правовідносин підлягають застосуванню стаття 41 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" та постанова КМУ від 28 травня 2008 року № 499, оскільки право на отримання одноразової грошової допомоги на підставі статті 41 вказаного Закону пов`язано не з фактом звільнення військовослужбовця зі служби, а з часом встановлення інвалідності звільненого зі служби військовослужбовця, яка настала внаслідок захворювання, що мало місце в період проходження військової служби, незалежно від строку, що минув після звільнення з військової служби.
З матеріалів справи вбачається, що позивачу встановлена інвалідність 2 групи 25.03.2013 року, тобто після звільнення з військової служби, при цьому інвалідність пов`язана з захворюванням, отриманим внаслідок проходження позивачем військової служби.
Отже, позивачу встановлено інвалідність, яка сталася після 01 січня 2007 року внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, тобто після набрання чинності нової редакції ст. 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", а тому позивач має право на отримання грошової допомоги, передбаченої ст. 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Відповідно до ч.1 ст.72 КАС України, обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Колегія суддів зазначає, що звільнення від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні, передбачене частиною першою статті 72 КАС України, варто розуміти так, що учасники адміністративного процесу не зобов`язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені чинним судовим рішенням в іншій адміністративній, цивільній або господарській справі, якщо в цій справі брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені. Водночас, передбачене частиною першою статті 72 КАС України звільнення від доказування не має абсолютного характеру і не може сприйматися судом як неможливість спростування під час судового розгляду обставин, які зазначені в іншому судовому рішенні.
Колегія суддів зазначає, що рішенням суду, що набрало законної сили, встановлено, що позивач є особою, яка має право на отримання грошової допомоги передбаченої ст.16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та визнано протиправною відмову Комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби при Міністерстві оборони України у призначенні одноразової грошової допомоги (протокол №45 від 03.06.2016 року, пункт 22) через відсутність у позивача права на одержання одноразової грошової допомоги, оскільки на день його звільнення статтею 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" не передбачалось виплати вказаної допомоги, а тому вказані обставини не підлягають додатковому доказуванню.
Згідно ч. 5 ст. 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.
Принцип обов`язковості судових рішень також закріплений статтею 14 КАС України, якою передбачено, що постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання на всій території України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Відповідно до статті 255 КАС України, постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов`язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України. Обставини, які були встановлені постановою, що набрала законної сили, в одній адміністративній справі не можуть оспорюватися в іншій судовій справі за участю тих самих сторін.
Відповідно до ч.2 ст.8 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Згідно з статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною 17.07.1997 року (далі -Конвенція), є частиною національного законодавства. Пунктом 1 статті 6 Конвенції встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Варто зазначити, що статтею 19 Конвенції передбачено, що для забезпечення дотримання Високими Договірними Сторонами, однією з яких є Україна, їхніх зобов`язань за Конвенцією та протоколами до неї, створюється Європейський суд з прав людини. Він функціонує на постійній основі. Статтею 46 Конвенції передбачено, що Високі Договірні Сторони зобов`язуються виконувати остаточні рішення Суду в будь-яких справах, у яких вони є сторонами.
Складовою принципу верховенства права є вимога юридичної визначеності, відповідно до якої остаточне рішення суду не може піддаватись сумніву, а також належне виконання судових рішень проти органів державної влади: "Принцип верховенства права, один з основоположних принципів демократичного суспільства, який є невід`ємним аспектом всіх статей Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, зобов`язує державу та будь-який державний орган виконувати судові розпорядження чи рішення, ухвалені проти держави (органу)" (параграф 87 рішення Європейського Суду з прав людини: "Гасан і Чеус проти Болгарії" від 26.10.2000 року).
Європейський суд з прав людини в рішенні від 15.10.2009 року по справі "Комнацький проти України" визначився, що держава повинна забезпечити гарантії, передбачені Конвенцією, і що протиріччя між органами місцевої влади не повинні вплинути на права заявника, гарантовані Конвенцією (від 04 листопада 1950 року № ETS N 005 "Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод").
У справі "Горнсбі проти Греції" Європейський суд з прав людини зазначив, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як складова частина судового розгляду. Здійснення права на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру було б ілюзорним, якби внутрішня правова система допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося б на шкоду однієї зі сторін.
Таким чином, судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок. Це означає, що особа, якій належить виконати судовий акт, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.
У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.
В остаточному рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Полторацький проти України" від 29.04.2003 (заява № 38812/97) зазначається, що державні органи повинні діяти відповідно до закону, що означає те, що діяльність державних органів повинна бути передбачувана для особи, тобто особа повинна бути здатна передбачити наслідки діяльності державних органів для себе. Аналогічні висновки Європейського суду з прав людини зроблені в пункті 27 Остаточного рішення у справі "Крюслін проти Франції" від 24.04.1990 та в рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Ювіг проти Франції".
На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що відмова Міністерства оборони України у призначенні і виплаті позивачу одноразової грошової допомоги відповідно до Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей з тих самих підстав, які вже були визнані необґрунтованими на підставі рішення суду, є протиправною.
Із системного аналізу положень ч.1 ст.2 та ч.3 ст.2 КАС України в кореспонденції з приписами ст.6 Конституції України, якою закріплений принцип розподілу державної влади, слідує, що суд не може перебирати на себе функцій суб`єкта владних повноважень в реалізації відповідних управлінських функцій і вирішенні питань, віднесених до виключної компетенції такого суб`єкта.
Зі змісту рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R/80/2 щодо здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Слід зазначити, що з приписів норм діючого права є неприпустимим підміна судом суб`єкта владних повноважень в реалізації відповідних управлінських функцій і вирішенні питань, віднесених до виключної компетенції такого суб`єкта. Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною третьою статті 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за відповідними критеріями.
Таким чином, дії суб`єкта владних повноважень щодо прийняття відповідного рішення за наслідками розгляду звернення є формою активної поведінки, що направлена на реалізацію владних управлінських функції даного суб`єкту, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо частково задоволення позовних вимог щодо зобов`язання Полтавський обласний військовий комісаріат повторно подати висновок щодо виплати одноразової грошової допомоги, передбаченої Законом України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей, а Міністерство оборони України повторно розглянути висновок та документи подані Полтавським обласним військовим комісаріатом та вирішити питання щодо призначення одноразової грошової допомоги передбаченої Законом України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей.
Доводи апеляційної скарги позивача з приводу помилковості вказаних вище висновків суду першої інстанції є необґрунтованими, оскільки на думку колегії суддів, саме зобов`язання Міністерство оборони України повторно розглянути висновок та документи подані Полтавським обласним військовим комісаріатом та вирішити питання щодо призначення одноразової грошової допомоги передбаченої Законом України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей є належним способом захисту прав та інтересів позивача.
Посилання відповідача апеляційній скарзі на те, що заявлені вимоги щодо зобов`язання вирішити питання призначення та нарахування одноразової грошової допомоги є формою втручання у дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень, колегія суддів вважає необґрунтованими з вищезазначених підстав.
Колегія суддів також погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності встановлених ст. 267 КАС України підстав для встановлення судового контролю за виконанням судового рішення в частині зобов`язання відповідачів подати звіт про його виконання, оскільки це є правом суду.
З приводу позовних вимог про стягнення з Міністерства оборони України моральної шкоди в сумі 20000 грн., колегія суддів зазначає наступне.
Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Відповідно до ч. 1 ст. 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
З системного аналізу вказаної норми, колегія приходить до висновку що, для відшкодування шкоди, завданої фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи не є кваліфікуючою ознакою наявність вини цієї особи, але право на відшкодування шкоди законодавством пов`язується з підставами виникнення шкоди, завданої незаконними діями, та умовами виникнення права на його відшкодування.
Згідно ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.
При з`ясуванні фактів, з якими закон пов`язує відшкодування моральної шкоди, слід виходити з вимог ст. ст. 1167, 1187 ЦК України, які визначає підстави покладання обов`язку по відшкодуванню такої шкоди та обставини, які мають враховуватися при визначенні розміру відшкодування.
Відповідно до роз`яснень, даних в п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.95 № 4, моральна шкода це втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Частиною 2 статті 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Враховуючи вищенаведене та беручи до уваги, що позивачем як під час розгляду справи у суді першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду не було надано жодного доказу на підтвердження факту перенесених ним душевних страждань, душевного або фізичного болю, приниженні честі та гідності, а також ділової репутації, колегія суддів дійшла висновку про необґрунтованість вказаної частини позовних, та як наслідок, відсутність правових підстав для їх задоволення.
Відповідно до частини 1 статті 11 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
У відповідності до ст. 69 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Докази суду надають особи, які беруть участь у справі.
Згідно із вимогами ч. 1 ст. 71 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно із статтею 86 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Колегія суддів зазначає, що відповідач, будучи суб`єктом владних повноважень та заперечуючи проти позову, в порушення вимог ч.2 ст. 71 КАС України, не довів законність та обґрунтованість відмови позивачу у призначенні і виплаті позивачу одноразової грошової допомоги відповідно до Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей.
Натомість позивачем, як під час розгляду справи у суді першої інстанції, так і під час її апеляційного перегляду, не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження обґрунтованості іншої частини заявлених позовних вимог.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що постанова Ленінського районного суду м. Полтава від 19.09.2017р. по справі №553/1592/17 відповідає вимогам ст. 159 КАС України, а тому відсутні підстави для її скасування та задоволення апеляційних вимог апелянтів.
Відповідно до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційних скарг, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.
Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:
Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Міністерства оборони України залишити без задоволення.
Постанову Ленінського районного суду м. Полтава від 19.09.2017р. по справі №553/1592/17 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії щодо обчислення, призначення соціальних виплат та допомоги, відшкодування моральної шкоди залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)Бенедик А.П.
Судді(підпис) (підпис) Мельнікова Л.В. Донець Л.О.

Повний текст ухвали виготовлений 20.11.2017 р.