Справа № 826/6141/17
Суддя: Арсірій Р.О.
Дата ухвалення: 2017-11-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

15 листопада 2017 року письмове провадження № 826/6141/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Арсірія Р.О., розглянувши адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Генеральної прокуратури України

про визнання протиправними та скасування наказу, поновлення на роботі

ОСОБА_1 (надалі по тексту - ОСОБА_1, позивач) звернувся до суду з позовом до Генеральної прокуратури України (надалі по тексту - ГПУ, відповідач) в якому просить :

- визнати протиправними та скасувати накази Генерального прокурора України № 374-ц від 11.04.2017 та № 409-ц від 13.04.2017 про звільнення ОСОБА_1 з посади слідчого в особлива важливих справах третього слідчого відділу управління спеціальних розслідувань Генеральної прокуратури України (п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України);

- поновити ОСОБА_1 на посаді слідчого в особливо важливих справах третього слідчого відділу управління спеціальних розслідувань Генеральної прокуратури України;

- стягнути з Генеральної прокуратури України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі середньомісячної нарахованої заробітної плати;

- допустити негайне виконання постанови в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді слідчого відділу управління спеціальних розслідувань Генеральної прокуратури України;

- встановити судовий контроль за виконанням відповідачем постанови суду.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказує, що його звільнення є незаконним, проведеним у порушення вимог Конституції України, статей 42, 492 та частини другої статті 40 Кодексу законів про працю України, з тих підстав, що відповідачем не дотримано порядку звільнення працівників, допущено порушення норм трудового законодавства та не враховано переважного права на залишення на роботі.

Відповідач проти позову заперечив, зазначивши, що при звільненні позивача дотримано норм Кодексу законів про працю України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Сторонами заявлено спільне клопотання про розгляд справи за їх відсутності згідно ч.4 ст.122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ч.4 ст.122 Кодексу адміністративного судочинства України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Враховуючи вищевикладене, суд прийшов висновку про можливість розгляду даної справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

11 квітня 2017 року наказом Генеральної прокуратури України №374-ц звільнено юриста 1 класу ОСОБА_1 з посади слідчого в особливо важливих справах третього слідчого відділу управління спеціальних розслідувань Департаменту спеціальних розслідувань Генеральної прокуратури України у зв'язку із реорганізацією органу прокуратури та змінами в організації виробництва і праці (пункт 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» та пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України).

За загальним правилом, при вирішення адміністративних справ з приводу прийняття, проходження та звільнення громадян з публічної служби, суд керується Законом України «Про державну службу» та, в даному випадку, Законом України «Про прокуратуру».

Разом з цим, оскільки питання щодо звільнення посадових/службових осіб в органах прокуратури у зв'язку з скороченням посад Законом України «Про державну службу» та Законом України «Про прокуратуру» не врегульовано, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає за правильне при вирішенні даного спору по суті заявлених позовних вимог додатково керуватись нормами Кодексу законів про працю України.

Із приписів статті 51 Кодексу законів про працю України вбачається, що однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Пункт 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України передбачає, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно частини другої статті 40 Кодексу законів про працю України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до частини першої та другої статті 492 Кодексу законів про працю України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Частина третя статті 492 Кодексу законів про працю України встановлює, що одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Таким чином, виходячи з нормативного тлумачення наведених положень Кодексу законів про працю України, суд дійшов висновку, що власник або уповноважений ним орган зобов'язані повідомити працівника про наступне вивільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці не пізніше ніж за два місяці та одночасно запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади в цій же установі, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації, а також довести до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначається, що «розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

…При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи».

З матеріалів особової справи позивача та інших документів, копії яких надано сторонами, суд встановив, що відповідно до пунктів 1-5 наказу Генеральної прокуратури України від 24 жовтня 2016 року №79шц наказано ліквідувати у структурі та штатному розписі Генеральної прокуратури України такі структурні підрозділи:

? Управління спеціальних розслідувань Департаменту спеціальних розслідувань;

? Управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих управління спеціальних розслідувань Департаменту спеціальних розслідувань.

Їх загальну штатну чисельність 119 одиниць вирішено зарахувати до резерву Генеральної прокуратури України з відповідним фондом заробітної плати.

Скоротити у штатному розписі Департаменту спеціальних розслідувань 18 одиниць, які з відповідним фондом заробітної плати зарахувати до резерву Генеральної прокуратури України.

Пунктом 3 вищезазначеного наказу від 24 жовтня 2016 року №79шц утворено у структурі та штатному розписі Генеральної прокуратури України управління з розслідування злочинів, вчинених злочинними організаціями.

Згідно пункту 3.1. наказу Генеральної прокуратури України від 24 жовтня 2016 року №79шц встановлено у штатному розписі новоутвореного управління за рахунок резерву Генеральної прокуратури України 63 одиниці з відповідним фондом заробітної плати.

Пунктом 4 вищезазначеного наказу від 24 жовтня 2016 року №79шц утворено у структурі та штатному розписі Генеральної прокуратури України управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих управління з розслідування злочинів, вчинених злочинними організаціями.

Відповідно до пункту 4.1. вищезазначеного наказу Генеральної прокуратури України від 24 жовтня 2016 року №79шц встановлено у штатному розписі новоутвореного управління за рахунок резерву Генеральної прокуратури України 42 одиниці з відповідним фондом заробітної плати.

Пунктом 5 вищезазначеного наказу від 24 жовтня 2016 року №79шц утворено у структурі та штатному розписі Департаменту спеціальних розслідувань Генеральної прокуратури України такі структурні підрозділи:

Управління спеціальних розслідувань у складі:

? Першого слідчого відділу;

? Другого слідчого відділу.

Відділ процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих управління спеціальних розслідувань.

Згідно пункту 5.1. наказу Генеральної прокуратури України від 24 жовтня 2016 року №79шц встановлено у штатному розписі новоутворених структурних підрозділів Департаменту спеціальних розслідувань за рахунок резерву генеральної прокуратури України 38 одиниць з відповідним фондом заробітної плати.

Відповідно до попередження про вивільнення від 14.12.2016 №11/1-2358вих-16 позивача повідомлено про звільнення з займаної посади у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці з 14.12.2016.

14.12.2016 позивачу було надано для ознайомлення перелік вакантних посад центрального апарату Генеральної прокуратури України станом на 14 грудня 2016 року, з якими позивач ознайомився 14.12.2016.

Таким чином, позивача повідомлено про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці та запропоновано перелік вакантних посад центрального апарату Генеральної прокуратури України.

25 січня 2017 року, позивачем до відповідача подано заяви про призначення його на наступні посади:

? Старшого слідчого другого слідчого відділу управління з розслідування злочинів, вчинених злочинними організаціями;

? Прокурора відділу аналітики та планування управління реформ Генеральної прокуратури України;

? Прокурора відділу адміністрування реформ Генеральної прокуратури України;

15 березня 2017, ОСОБА_1 подано заяви про призначення його на наступні посади:

? Прокурора відділу організації діяльності у сфері запобігання та протидії корупції Генеральної прокуратури України;

? Прокурора відділу розгляду звернень громадян управління організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів Генеральної прокуратури України;

? Прокурора відділу аналітики та планування або прокурора відділу адміністрування реформ управління реформ Генеральної прокуратури України;

? Прокурора другого наглядового відділу управління наглядової діяльності у кримінальних провадженнях слідчих органів прокуратури Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України.

22 березня 2017 року позивачем подано заяву про призначення його на посаду слідчого або старшого слідчого в особливо важливих справах Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України.

За результатами розгляду заяви позивача від 25 січня 2017 року щодо призначення його на посаду старшого слідчого в особливо важливих справах другого слідчого відділу управління з розслідування злочинів, вчинених злочинними організаціями начальник вказаного управління зробив висновок щодо неможливості призначення позивача та в обґрунтування свого рішення повідомив, що у провадженні слідчих вказаного підрозділу перебувають багатоепізодні та складні кримінальні провадження, фігурантами у яких є колишні високопосадовці, а також народні депутати України. Крім того, досудове розслідування кожного із цих проваджень перебуває на особливому контролі Генерального прокурора України, а також викликає особливий інтерес суспільства, тому ефективне досудове розслідування таких проваджень можливе виключно за умови наявності у кандидата на цю посаду не менше ніж 5-ти річного досвіду роботи на посаді слідчого у прокуратурах районного та обласного рівнів, знання порядку проведення негласних розшукових та комплексних слідчих дій, досвіду роботи із оперативними підрозділами та у сфері господарського права чи земельних відносин. На думку начальника вказаного підрозділу, позивач не відповідає вказаним вимогам.

За результатами розгляду заяв позивача від 25 січня 2017 року щодо призначення його на посади прокурора відділу аналітики та планування, а також прокурора відділу адміністрування реформ управління реформ Генеральної прокуратури України, виконувачем обов'язків начальника управління реформ повідомлено, що вказане питання може бути вирішене після призначення начальника вказаного управління.

За результатами розгляду заяви позивача від 15 березня 2017 року щодо призначення на посаду прокурора відділу організації діяльності у сфері запобігання та протидії корупції, начальником відділу повідомлено, що на вказану посаду керівництвом вже погоджено кандидатуру іншого працівника.

За результатами розгляду заяви позивача від 15 березня 2017 року щодо призначення його на посаду прокурора відділу розгляду звернень громадян управління організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів була направлена до керівника вказаного підрозділу для погодження, але згодом наказом Генерального прокурора України від 31.03.2017 №20шц вказана посада була ліквідована.

За результатами розгляду заяви позивача від 22 березня 2017 року щодо призначення його на посади слідчого або старшого слідчого в особливо важливих справах Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України, начальником вказаного управління надано відповідь про неможливість призначення позивача на вказані посади, зокрема тому, що позивачем раніше могла бути вчинена службова недбалість, що могла призвести до порушення норм КПК України.

На решту заяв позивача відповіді не надійшли.

Не дивлячись на подачу позивачем заяв та надання згоди на переведення на вакантні посади, які запропоновано відповідачем, наказами № 374-ц від 11.04.2017 та № 409-ц від 13.04.2017 позивача звільнено із займаної посади у зв'язку із реорганізацією органу прокуратури та змінами в організації виробництва і праці (пункт 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» та пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України).

Суд звертає увагу, що відповідач не надав суду доказів, які б підтверджували те, що відповідач не мав можливості перевести позивача з його згоди на вакантну посаду. Надані відповідачем письмові відповіді, є необґрунтованими та мають формальний характер.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відповідачем не надано доказів неможливості переведення позивача з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, та/або доказів відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також, що відповідачі не врахували переважне право позивача щодо залишення на роботі.

Таким чином, суд вважає, що відповідачем не дотримано порядку вивільнення працівників, встановленого статтею 492 Кодексу законів про працю України, та приходить до висновку про необхідність скасування наказів Генеральної прокуратури України № 374-ц від 11.04.2017 та № 409-ц від 13.04.2017 та поновлення позивача на раніше займаній посаді.

Відповідно до статті 235 Кодексу законів про працю України у разі незаконного звільнення працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

В частині позовних вимог про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд керується наступним.

Відповідно до частини другої статті 235 Кодексу законів про працю в Україні при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника згідно з частиною першою статті 27 Закону України «Про оплату праці» визначається за правилами, закріпленими у порядку.

Із пункту 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (надалі по тексту - Порядок), вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку).

Відповідно до абзацу третього пункту 8 Порядку середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 14 січня 2014 року №21-395а13.

Згідно з довідкою Генеральної прокуратури України від 26 травня 2017 року №18-472зн середня заробітна плата ОСОБА_1 за останні 2 календарні місяці роботи складає 23588,19 грн., а середньоденна заробітна плата - 1123,25 грн.

Виходячи із поняття вимушеного прогулу, кількість днів вимушеного прогулу визначається з дня звільнення та до винесення судом рішення про поновлення на роботі незаконного звільненого працівника, в даному випадку з 13 квітня 2017 року по 15 листопада 2017 року, що становить 149 робочих дні.

Таким чином, сума середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу ОСОБА_1, становить 167 364,25 грн (1123,25 грн. х 149).

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до пунктів 2, 3 частини першої статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

Беручи до уваги наведену процесуальну норму суд вважає, що постанова у частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення суми середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, у межах суми стягнення за один місяць підлягає негайному виконанню.

У частині вимог про встановлення судового контролю за виконанням постанови суду, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 267 Кодексу адміністративного судочинства України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, має право зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Таким чином, приписами наведеної статті суду надано право, а не обов'язок зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

За встановлених у даній справі обставин, судом не вбачається підстав для зобов'язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем не доведено правомірності звільнення позивача з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, однак, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 69, 70, 71, 122, 158 - 163, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправними та скасувати накази Генеральної прокуратури України № 374-ц від 11.04.2017 та № 409-ц від 13.04.2017 про звільнення ОСОБА_1.

3. Поновити ОСОБА_1 на посаді слідчого в особливо важливих справах третього слідчого відділу управління спеціальних розслідувань Департаменту спеціальних розслідувань Генеральної прокуратури України.

4. Стягнути з Генеральної прокуратури України на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 167 364,25 грн.

5. Допустити негайне виконання постанови в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді слідчого в особливо важливих справах третього слідчого відділу управління спеціальних розслідувань Департаменту спеціальних розслідувань Генеральної прокуратури України та стягнення середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Р.О. Арсірій