Справа № 820/2753/17
Суддя: Григоров А.М.
Дата ухвалення: 2017-11-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2017 р. Справа № 820/2753/17
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Григорова А.М.

Суддів: Подобайло З.Г. , Тацій Л.В.

за участю секретаря судового засідання Гришко Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою представника позивача - ОСОБА_1 на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 20.07.2017р. по справі № 820/2753/17

за позовом ОСОБА_2

до Головного управління Державної фіскальної служби у м.Києві

про скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИЛА:

До Харківського окружного адміністративного суду звернувся позивач, ОСОБА_2 з адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві , в якому просить суд: скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві №1 від 25.07.2016 року про нарахування податкового зобов'язання зі сплати земельного податку в розмірі 95061,27 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що спірне податкове повідомлення - рішення є незаконним та необґрунтованим, а тому - підлягає скасуванню, оскільки у даних спірних правовідносинах відсутній об'єкт оподаткування земельним податком, а позивач, у свою чергу не реєструвала право власності чи користування земельною ділянкою під багатоквартирним житловим будинком за адресою: м. Київ, вул. Горького ( Антоновича),10, у якому має у власності нежитлове приміщення.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 20.07.2017 р. в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві про скасування податкового повідомлення-рішення - відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції представником позивача ОСОБА_3 подано апеляційну скаргу в якій зазначають, що оскаржувана постанова є помилковою, не законною, викладену з хибним трактуванням діючого податкового та земельного законодавства, такою, що грубо порушує головний принцип судової влади як верховенство права. Вказують, що суд першої інстанції в мотивувальній частині постанови цілком логічно та правильно послався на п. 14.1.72 ст. 14 ПК України, згідно якого земельний податок - обов язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток, а також постійних землекористувачів, проте правовий аналіз даної норми не провів та не звернув уваги ні на твердження представника, ні на відсутність в матеріалах справи документів про приналежність позивачу на праві власності земельної ділянки чи паю, а також відсутність документів, які посвідчують постійне землекористування. Сьогодні діючим Земельним кодексом України виключена можливість фізичним особам отримати земельну ділянку у постійне користування, а отримана ділянка раніше в постійне користування підлягала обовязковій державній реєстрації, однак відповідач не надав жодного доказу реєстрації ні права власності, ні права постійного користування земельною ділянкою за позивачем. Аналогічна норма викладена і в статті 270 ПК України, згідно якої обєктами оподаткування земельним податком є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні, а також земельні частки (паї), які перебувають у власності. В звязку з втратою чинності Закону України "Про плату за землю" з дня набранням законної сили чинного ОСОБА_4 кодексу України зникло поняття субєкта плати за землю, однак законодавець визначив такого субєкта у п. 287.1. ст. 287, згідно якої власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою. Висновок з аналізу даної норми тотожний попередньому, що підтверджує помилковість висновку суду першої інстанції при прийнятті постанови за відсутності жодного доказу, який закріпив би за позивачем право власності або право користування земельною ділянкою. Вказують, що суд першої інстанції в оскаржуваній постанові на другій та третій сторінці постанови повністю слово в слово переписав заперечення відповідача і сам же зазначає, за правилами п. 286.1 ст. 286 ПК України підставою для нарахування земельного податку є данні державного земельного кадастру. В свою чергу ні відповідачем, ні судом не мотивовано так якими же даними з державного земельного кадастру підтверджується право ОСОБА_2 на земельну ділянку під площами приміщення. Такими даними може бути лише витяг з державного земельного кадастру, проте суд не зясував ці обставини, на твердження представника позивача з приводу беззаперечності підстав для нарахування земельного податку саме на даних державного земельного кадастру суд уваги не звернув, правової оцінки не надав та не спростував в постанові даної норми. Також вказують, що в останньому абзаці четвертої сторінки постанови суд першої інстанції посилається на ст.ст. 182, 334 ЦК України та ОСОБА_5 України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, однак суд не звернув уваги на дати набрання чинності цими нормативно-правовими актами. Цивільний кодекс України набрав чинності 16.01.2003 р., а вказаний вище ОСОБА_5 про державну реєстрацію 01.07.2004 р. Зазначає, що суд першої інстанції мотивує своє рішення шляхом посилання на принцип пріоритетності норм ПК над нормами інших актів у разі їх суперечності, який закріплений у п. 5.2. ст. 5 ПК. Вказують, що позовна заява містить посилання на головні принципи верховенства права в частині гарантування прав і свобод громадянина і звичайно ж фізичної особи, а саме статті 8, 22 Конституції України які наголошують, що права і свободи людини і громадянина, закріплені Конституцією, не є вичерпними; конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. З аналізу даної норми Конституції України можна зробити висновок, що чинний з 2011 року ОСОБА_4 кодекс України суттєво звузив права громадян та визначив обовязок платити за землю, при чому дія даної норми з урахуванням дії нормативно - правових актів в часі застосовується до правовідносин, що виникли після прийняття ОСОБА_4 кодексу України, хоча і це також є спірним питанням, проте в нашому випадку ОСОБА_2 набула права власності на нежитлові приміщення набагато, точніше на 10 років раніше прийнятого ПК. До того ж, посилається на те, що суд першої інстанції не мотивує своє рішення посиланням на діючий порядок відчуження нежитлових приміщень, про що було наголошено в судовому засіданні, а саме з 2011 року будь-які операції з нежитловими приміщеннями без присвоєння кадастрового номеру не можуть бути посвідчені нотаріально і саме вказана обставина є базовим критерієм при посиланні на норми п.п. 14.1.34 ст. 14, п. 287.1, 287.6 ст. 287, п.п. 269.1.2 ст. 269 ПК України та прийнятті рішення у справі. В разі переходу права власності від ОСОБА_2 до іншого власника, обовязковим буде присвоєння за нежитловими приміщеннями кадастрового ном суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є необґрунтованими, недоведеними, а тому не підлягають задоволенню у повному обсязі. Також зазначає, що судом першої інстанції було відхилено постанову Харківського окружного адміністративного суду по справі № 2а-44617/09/2070 від 08.02.2010 р., залишеним в силі ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 28.09.2010 р. про визнання не чинним ППР про нарахування позивачу земельного податку в розмірі 10105,61 грн. за тими самими підставами користування на думку ДПІ земельною ділянкою з боку позивача, хоча рішення суду були прийняті іменем України і є обовязковими для виконання на всій території України, про що зазначено в ст. 14 КАС України (судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. Постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання на всій території України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, встановлену законом). Виходить вибіркове трактування судом чинних законів, хоча на мою думку пріоритет повинен бути наданий Основному Закону - Конституції України та головним принципам верховенства права. При чому один з принципів податкового законодавства згідно п. 4.1.4 ст. 4 ПК України чітко наголошує, що застосовується презумпція правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно- правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу. Наш випадок чітко підпадає під дане визначення, оскільки даних державного земельного кадастру про закріплення права власності чи користування земельною ділянкою не має, даних з державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо земельної ділянки за ОСОБА_2 також відсутні, рівно як відсутні і будь-які рішення органів місцевого самоврядування про виділення позивачу земельної ділянки у власність, оренду чи постійне користування. Обєктом обкладення податком є земельна ділянка під житловим багатоповерховим будинком, про що наголошено у мотивувальній частині постанови і користувачами земельної ділянки є всі власники як житлової так і не житлової нерухомості в будинку № 10 по вул. Горького (Антоновича) у м. Києві. На підставі вищевикладеного просить скасувати постанову Харківського окружного адміністративного суду від 20 липня 2017 року по справі № 820/2753/17 та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, а саме скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві № 1 від 25.07.2016 р. про нарахування ОСОБА_2 податкового зобовязання зі сплати земельного податку в розмірі 95061,27 грн., а також стягнути з Державного бюджету України на користь позивача документально підтверджені судові витрати по справі.

Представник позивача підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі, просив суд апеляційну скаргу задовольнити, скасувати рішення суду першої інстанції та позов задовольнити у повному обсязі.

Представники відповідача в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечував, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Від Державної фіскальної служби у місті Києві до суду надійшло письмове заперечення в якому просять просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Від представника позивача, ОСОБА_1 до суду надійшли додаткові письмові пояснення.

Згідно ч. 1 ст. 195 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши постанову суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є необґрунтованими, недоведеними, а тому не підлягають задоволенню у повному обсязі.

Колегія суддів не погоджується з даним висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_2 є власником нежитлового приміщення загальною площею 115,2 кв.м. на цокольному поверсі багатоквартирного житлового будинку за адресою: м. Київ, вул. Горького ( наразі - Антоновича), 10, на підставі нотаріально засвідченого договору купівлі-продажу від 08 травня 2001 року, яке вона здає в оренду ТОВ «Комп'ютер-Київ» за договором оренди № 1/03-16 від 01.03.2016 р.

Державною податковою інспекцією у Голосіївському районі ГУ ДФС у м. Києві відносно позивача було винесене податкове повідомлення - рішення від 27.04.2016 р. № 1, яким останній визначено суму податкового зобов'язання з земельного податку з фізичних осіб у розмірі 95061,27 грн. Вказане рішення контролюючого органу було направлене на адресу платника - м. Київ, вул. Горького (наразі - Антоновича),10 рекомендованим листом, проте до податкової повернувся конверт з позначкою "за закінченням терміну зберігання".

Не погодившись з зазначеним податковим повідомленням - рішенням, позивач звернулась до суду за його скасуванням.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначення вичерпного переліку податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює ОСОБА_4 кодекс України, який набрав чинності з 01 січня 2011 року.

Статтею 206 Земельного кодексу України визначено, що використання землі в Україні є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Відповідно до підпунктів 269.1.1 і 269.1.2 пункту 269.1 статті 269 ОСОБА_4 кодексу України платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.

Згідно із підпунктом 270.1.1 пункту 270.1 статті 270 ОСОБА_4 кодексу України об'єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.

Відповідно до пункту 286.5 статті 286 ПКУ нарахування фізичним особам сум податку проводиться контролюючими органами, які видають платникові до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку визначеному статтею 58 цього Кодексу.

Ставка податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено, встановлюється у розмірі не більше 3 відсотків від їх нормативної грошової оцінки, а для сільськогосподарських угідь та земель загального користування - не більше 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки ( п.274.1 ст. 274 ПК України).

Власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями (їх частинами) з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно ( п. 287.8 ст. 287 ПК України).

Відповідно до п. 14.1.157. ОСОБА_4 кодексу України податкове повідомлення-рішення - письмове повідомлення контролюючого органу (рішення) про обов'язок платника податків сплатити суму грошового зобов'язання, визначену контролюючим органом у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законодавчими актами, контроль за виконанням яких покладено на контролюючі органи, або внести відповідні зміни до податкової звітності;

Згідно з п. 285.1 пункту 285.2 статті 285 ОСОБА_4 кодексу України базовим податковим (звітним) періодом для плати за землю є календарний рік.

Базовий податковий (звітний) рік починається 1 січня і закінчується 31 грудня того ж року (для новостворених підприємств та організацій, а також у зв'язку із набуттям права власності та/або користування на нові земельні ділянки може бути меншим 12 місяців).

Колегія суддів зазначає, що податкове повідомлення - рішення від 27.04.2016 року № 1 не містить періоду за який нараховується зобов'язання за платежем: земельний податок з фізичних осіб у розмірі 95061,21 грн.

ОСОБА_4 кодексу України встановлюють, що податки сплачуються при виникненні певних подій та за певний період.

Нарахування земельного податку передбачений за певний період.

Відповідно при нарахуванні земельного податку необхідно чітко визначати період за який він нараховується.

Відсутність в податковому повідомленні - рішенні періоду за який здійснено нарахування, при відсутності розрахунку, не може вважатися дефектом податкового повідомлення - рішення, яке не впливає на його правомірність, оскільки є неможливим визначення періоду за який проводилися нарахування земельного податку, що є суттєвим порушенням.

Також колегія суддів зазначає, що з доданого до податкового повідомлення - рішення розрахунку не вбачається періоду за який дані нарахування було проведено.

Крім того даний розрахунок не містить складових з яких податковий орган виходив під час нарахування податку.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що відповідач як суб'єкт владних повноважень діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені чинним законодавством, а тому наявні підстави для задоволення позовних вимог .

З урахуванням наведеного всі інші доводи сторін щодо правомірності нарахувань земельного податку не впливають на вирішення справи по суті.

Також колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що посилання позивача на судову практику стосовно рішень прийнятих за її участю з приводу нарахувань земельного податку за інші періоди не мають преюдиційне значення для вирішення справи.

Статтею 159 КАС України передбачено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Враховуючи вище викладене, постанова Харківського окружного адміністративного суду від 20.07.2017 р. не відповідає вимогам ст. 159 КАС України, а тому підлягає скасуванню, з прийняттям нової постанови про задоволення адміністративного позову.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 202 КАС України підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Враховуючи наведене та те, що в ході розгляду справи встановлено обґрунтованість позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне прийняти рішення про скасування рішення суду першої інстанції, та прийняти нове рішення яким позов задовольнити .

Щодо вирішення питання про судові витрати, то колегія суддів зазначає.

Відповідно ст. 87 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати і звільнення від сплати встановлюються законом.

Статтею 94 КАС України передбачено порядок розподілу судових витрат.

Відповідно до ч.3 ст. 94 КАС України якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

В матеріалах справи знаходяться оригінали квитанції № 1289682 від 30.06.2017 р. у сумі 950, 62 грн. та № 0.0.819362420.1 від 01.08.2017 р. у сумі 1045, 00 грн. про сплату ОСОБА_2 судового збору за подання позовної заяви та за подачу апеляційної скарги.

Оскільки колегія суддів скасовує постанову суду першої інстанції та приймає нову постанову, якою позов задовольняє , то відповідно до ст. 94 КАС України слід стягнути за рахунок бюджетних асигнувань за зобов'язаннями Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві на користь ОСОБА_2 1995 грн. 62 коп. витрати по сплаті судового збору.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п. 3 ст. 198, п. 4 ч.1 ст. 202, 205, 207, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу задовольнити.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 20.07.2017р. по справі № 820/2753/17 скасувати.

Прийняти нову постанову якою позов задовольнити.

Скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві №1 від 25.07.2016 року про нарахування податкового зобов'язання зі сплати земельного податку в розмірі 95061,27 грн.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань за зобов'язаннями Головного управління Державної фіскальної служби у м.Києві на користь ОСОБА_2 1995 грн. 62 коп. витрати по сплаті судового збору.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання постанови у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)ОСОБА_6
Судді(підпис) (підпис) ОСОБА_5 ОСОБА_7
Повний текст постанови виготовлений 14.11.2017 р.