Справа № 804/75/17
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2017-10-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

17 жовтня 2017 рокусправа № 804/75/17

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сафронової С.В.

суддів: Мельника В.В. Чепурнова Д.В.

за участю секретаря судового засідання: Царьової Н.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18 квітня 2017 року у справі № 804/75/17 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області,, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Магдалинівський районний суд Дніпропетровської області про визнання дій неправомірними, -

в с т а н о в и л а :

5 січня 2017року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Магдалинівський районний суд Дніпропетровської області, у якому з урахуванням уточненого позову від 10.03.2017 року, просить суд: визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати різниці суми: 1) між виплаченою суддівською винагородою та грошових коштів, які підлягали виплаті як судді у відставці, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати на дату виплати; 2) між виплаченою компенсацією за невикористані щорічну основну і додаткову відпустку та грошових коштів, які підлягали виплаті відповідно до положень частини 10 статті 133 Закону України Про судоустрій і статус суддів (виходячи з виключення випадків перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці); 3) вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою (голови Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області) виходячи з розміру мінімальної заробітної плати на дату виплати; зобов'язати відповідача здійснити виплату різниці суми між виплаченою суддівською винагородою та грошових коштів, які підлягали виплаті як відставка, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати на дату виплати за період з 01.05.2014 року по 26.09.2016 року; зобов'язати відповідача здійснити виплату різниці між виплаченою компенсацією за невикористані: щорічну основну відпустку за період роботи 12.04.2015 року 11.04.2016 року в кількості 42 календарних днів, додаткову відпустку за 2016 рік в кількості 15 календарних днів, щорічну основну відпустку за період 12.04.2016 - 22.09.2016 в кількості 18 календарних днів, а всього 75 календарних днів, та грошових коштів, які підлягали виплаті відповідно до положень ч.10 ст.133 Закону України Про судоустрій і статус суддів (виходячи з виключення випадків перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці); зобов'язати відповідача здійснити виплату вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою (голови Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області) виходячи з розміру місячної заробітної плати голови Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області на дату виплати.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18 квітня 2017 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Магдалинівський районний суд Дніпропетровської області про визнання протиправною бездіяльності та зобовязання вчинити певні дії задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області по невиплаті ОСОБА_1 різниці суми між виплаченою компенсацією за невикористані щорічну основну і додаткову відпустку та грошових коштів, які підлягали виплаті відповідно до положень частини 10 статті 133 Закону України Про судоустрій і статус суддів (виходячи з виключення випадків перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці). Визнано протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області по невиплаті ОСОБА_1 вихідної допомоги судді, у звязку з виходом у відставку, в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою. Зобовязано Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу судді, у звязку з виходом у відставку, в розмірі 10 (десяти) місячних заробітних плат за останньою посадою (голови Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області) виходячи з розміру місячної заробітної плати голови відповідного суду на дату виплати. Зобов'язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області здійснити виплату різниці між виплаченою компенсацією за невикористані: щорічну основну відпустку за період роботи 12.04.2015 - 11.04.2016 в кількості 42 календарних днів, додаткову відпустку за 2016 рік в кількості 15 календарних днів, щорічну основну відпустку за період 12.04.2016 - 22.09.2016 в кількості 18 календарних днів, а всього 75 календарних днів, та грошових коштів, які підлягали виплаті відповідно до положень частини 10 статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (виходячи з виключення випадків перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці). У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив постанову суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову в повному обсязі.

Сторони в судове засідання апеляційної інстанції не прибули, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Відповідно до частини четвертої статті 196 Кодексу адміністративного судочинства України неприбуття у судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час та місце апеляційного розгляду, та явка яких у відповідності до статті 120 Кодексу адміністративного судочинства України не визнавалась судом обов'язковою, не перешкоджає судовому розгляду справи.

Відповідно до частини першої статті 195 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді - доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, встановила наступне.

Позивач - ОСОБА_1 з 12 квітня 1976 року по 26 вересня 2016 року обіймав посаду судді Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області, в тому числі з 12.04.1976 року по 07.05.2014 року позивач виконував обов'язки голови Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області.

Судом встановлено, що 12 лютого 2014 року позивачем до Вищої ради юстиції подано заяву про вихід у відставку, яка була отримана Вищою радою юстиції 17.02.2014 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Крім того, 1 травня 2014 року ОСОБА_1 виповнилось 65 років, у звязку з чим позивачем припинено здійснення повноважень щодо здійснення правосуддя.

18 червня 2015 року Вищою радою юстиції, за результатами розгляду заяви позивача, прийнято рішення №71/0/15-15 про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області, у звязку з поданням заяви про відставку та направлено відповідні документи до Верховної Ради України.

16 липня 2015 Верховною Радою України прийнято постанову №636-VIII, якою позивача звільнено з посади судді Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області у зв'язку з поданням заяви про відставку.

Судом першої інстанції також встановлено, що з 30 квітня 2015 року в Магдалинівському районному суді Дніпропетровської області не було суддів, які мали право здійснювати правосуддя та відповідно здійснювати і адміністративні функції щодо виконання обов'язків голови суду, який в свою чергу наділений повноваженнями видати, на підставі акта про звільнення судді з посади, відповідний наказ.

Разом з тим, наказом голови Державної судової адміністрації України №189 від 21.09.2016 року Про відрахування судді зі штату суду наказано начальнику Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області забезпечити виконання постанови Верховної Ради України №636-VIII шляхом видання наказу про відрахування позивача зі штату Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області та, за наявності передбачених законом підстав, провести фінансовий розрахунок. Також наказано здійснити відповідні записи у трудовій книжці.

Наказом Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області від 26.09.2016 року №90-к ОСОБА_1 відраховано зі штату Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області з 26.09.2016 року, а також зобов'язано відділ планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку та звітності територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області здійснити виплату ОСОБА_1 компенсацію за невикористані: щорічну основну відпустку за період роботи 12.04.2015 року - 11.04.2016 року в кількості 42 календарних днів; додаткову відпустку за 2016 рік в кількості 15 календарних днів; щорічну основну відпустку за період 12.04.2016 року - 22.09.2016 року в кількості 18 календарних днів;а всього 75 календарних днів.

Судом першої інстанції встановлено, що рішення про звільнення позивача з посади судді у відставку було прийнято Верховною Радою України 16.07.2015 року.

Слід зауважити, що станом на момент звільнення позивача з посади судді у відставку набрав чинності Закон України Про судоустрій і статус суддів в редакції від 01 квітня 2014 року, в якому відповідно до Закону України Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні від 27 березня 2014 року виключено статтю 136, що передбачала виплату судді, який вийшов у відставку, вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат, за останньою посадою.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив із того, що відмова відповідача щодо виплатити вихідної допомогу позивачу є необґрунтованою, такою, що не міститься на законодавстві.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 9 частини 5 статті 126 Конституції України суддя звільняється з посади органом, що його обрав або призначив, зокрема у разі подання суддею заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням.

Правові засади організації судової влади та здійснення правосуддя в Україні з метою захисту прав, свобод та законних інтересів людини і громадянина, прав та законних інтересів юридичних осіб, інтересів держави на засадах верховенства права, а також визначає систему судів загальної юрисдикції, статус професійного судді, народного засідателя, присяжного, систему та порядок здійснення суддівського самоврядування і встановлює систему і загальний порядок забезпечення діяльності судів та регулює інші питання судоустрою і статусу суддів визначаються Закон України «Про судоустрій і статус суддів» № 2453-VI від 07 липня 2010 року.

Звільнення судді з посади за його заявою про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням визначено статтею 109 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Згідно частини 1 статті 109 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається статтею 131 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Частиною 1 статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Вказана правова позиція висловлена в рішенні Конституційного Суду України від 19.11.2013 року № 10-рп/2013 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) статей 103, 109, 131, 132, 135, 136, 137, підпункту 1 пункту 2 розділу XII «Прикінцеві положення», абзацу четвертого пункту 3, абзацу четвертого пункту 5 розділу XIII «Перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Так, у вказаному рішенні Конституційний Суд України зазначив, що аналіз розділу VІІІ Конституції України та Закону України «Про судоустрій і статус суддів» дає підстави для висновку, що відставка судді є особливою формою звільнення його з посади за власним бажанням та обумовлена наявністю в особи відповідного стажу роботи на посаді судді. Наслідком відставки є, зокрема, припинення суддею своїх повноважень з одночасним збереженням за ним звання судді і гарантій недоторканності, а також набуттям прав на виплату вихідної допомоги та отримання пенсії або щомісячного довічного грошового утримання.

Конституційним Судом України також зауважено, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов'язків.

Тобто, реалізація права судді на відставку за наявності підстав, встановлених Законом України «Про судоустрій і статус суддів», є підставою для виплати такому судді вихідної допомоги в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Колегія суддів враховує, що з 01 квітня 2014 року, набрав чинності Закон України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні», яким виключено статтю 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Водночас зазначена обставина не є підставою для позбавлення позивача права на отримання вихідної допомоги, оскільки право на відставку реалізовано ним до набрання чинності Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні».

Відповідно до частини 3 статті 109 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади.

Наведені правові норми вказують, що Вища рада юстиції за наявності у судді відповідного стажу роботи повноважна перевіряти лише справжність волевиявлення судді, водночас відмовити в задоволенні заяви про відставку з інших підстав Вища рада юстиції не правомочна.

Отже, подання позивачем заяви про відставку за наявності відповідного стажу на посаді судді вказує на реалізацію ним права на відставку.

Судом першої інстанції вірно зазначено, що позбавлення позивача права на отримання відповідної вихідної допомоги у зв'язку з відставкою суперечить приписам статті 22 Конституції України, відповідно до якої при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинник законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав, свобод, з чим погоджується колегія суддів.

Як зазначено в Рішенні Конституційного Суду України від 03 червня 2013 року №3-рп/2013 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень статті 2, абзацу другого пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи», статті 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (справа щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці), суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання, і така незалежність судді забезпечується, зокрема, його належним матеріальним та соціальним забезпеченням.

Визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід'ємним елементом їх статусу, поширюється на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо) та надання їм у майбутньому статусу судді у відставці.

Конституційний Суд України відзначив, що законодавець, маючи дискреційні повноваження щодо визначення умов, порядку та розміру матеріального забезпечення, повинен враховувати, що не може запроваджуватися правове регулювання, за якого особа, реалізуючи одне конституційне право, позбавляється можливості реалізувати інше право (гарантію). Зокрема, суддя після виходу на пенсію або у відставку, використовуючи конституційне право на працю, визначене статтею 43 Основного Закону України, не може бути при цьому позбавлений гарантій незалежності суддів, включаючи заходи їх правового захисту, матеріального і соціального забезпечення.

Підставою для отримання матеріального забезпечення судді після припинення його повноважень є виключно конституційно визначений статус професійного судді, при цьому не може виокремлюватися певна категорія суддів у відставці, які не мають права на отримання вихідної допомоги у зв'язку з виходом у відставку з підстав, не пов'язаних з статусом судді та його професійною діяльністю щодо здійснення правосуддя.

Відтак, враховуючи, що за суддею, який перебуває у відставці, зберігається звання судді та такі ж гарантії недоторканності та соціального захисту, як і до виходу у відставку, скасування при виході у відставку гарантованої виплати вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою є обмеженням соціальних гарантій суддів, передбачених Конституцією України та іншими Законами України, оскільки зміст та обсяг досягнутого суддями рівня матеріального забезпечення не може бути звужено або скасовано шляхом внесення змін до чинного законодавства.

Таким чином, оскільки право на відставку позивачем реалізовано до набрання чинності Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні», він має право на отримання вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою відповідно до частини 1 статті 136 Закону Україну «Про судоустрій і статус суддів».

Також колегія суддів погоджується з висновком судом першої інстанції про задоволення позовних вимог позивача в частині здійснення виплату різниці між виплаченою компенсацією за невикористані: щорічну основну відпустку за період роботи 12.04.2015 - 11.04.2016 в кількості 42 календарних днів, додаткову відпустку за 2016 рік в кількості 15 календарних днів, щорічну основну відпустку за період 12.04.2016 - 22.09.2016 в кількості 18 календарних днів, а всього 75 календарних днів, та грошових коштів, які підлягали виплаті відповідно до положень частини 10 статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (виходячи з виключення випадків перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), оскільки з матеріалів було встановлено, що позивач починаючи з 12.04.2014 року не перебував у відпустці, що зумовлює відсутність підстав для нарахування та виплати позивачу допомоги на оздоровлення.

Слід заважити, що позивач був позбавлений можливості піти у відпустку з обєктивних причин, а саме через відсутність особи, яка могла б видати відповідний наказ (голови суду), разом з тим, чинним законодавством України передбачена виплата компенсації лише за невикористані дні відпустки, без урахування допомоги на оздоровлення, яка виплачується до такої відпустки, отже вимоги щодо визнання протиправної бездіяльності та зобов'язання здійснити виплати сум недоплаченої компенсації за невикористані щорічні основні та додаткові відпустки з урахуванням відповідних доплат до посадового окладу судді, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Доводи, викладені заявником в апеляційній скарзі були предметом дослідження суду першої інстанції і не знайшли свого належного підтвердження.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, в зв'язку з чим апеляційні скарги залишаються без задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.4, 8-11, 160, 196, 198, 200, 205, 207, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, судова колегія,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області- залишити без задоволення.

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18 квітня 2017 року у справі № 804/75/17 -залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти шляхом подачі касаційної скарги до Вищого адміністративного суду України у порядку ст.212 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: С.В. Сафронова

Суддя: В.В. Мельник

Суддя: Д.В. Чепурнов