Справа № 806/2530/17
Суддя: Черняхович Ірина Едуардівна
Дата ухвалення: 2017-11-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2017 року Житомир справа № 806/2530/17

категорія 6.2

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Черняхович І.Е.,

розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2 управління Держгеокадастру у Житомирській області про визнання ненадання дозволу та зобов"язання вчинити дії,-

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить:

- визнати ненадання дозволу на виготовлення проекту землеустрою для сінокосіння орієнтовною площею 6.0 га на території Брусилівської селищної об'єднаної територіальної громади (бувшої Озерської сільської ради Брусилівського району Житомирської області) згідно клопотання від 09.03.2017;

- зобов'язати ОСОБА_2 управління Держгеокадастру у Житомирській області надати дозвіл на виготовлення проекту землеустрою для сінокосіння орієнтовною площею 6.0 га на території Брусилівської селищної об'єднаної територіальної громади (бувшої Озерської сільської ради Брусилівського району Житомирської області) згідно клопотання від 09.03.2017;

- встановити судовий контроль за виконанням рішення суду протягом 30-ти денного терміну з дня набрання рішення суду законної сили.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що постановою Житомирського окружного адміністративного суду від 21.06.2017 у справі №806/1258/17 зобов'язано повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 від 09.03.2017. На виконання вказаної постанови, відповідач листом від 24.07.2017 №Г-3363/0-8851/6-17 відмовив у задоволенні клопотання у зв'язку з тим, що з доданих графічних матеріалів неможливо визначити місце розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів та містобудівної документації, в тому числі неможливо точно визначити місце розташування затребуваної земельної ділянки в проектних межах через масштаб графічних матеріалів, відсутність інформації щодо прив'язки земельної ділянки до відповідного населеного пункту. На думку позивача, відповідачем порушено його права.

Представник позивача в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Представник відповідача подав до суду заяву про розгляд справи у порядку письмового провадження та письмові заперечення на адміністративний позов, в яких просив відмовити у задоволенні позовних вимог у зв'язку із безпідставністю.

Зважаючи на неявку сторін та керуючись приписами ст. 41, ч. 4 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, дослідивши докази, які мають юридичне значення у вирішенні спору, суд зазначає наступне.

09 березня 2017 року ОСОБА_3 за дорученням ОСОБА_1 подано до ОСОБА_2 управління Держгеокадастру у Житомирській області клопотання з проханням надати дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для сінокосіння, орієнтовною площею 6 га, з земель запасу, розташованих за межами населених пунктів Брусилівської селищної об'єднаної територіальної громади (бувшої Озерської сільської ради Брусилівського району Житомирської області), на підставі ст.ст. 34, 122, 123, 134 Земельного кодексу України.

Додатками до клопотання вказано: копія доручення, графічні матеріали, копія паспорта 2,3,11 сторінки, ін. коду.

Відповідач листом від 07.04.2017 № Г-3363/0-3963/6-17 повідомив ОСОБА_1 про те, що його заяву про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки розглянуто. Водночас указано, що ОСОБА_2 управління Держгеокадастру у Житомирській області не в змозі позитивно задовольнити його заяву, оскільки вказані у його клопотанні земельні ділянки відносяться до земель лісового та водного фонду. При цьому в листі здійснено посилання на ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України. За захистом порушеного права ОСОБА_1 звернувся до суду.

Постановою Житомирського окружного адміністративного суду від 21.06.2017 у справі №806/1258/17 зобов'язано ОСОБА_2 управління Держгеокадастру у Житомирській області повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 від 09.03.2017.

На виконання вищевказаної постанови суду ОСОБА_2 управління Держгеокадастру у Житомирській області листом від 24.07.2017 №Г-3363/0-8851/6-17 повторно розглянуло клопотання ОСОБА_1 і повідомило ОСОБА_1 про те, що з доданих графічних матеріалів неможливо визначити місце розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів та містобудівної документації, в тому числі неможливо точно визначити місце розташування затребуваної земельної ділянки в проектних межах через масштаб графічних матеріалів, відсутність інформації щодо прив'язки земельної ділянки до відповідного населеного пункту.

Правовідносини у сфері забезпечення права громадян на землю урегульовано Земельним кодексом України.

У відповідності до ч. 2 ст. 116 Земельного кодексу України набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

За змістом частини першої статті 34 Земельного кодексу України громадяни можуть орендувати земельні ділянки для сінокосіння і випасання худоби.

Згідно зі ч.3 ст.124 Земельного кодексу України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, громадянам, юридичним особам, визначеним частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу, здійснюється в порядку, встановленому статтею 123 цього Кодексу.

Частиною першою статті 123 Земельного кодексу України передбачено, що надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною ОСОБА_4 Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення; формування нової земельної ділянки (крім поділу та об'єднання).

Відповідно до частини другої статті 123 Земельного кодексу України визначено, що особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки. У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). ОСОБА_4 Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно ч. 3 ст.123 Земельного кодексу України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

З матеріалів справи встановлено, що 09 березня 2017 року до ОСОБА_2 управління Держгеокадастру у Житомирській області позивачем було подано клопотання про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для сінокосіння орієнтовною площею 6,00 га з земель запасу розташованих за межами населених пунктів Брусилівської селищної об'єднаної територіальної громади (бувшої Озерської сільської ради Брусилівського району Житомирської області). До клопотання було долучено графічні матеріали та інші документи.

Відповідач листом від 07.04.2017 № Г-3363/0-3963/6-17 повідомив ОСОБА_1 про те, що його заяву про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки розглянуто. Водночас указано, що ОСОБА_2 управління Держгеокадастру у Житомирській області не в змозі позитивно задовольнити його заяву, оскільки вказані у його клопотанні земельні ділянки відносяться до земель лісового та водного фонду. При цьому в листі здійснено посилання на ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України.

Постановою Житомирського окружного адміністративного суду у справі №806/1258/17 зобов'язано ОСОБА_2 управління Держгеокадастру у Житомирській області повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 від 09.03.2017.

На виконання вищевказаної постанови суду ОСОБА_2 управління Держгеокадастру у Житомирській області листом від 24.07.2017 №Г-3363/0-8851/6-17 повторно розглянуло клопотання ОСОБА_1 і повідомило ОСОБА_1 про те, що з доданих графічних матеріалів неможливо визначити місце розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів та містобудівної документації, в тому числі неможливо точно визначити місцерозташування затребуваної земельної ділянки в проектних межах через масштаб графічних матеріалів, відсутність інформації щодо прив'язки земельної ділянки до відповідного населеного пункту.

Так, згідно з пунктом "а" частини третьої статті 22 Земельного кодексу України землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Частиною першою статті 116 Земельного кодексу України визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

За приписами частини другої статті 123 Земельного кодексу України особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). ОСОБА_4 Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Як визначено абзацом першим частини третьої згаданої статті, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Таким чином, Земельний кодекс України визначає вичерпний перелік підстав для відмови особі в наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду, при цьому зобов'язує орган державної влади або орган місцевого самоврядування у випадках ухвалення рішення про відмову в надані такого дозволу належним чином мотивувати причини цієї відмови.

Відповідачем фактично не заперечується, що ОСОБА_1 до клопотання від 09.03.2017 поданий вичерпний перелік документів, встановлений Земельним кодексом України.

Водночас, із матеріалів справи слідує, що за результатами повторного розгляду заяви позивача ОСОБА_2 управління Держгеокадастру у Житомирській області відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для сінокосіння, орієнтовною площею 6,00 га з земель запасу розташованих за межами населених пунктів Брусилівської селищної об'єднаної територіальної громади (бувшої Озерської сільської ради Брусилівського району Житомирської області) розташованих за межами населених пунктів з послідуючою передачею в оренду у зв'язку з тим, що з доданих графічних матеріалів неможливо визначити місце розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів та містобудівної документації, в тому числі неможливо точно визначити місце розташування затребуваної земельної ділянки в проектних межах через масштаб графічних матеріалів, відсутність інформації щодо прив'язки земельної ділянки до відповідного населеного пункту.

Відповідно до п. 1.3 "Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками", затвердженої наказом Держземагентства України від 18.05.2010 №376, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 16.06.2010 року за № 391/17686, межа земельної ділянки це сукупність ліній, що утворюють замкнений контур і розмежовують земельні ділянки.

Бажане місце розташування земельної ділянки з її орієнтовними розмірами зазначається заявником на фрагментах планово - картографічних матеріалів, які надають можливість правильно визначити місце розташування земельної ділянки, на яку претендує особа, яка звернулась з клопотанням з метою безоплатного отримання земельної ділянки у власність.

Тобто, графічні матеріали, які додаються до клопотання, повинні бути такими, обсяг даних яких дозволяє чітко ідентифікувати бажане місце розташування земельної ділянки відносно інших землевласників та землекористувачів, а бажана земельна ділянка має бути максимально конкретизованою, що б давало можливість відповідачу насамперед встановити зазначене місце розташування, перевірити відповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів та у передбачених земельним законодавством випадках надати дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо чітко визначеної земельної ділянки.

З наданих копій графічних матеріалів вбачається конкретне місце розташування бажаної позивачем земельної ділянки, а графічні матеріали із індексно - кадастрової карти (плану) з виготовлене компетентним органом - управлінням Держгеокадастру у Брусилівському районі Житомирської області дозволяють ідентифікувати її розташування на місцевості.

Суд вважає, що викладені обставини свідчить про факт обстеження працівниками структурного підрозділу відповідача зазначеної земельної ділянки на предмет відповідності її місця розташування вимогам законів.

Окрім того, суд звертає увагу на те, що в квітні 2017 року, відповідач, відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні заяви від 09.03.2017 не ставить під сумнів надані управлінням Держгеокадастру в Брусилівському районі Житомирської області графічні матеріали, які додані ОСОБА_1 до заяви.

Окрім того, судовим рішенням, яке набрало законної сили, у адміністративній справі №806/1258/17 встановлено, що лист від 07.04.2017 ( прим. суду: № Г-3363/0-3963/6-17) ... жодних мотивів щодо не дотримання позивачем порядку надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування, а саме ч.ч. 2,3 ст. 123 Земельного кодексу України, в листі не зазначено.

Відповідно до ст.124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, громадянам, юридичним особам, визначеним частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу, здійснюється в порядку, встановленому статтею 123 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.134 ЗК України не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них у разі передачі громадянам земельних ділянок для сінокосіння і випасання худоби, для городництва.

Враховуючи зазначене, позовна вимога є обґрунтованою, а тому підлягає задоволенню.

Щодо позовних вимог про зобов'язання відповідача надати дозвіл на розробку проекту землеустрою та посилань відповідача, зазначених у письмових запереченнях, на дискреційність його повноважень стосовно вирішення цього питання слід зазначити наступне.

Статтею 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенство права. Принцип верховенства права сформувався як інструмент протидії свавіллю держави, що виявляється в діях її органів як у цілому, так і окремих із них. Верховенство права - це розуміння того, що верховна влада, держава та її посадові особи мають обмежуватися законом.

Обмеження дискреційної влади як складова верховенства права і правової держави вимагає, насамперед, щоб діяльність як держави загалом, так і її органів, включаючи законодавчий, підпорядковувалася утвердженню і забезпеченню прав і свобод людини.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні від 6 вересня 1978 року у справі "Класс та інші проти Німеччини", "із принципу верховенства права випливає, зокрема, що втручання органів виконавчої влади у права людини має підлягати ефективному нагляду, який, як правило, повинна забезпечувати судова влада. Щонайменше це має бути судовий нагляд, який найкращим чином забезпечує гарантії незалежності, безсторонності та належної правової процедури".

Засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. Так, при розгляді справи було б неприйнятно враховувати право на ефективний засіб захисту, а саме, запобігання порушенню або припиненню порушення з боку суб'єкта владних повноважень, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права без його практичного застосування.

Таким чином, обов'язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту.

Як вбачається з матеріалів справи, саме по собі судове рішення про визнання відмови у наданні дозволу протиправною не відновлює порушеного права позивача на прийняття відповідачем вмотивованого рішення щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою, а породжує додаткові спори.

Варто вказати, що ОСОБА_4 Суд України у своїй постанові від 16.09.2015 по справі №21-1465а15 зазначив, що у випадку задоволення позову, рішення суду має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду.

Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії, чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникла б необхідність повторного звернення до суду.

Застосовуючи механізм захисту права та його відновлення, порушеного суб'єктом владних повноважень, суд вважає за необхідне зобов'язати відповідача надати позивачу дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для сінокосіння, орієнтовною площею 6,0 га з земель запасу розташованих за межами населених пунктів Брусилівської селищної об'єднаної територіальної громади на підставі поданого ним клопотання та пакету документів, оскільки будь-яких перешкод для надання позивачу дозволу на розробку проекту землеустрою, крім тих, які вже розглянуті судом, відповідачем не зазначено та судом не встановлено.

Покладення такого обов'язку на відповідача не є перебиранням функції іншого суб'єкта владних повноважень в реалізації відповідних управлінських функцій і вирішенні питань, віднесених до виключної компетенції такого суб'єкта та зобов'язанням його приймати рішення, які входять до його компетенції чи до компетенції іншого органу, з огляду на обов'язковість ефективного механізму захисту порушеного права.

Що стосується клопотання позивача про зобовязання встановити контроль за виконанням судового рішення, то суд з цього приводу зазначає наступне.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 267 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, має право зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Враховуючи викладені обставини справи, суд вважає за необхідне встановити судовий контроль за виконанням вказаного судового рішення шляхом зобов'язання відповідача в 30-денний строк з моменту набрання законної сили судовим рішення подати до суду звіт про його виконання.

Згідно з ч.1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Відповідачем не доведено правомірності своїх дій та рішень.

За таких обставин, позовні вимоги підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 71, 86, 158-163, 167, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України,

постановив:

Позовні вимоги задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність ОСОБА_2 управління Держгеокадастру у Житомирській області, що виразилась у ненаданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою для сінокосіння орієнтовною площею 6.0 га на території Брусилівської селищної об'єднаної територіальної громади (бувшої Озерської сільської ради Брусилівського району Житомирської області) згідно клопотання від 09.03.2017.

Зобов'язати ОСОБА_2 управління Держгеокадастру у Житомирській області надати ОСОБА_1 дозвіл на виготовлення проекту землеустрою для сінокосіння орієнтовною площею 6.0 га на території Брусилівської селищної об'єднаної територіальної громади (бувшої Озерської сільської ради Брусилівського району Житомирської області) згідно клопотання від 09.03.2017.

Встановити судовий контроль за виконанням рішення суду протягом 30-ти денного терміну з дня набрання рішення суду законної сили.

Постанова суду першої інстанції, якщо інше не встановлено Кодексом адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Житомирський окружний адміністративний суд, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя І.Е.Черняхович