Справа № 826/13194/16
Суддя: Чаку Є.В.
Дата ухвалення: 2017-11-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

15 листопада 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Чаку Є.В.,

суддів: Файдюка В.В., Мєзєнцева Є.І.

за участю секретаря Муханькової Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу Головного територіального управління юстиції у Київській області на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 вересня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного територіального управління юстиції у Київській області, третя особа - Міністерство юстиції України про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 (далі - позивач) звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Головного територіального управління юстиції у Київській області (далі - відповідач), третя особа - Міністерство юстиції України про визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачу заробітної плати за період роботи з 01 червня 2014 року по 30 червня 2015 року; стягнення на користь позивача заборгованості з заробітної плати у розмірі 56 005, 56 грн., середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 115 564 грн., а також моральну шкоду у сумі 50 000 грн.

Окружний адміністративний суд міста Києва своєю постановою від 25 вересня 2017 року позов задовольнив частково. Визнав протиправною бездіяльність Головного територіального управління юстиції у Київській області щодо невиплати ОСОБА_2 заробітної плати за період роботи з 01 червня 2014 року по 30 червня 2015 року. Стягнув з Головного територіального управління юстиції у Київській області на користь ОСОБА_2 заробітну плату за період роботи на посаді першого заступника начальника Головного управління юстиції у Київській області з 01 червня 2014 року по 30 червня 2015 року у розмірі 75 116, 60 грн., за вирахуванням з цієї суми податку на доходи фізичних осіб та єдиного соціального внеску. У задоволенні решти позовних вимог відмовив.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 вересня 2017 року та прийняти нову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити. На думку апелянта, зазначену постанову суду прийнято з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду - без змін, з наступних підстав.

Як убачається з матеріалів справи, відповідно до наказу Міністерства юстиції України № 678/к від 02 жовтня 2007 року та наказу Головного управління юстиції у Київській області № 1372/к від 02 жовтня 2007 року ОСОБА_2 призначено на посаду першого заступника начальника Головного управління юстиції у Київській області як таку, що успішно пройшла стажування, звільнивши її з посади заступника начальника Головного управління юстиції у Київській області (підтверджується відповідним записом у трудовій книжці).

30 червня 2015 року ОСОБА_2 звільнено з посади першого заступника начальника Головного управління юстиції у Київській області за переведенням для подальшої роботи в Центральному державному архіві громадських об'єднань, відповідно до пункту 5 статті 36 Кодексу Законів про працю України, що підтверджується наданими до матеріалів справи копіями наказу Міністерства юстиції України № 2030/к від 30 червня 2015 року та наказу Головного територіального управління юстиції у Київській області № 906/3 від 30 червня 2015 року.

Згідно довідки про доходи від 07 серпня 2015 року позивачу нараховувалася та виплачувалася заробітна плата щомісячно по травень 2014 року включно.

Починаючи з 01 червня 2014 року по 30 червня 2015 року (по день звільнення), заробітна плата ОСОБА_2 не нараховувалася та не виплачувалася.

Зазначені обставини сторонами у справі не заперечувалися.

Представник відповідача звертав увагу суду першої інстанції на те, що 03 лютого 2014 року ОСОБА_2 було попереджено про скорочення посади першого заступника начальника Головного управління юстиції у Київській області та їй було запропоновано обійняти інші посади, проте, позивач відмовилася від пропозицій та, починаючи з 24 березня 2014 року по 26 травня 2014 року, перебувала на лікарняному у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю. З 27 травня 2014 року по дату звільнення, тобто по 30 червня 2015 року, позивач була відсутня на робочому місці без поважних причин, покладені на неї обов'язки не виконувала, тому підстав для нарахування заробітної плати у зазначений період, на думку відповідача, не виникло.

Після звільнення, ОСОБА_2 на підставі наказу Головного управління юстиції у Київській області № 906/3 від 30 червня 2015 року виплачено грошову компенсацію за невикористану частину щорічної основної та додаткової оплачуваної відпусток.

Як вважає представник відповідача, з позивачем проведено остаточні розрахунки відповідно до статті 116 Кодексу Законів про працю України, а тому заборгованості з заробітної плати не існує, оскільки протягом більше, ніж року після звільнення спорів з позивачем з приводу виплати заробітної плати не виникало, та звертає увагу суду на порушення позивачем строку звернення до суду, у зв'язку з чим адміністративний позов, на його думку, має бути залишений без розгляду.

Позивач, вважаючи, що їй протиправно не виплачено заборгованість по заробітній платі, звернулася з даним позовом до суду.

З приводу даних спірних правовідносин, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Питання нарахування та виплати заробітної плати, під час перебування на державній службі регулюються Кодексом законів про працю України, Законом України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ, який діяв на час спірних правовідносин, Законом України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР.

Пунктом 7 частини першої статті 11 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ, встановлено, що державний службовець має право на оплату залежно від посади, яку він займає, рангу, який йому присвоєно, якості, досвіду та стажу роботи.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що у період з 01 червня 2014 року по 30 червня 2015 року ОСОБА_2 працювала у Головному управлінні юстиції у Київській області на посаді першого заступника начальника. Колегія суддів дослідивши копію трудової книжки позивача, зазначає, що її було призначено на посаду першого заступника начальника Головного управління юстиції у Київській області 01.10.2007 року, а звільнено з цієї посади 30.06.2015 року. Будь - які записи про наявність наказу, яким би було звільнено позивача з займаної посади з моменту її попередження про скорочення посади, а саме з 03 лютого 2014 року по день звільнення 30 червня 2015 року - у трудовій книжці відсутні.

Що стосується доводів представника відповідача та третьої особи стосовно відсутності позивача на робочому місці протягом тривалого часу без поважних причин (прогулу), колегія суддів апеляційної інстанції вважає необґрунтованими, оскільки вони не підтверджені жодними доказами та не доведені в судовому засіданні.

За змістом пункту 4 статті 40 КЗПП України прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин.

Отже, відсутність працівника на роботі без поважних причин має бути відповідним чином документально зафіксована, а саме: складено акти, відібрано пояснення, видано накази.

Крім того, відповідно до запису у трудовій книжці позивача, а також згідно наказів Головного територіального управління юстиції у Київській області та Міністерства юстиції України ОСОБА_2 звільнено в порядку переведення для подальшої роботи в Центральному державному архіві громадських об'єднань, а не звільнено за пунктом 4 статті 40 КЗпП України.

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що не нарахування та невиплата ОСОБА_2 заробітної плати за період роботи на посаді першого заступника начальника Головного управління юстиції у Київській області за період з 01 червня 2014 року по 30 червня 2015 року є протиправною бездіяльністю відповідача, а сума заробітної плати за зазначений період часу має бути нарахована та сплачена позивачу.

При визначенні суми заробітної плати, яка підлягає нарахуванню та виплаті позивачу, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з вимог постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». Таким чином, такою сумою є 75 116, 60 грн.

Враховуючи, що у зазначеній довідці про доходи ОСОБА_2 зазначено розмір нарахованої заробітної плати, то відповідачу необхідно вирахувати суми податку на доходи фізичних осіб та єдиного соціального внеску.

Щодо посилань представників відповідача та третьої особи стосовно пропуску позивачем строку звернення з адміністративним позовом, то колегія суддів апеляційної інстанції вважає їх необґрунтованими, оскільки відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Окремо, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, чим йому спричинено моральні страждання.

Таким чином, обов'язок доказування спричиненої моральної шкоди, її розміру та інших обставин, покладається на особу, яка позивається з таким позовом, водночас, позивачем не надано доказів на підтвердження доводів щодо наявності підстав для відшкодування моральної шкоди у розмірі 50 000 грн., а тому у цій частині позовних вимог суд першої інстанції обґрунтовано відмовив.

Дослідивши всі матеріали справи, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до статті 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Приймаючи до уваги те, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду доводами апелянта не спростовані, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись статтями 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Головного територіального управління юстиції у Київській області - залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 вересня 2017 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Є.В. Чаку

Судді В.В. Файдюк

Є.І. Мєзєнцев

Повний текст ухвали виготовлено 15.11.2017 року