Справа № 826/12955/17
Суддя: Васильченко І.П.
Дата ухвалення: 2017-11-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

13 листопада 2017 року № 826/12955/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Васильченко І.П. розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доКиївського окружного адміністративного суду
провизнання протиправними дій, зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду м.Києва з позовом до Київського окружного адміністративного суду, в якому просить:

- визнати протиправними дії Київського окружного адміністративного суду щодо відмови у наданні їй запитуваної публічної інформації шляхом складання листа № 02-41/3597/17 від 05 жовтня 2017 року;

- зобов'язати Київський окружний адміністративний суд надати їй публічну інформацію про періоди нездійснення правосуддя всіма суддями Київського окружного адміністративного суду окремо, які наразі включені до штату суду, у зв'язку з їх тимчасовою непрацездатністю, відпусткою, відрядженням або з інших причин, у період з 06 вересня 2010 року по 05 жовтня 2017 року.

Позовні вимоги обґрунтовані протиправністю відмови Київського окружного адміністративного суду, оформленої листом від 05.10.2017 р. № 02-41/3597/17, у наданні публічної інформації про періоди нездійснення правосуддя всіма суддями Київського окружного адміністративного суду окремо, які включені до штату суду, у зв'язку з їх тимчасовою непрацездатністю, відпусткою, відрядженням або з інших причин, у період з 06.09.2010 р. по 05.10.2017 р., оскільки, на думку позивача, запитувана інформація не належить ані до категорії службової, ані будь-якої іншої інформації з обмеженим доступом, а тому у її наданні не може бути відмовлено.

В судове засідання позивач не з'явилася, про час, дату та місце судового розгляду справи була повідомлена належним чином, докази чого містяться в матеріалах справи. До суду надійшло клопотання про розгляд справи без її участі.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час, дату та місце судового розгляду справи був повідомлений належним чином, докази чого містяться в матеріалах справи.

Разом, із поданими запереченнями, представником відповідача заявлено клопотання про розгляд справи без його участі.

У поданих письмових запереченнях відповідач проти позову заперечує та просить суд відмовити в його задоволенні з огляду на його необґрунтованість та безпідставність, оскільки судом, як розпорядником інформації, може бути надана на запит інформація, що була отримана або створена в процесі роботи суду, або яка знаходиться у його володінні. В той же час, статистичні дані, які просила надати позивач у своєму запиті, судом не обробляються та є такими, що не були створені в процесі виконання судом своїх повноважень, у зв'язку із чим, останні не можуть бути віднесені до категорії публічної інформації в розумінні ч. 1 ст. 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Таким чином, на думку відповідача, відмова у наданні інформації, яка вимагає створення інформації шляхом проведення аналітичної роботи, є правомірною та такою, що не суперечить вимогам чинного законодавства.

Зважаючи на неявку в судове засідання 26.10.2017 р. позивача та представника відповідача, фіксування судового засідання відповідно до ч. 1 ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України не здійснювалось, у зв'язку із чим, судом ухвалено подальший розгляд справи здійснювати в порядку письмового провадження відповідно до ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд м. Києва встановив наступне.

ОСОБА_1 звернулась до Київського окружного адміністративного суду із запитом, який було скеровано до суду електронною поштою в порядку, визначеному Законом України «Про доступ до публічної інформації», в якому просила надати інформацію про періоди нездійснення правосуддя всіма суддями Київського окружного адміністративного суду окремо, які наразі включені до штату суду, у зв'язку із їх тимчасовою непрацездатністю, відпусткою, відрядженням або з інших причин, у період з 06.09.2010 р. по день надання відповіді на даний запит.

За результатами розгляду запиту позивача, Київським окружним адміністративним судом було надано відповідь від 05.10.2017 р. № 02-41/3597/17, яким відмовлено в наданні запитуваної інформації, позаяк запитувана інформація вимагає створення нової інформації шляхом проведення аналітичної роботи, що Законом України «Про доступ до публічної інформації» не передбачено.

Позивач, вважаючи відмову відповідача протиправною, звернулась до суду із позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес визначено Законом України «Про доступ до публічної інформації» від 13 січня 2011 року N 2939-VI (надалі - Закон N 2939-VI).

Статтею 1 названого Закону визначено, що публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Аналіз наведеної статті свідчить про те, що розпорядником інформації може бути надана виключно та інформація, що була створена або отримана в процесі діяльності останнього, або знаходиться у його володінні.

Так, застосування положень законодавства про доступ до публічної інформації стало предметом роз'яснень Пленуму Вищого адміністративного суду України, викладених в постанові від 29 вересня 2016 року N 10 «Про практику застосування адміністративними судами законодавства про доступ до публічної інформації».

Пунктом 9.1 вказаної постанови визначено, що збереженість на матеріальних носіях як головна властивість інформації (частина перша статті 1 Закону N 2939-VI) означає, що вона повинна бути викладена у письмовій, аудіовізуальній, електронній чи іншій матеріальній формі та зафіксована відповідно на папері, магнітній, кіно-, фотоплівці, оптичному диску або іншому носієві (абзац четвертий статті 1 Закону України від 9 квітня 1999 року N 595-XIV "Про обов'язковий примірник документів", абзац перший частини першої статті 25 Закону України від 25 червня 1991 року N 1264-XII "Про охорону навколишнього природного середовища"). Із цієї властивості випливає, що на момент виникнення правовідносин щодо неї публічна інформація повинна бути заздалегідь готовим, зафіксованим продуктом діяльності.

Закон N 2939-VI не регулює відносин зі створення публічної інформації; предметом його регулювання є діяльність з приводу інформації, яка вже існує (створена, отримана, знаходиться у володінні) на момент виникнення конкретних інформаційних відносин з приводу неї. Тому на підставі згаданого Закону має бути забезпечено доступ як до інформації, створеної (отриманої) до набрання ним чинності (9 травня 2011 року), так і до інформації, створеної (отриманої) після цієї дати.

Виходячи із аналізу положень Закону N 2939-VI, беручи до уваги роз'яснення, викладені в постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України від 29 вересня 2016 року N 10 «Про практику застосування адміністративними судами законодавства про доступ до публічної інформації», слід дійти висновку, що надання запитуваної інформації в розумінні Закону N 2939-VI можливе лише щодо існуючої (готової) інформації, яка знаходиться у володінні розпорядника та, яка не потребує створення нової інформації шляхом проведення аналітичної роботи.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач просила надати їй публічну інформацію про періоди нездійснення правосуддя всіма суддями Київського окружного адміністративного суду окремо, які наразі включені до штату суду, у зв'язку з їх тимчасовою непрацездатністю, відпусткою, відрядженням або з інших причин, у період з 06.09.2010 р. по 05.10.2017 р.

Водночас, на думку суду, надання вказаної інформації неможливе без проведення аналітичної роботи та створення нової інформації, оскільки остання стосується тривалого проміжку часу та значної кількості осіб, тоді як судом не ведуться статистичні дані щодо надання відпусток працівникам, направлення їх у відрядження, обліку лікарняних листів тощо, а лише фактично створюються відповідні розпорядчі документи із вказаних питань.

Суд також вважає необґрунтованими посилання позивача на протиправність відмови відповідача у наданні запитуваної інформації, позаяк остання не належить ані до категорії службової, ані до будь-якої інформації з обмеженим доступом, оскільки, в даному випадку, не йдеться про обмеження до доступу до інформації у зв'язку із віднесенням її до певної категорії інформації з обмеженим доступом, а стосується неможливості її надання у зв'язку із відсутністю останньої у створеному (готовому) вигляді.

Щодо посилань позивача на роз'яснення Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо віднесення публічної інформації до службової, згідно із Законом України «Про доступ до публічної інформації», які опубліковані на веб-сайті Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, слід зазначити наступне.

Статтями 13, 14 Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини» від 23 грудня 1997 року N 776/97-ВР (надалі - Закон N 776/97-ВР) визначено перелік прав та обов'язків Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини.

В той же час, наведені положення не передбачають права Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини надавати такі роз'яснення, як і не містять посилання щодо їх обов'язковості для інших суб'єктів публічних правовідносин, а тому такі роз'яснення не можуть братися до уваги судом під час вирішення даної справи.

Вирішуючи дану справу, суд вважає за необхідне звернути увагу позивача на те, що запитувана нею інформація не узгоджується із вимогами Закону України «Про захист персональних даних» від 1 червня 2010 року N 2297-VI (надалі - Закон N 2297-VI), відповідно до положень якого не є конфіденційною інформацією персональні дані, що стосуються здійснення особою, яка займає посаду, пов'язану з виконанням функцій держави або органів місцевого самоврядування, посадових або службових повноважень (ч. 2 ст. 5 цього Закону), оскільки не пов'язана з виконанням функцій держави, посадових чи службових повноважень у розумінні закону, а є відомостями про те, коли такі функції не здійснювалися.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 Закону N 2939-VI розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту, якщо він не володіє інформацією, щодо якої зроблено запит.

Виходячи із системного аналізу фактичних обставин справи та норм чинного законодавства, враховуючи, що інформація, яку просила надати у своєму запиті позивач, не існує у створеному вигляді, а задоволення запиту вимагає створення нової інформації шляхом проведення аналітичної роботи за період з 06.09.2010 р. по 05.10.2017 р., слід дійти висновку, що відповідач нею не володіє в розумінні Закону N 2939-VI, відповідно підстави для надання такої інформації у останнього були відсутні.

Наведене вище дає суду підстави вважати, що дії Київського окружного адміністративного суду щодо відмови позивачу у задоволенні її запиту щодо надання публічної інформації про періоди нездійснення правосуддя всіма суддями Київського окружного адміністративного суду окремо, які наразі включені до штату суду, у зв'язку з їх тимчасовою непрацездатністю, відпусткою, відрядженням або з інших причин, у період з 06.09.2010 р. по 05.10.2017 р. шляхом складання листа № 02-41/3597/17 від 05.10.2017 р. є правомірними, а позовні вимоги необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин саме від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (ст. 86 цього Кодексу).

Згідно з ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ч. 1 ст. 9 цього Кодексу).

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову (ч. 2 цієї статті).

Відповідачем доведено правомірність його дій. В той же час, позивачем не доведено обставини в обґрунтування заявлених вимог, а тому останні не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст. 2, ст. 9, ст. ст. 69 - 71, ст. 94, ст. ст. 158-163, ст. 167, ст. 186, ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Постанова набирає законної сили в порядку, передбаченому ст.254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст.ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя І.П. Васильченко