Справа № 330/2179/17(2-а/330/26/2017)
Суддя: Шальєва В.А.
Дата ухвалення: 2017-11-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

13 листопада 2017 рокусправа № 330/2179/17(2-а/330/26/2017)

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Шальєвої В.А.

суддів: Білак С.В. Олефіренко Н.А.

секретар судового засідання: Лащенко Р.В.

за участі представників позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судового засідання Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду апеляційну скаргу Якимівського районного сектору управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області на постанову Якимівського районного суду Запорізької області від 13.10.2017 р. в справі № 330/2179/17 за позовом Якимівського районного відділу управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області до громадянки Республіки Узбекистан ОСОБА_4 про продовження строку тримання у пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

ВСТАНОВИВ:

Якимівський районний відділ управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області (далі - Якимівський РВ УДМС) звернувся до Якимівського районного суду Запорізької області з адміністративним позовом до громадянки Республіки Узбекистан ОСОБА_4 про продовження терміну тримання у пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, на три місяці для вирішення питання щодо придбання авіаквитків та подальшого виконання постанови Якимівського районного суду Запорізької області про примусове видворення.

Постановою Якимівського районного суду Запорізької області від 13.10.2017 р. в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати постанову через порушення норм матеріального права, прийняти нове рішення про задоволення позову. Апелянт вказує, що суд першої інстанції при прийнятті постанови керувався виключно нормами процесуального права, не прийнявши до уваги звернення позивача до відповідних державних органів щодо сприяння в придбанні авіаквитка до країни походження за рахунок коштів державного бюджету.

В судовому засіданні представники позивача апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.

Відповідач до судового засідання не з'явився, про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлений належним чином, у зв'язку з чим колегія суддів визнала за можливе здійснити апеляційний перегляд справи за відсутності відповідача.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників позивача, перевіривши доводи апеляційної скарги матеріалами справи, колега суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що постановою Якимівського районного суду Запорізької області громадянку Республіки Узбекистан ОСОБА_4 вирішено примусово видворити за межі України до країни походження. Згідно з листом Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства ДМС України процедура придбання авіаквитків для повернення відповідача до Республіки Узбекистан триває.

Зважаючи на те, що ст. 183-7 КАС України передбачає вичерпний перелік умов, за яких не можливо забезпечити примусове видворення особи (і в цьому переліку відсутня вищевказана підстава), суд першої інстанції дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню.

Колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, з огляду на наступне.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що постановою Якимівського районного суду Запорізької області від 08.09.2016 р. в справі № 330/1710/16-а, яка набрала законної сили, задоволено адміністративний позов Якимівського районного сектора УДМС України в Запорізькій області до громадянки Республики Узбекистан ОСОБА_4 про примусове видворення за межі України, громадянку Республіки Узбекистан ОСОБА_4 вирішено примусово видворити за межі України до країни походження - до Республіки Узбекистан.

Постановою Якимівського районного суду Запорізької області від 21.10.2016 р. в справі № 330/1978/16-а, яка набрала законної сили, задоволено позов Якимівського РВ УДМС до громадянки Республіки Узбекистан ОСОБА_4 про затримання іноземця з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців, які незаконно перебувають на території України, затримано іноземця - громадянку Республіки Узбекистан ОСОБА_4 з поміщенням до Чернігівського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України, на строк до 6 (шести) місяців.

Постановою Якимівського районного суду Запорізької області від 23.03.2017 р. в справі № 330/1710/16-а, яка набрала законної сили, задоволено адміністративний позов управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області до громадянки Республіки Узбекистан ОСОБА_4 про продовження строку тримання, продовжено термін тримання громадянки Республіки Узбекистан ОСОБА_4 до дванадцяти місяців (до 19.10.2017 року) у Чернігівському пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України.

Станом на час подання позову (12.10.2017 р.) громадянка Республіки Узбекистан ОСОБА_4 тримається в Чернігівському пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

Як зазначено вище, 12.10.2017 р. Якимівський РВ УДМС України в Запорізькій області звернувся до суду першої інстанції із адміністративним позовом до громадянки Республіки Узбекистан ОСОБА_4 в порядку ст. 183-7 «Особливості провадження у справах за адміністративними позовами з приводу затримання та видворення іноземців та осіб без громадянства» КАС України про продовження терміну тримання у пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, на три місяці для вирішення питання щодо придбання авіаквитків та подальшого виконання постанови Якимівського районного суду Запорізької області про примусове видворення. Підставою позовних вимог зазначено відсутність у відповідача коштів для придбання квитка до країни походження або третьої країни, здійснення заходів щодо придбання квитка до країни походження за рахунок бюджетних коштів.

Відповідно до ч. 4 ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Згідно з п. 1.8 Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрацією державної прикордонної служби України та Служби безпеки України від 23.04.2012 р. № 353/271/150, примусове видворення передбачає: виявлення порушника, поміщення його в пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України (далі - ПТПІ), документальне оформлення примусового видворення, подальше супроводження іноземця до пункту пропуску через державний кордон України чи до країни походження.

Відповідно до п. 1 Типового положення про пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1110, (далі - Типове положення) пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, є державною установою, що призначена для тимчасового утримання іноземців та осіб без громадянства у разі, коли вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або є обґрунтовані підстави вважати, що вони ухилятимуться від виконання такого рішення, або прийнято адміністративним судом постанову про їх примусове видворення за межі України, або вони прибули на територію України відповідно до міжнародних договорів про реадмісію, або не мають законних підстав для перебування на території України і підлягають примусовому видворенню за її межі.

Згідно з п. 5 Типового положення іноземці та особи без громадянства утримуються у пункті тимчасового перебування протягом строку, необхідного для виконання постанови адміністративного суду про їх примусове видворення за межі України, але не більш як 12 місяців.

На виконання абзацу 3 пункту 3 розділу IV «Прикінцеві положення» Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та Типового положення про пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1110, з метою нормативно-правового врегулювання порядку дій посадових осіб пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, територіальних органів та територіальних підрозділів Державної міграційної служби України, органів охорони державного кордону з питань розміщення іноземців та осіб без громадянства в пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, їх утримання, ідентифікації, примусового видворення, а також звільнення з пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, наказом Міністерства внутрішніх справ України від 29.02.2016 р. № 141 затверджено Інструкцію про порядок утримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні (далі - Інструкція № 141).

Згідно з п. 12 Розділу ІІ Інструкції № 141 іноземці та особи без громадянства утримуються в ПТПІ протягом строку, необхідного для виконання постанови адміністративного суду: про примусове видворення з України; затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення з України; затримання з метою ідентифікації та забезпечення передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, але не більш як 12 місяців.

З метою удосконалення положень судового захисту іноземців та осіб без громадянства та урегулювання окремих питань, пов'язаних з протидією нелегальній міграції, Кодекс адміністративного судочинства України доповнено статтею 183-7 «Особливості провадження у справах за адміністративними позовами з приводу затримання та видворення іноземців та осіб без громадянства».

Частиною 2 статті 183-7 «Особливості провадження у справах за адміністративними позовами з приводу затримання та видворення іноземців та осіб без громадянства» КАС України встановлено, що у разі наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якого подано адміністративний позов про примусове видворення, не має документа, що дає право на виїзд з України, ухилятиметься від виконання рішення про його примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення або якщо існує ризик його втечі, адміністративний суд, визначений частиною першою цієї статті, за клопотанням органу (підрозділу), який подав такий позов, може прийняти одне з таких рішень: 1) взяти особу на поруки підприємства, установи чи організації; 2) зобов'язати іноземця або особу без громадянства внести заставу; 3) затримати іноземця або особу без громадянства з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

За приписами частини 7 статті 183-7 «Особливості провадження у справах за адміністративними позовами з приводу затримання та видворення іноземців та осіб без громадянства» КАС України строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, не може перевищувати шести місяців. У разі наявності умов, за яких неможливо забезпечити примусове видворення особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, цей строк може бути продовжений, але не більш як на дванадцять місяців.

Про продовження строку затримання не пізніш як за п'ять днів до його закінчення орган (підрозділ), за клопотанням якого затримано іноземця або особу без громадянства, кожні три місяці подає відповідний адміністративний позов. У такому позові зазначаються дії або заходи, що вживалися органом (підрозділом) для виконання рішення про примусове видворення або для розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Умовами, за яких неможливо забезпечити примусове видворення особи, є: 1) відсутність співпраці з боку іноземця або особи без громадянства під час процедури його ідентифікації; 2) неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку, що продовження строку затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, можливе лише у разі наявності умов, за яких неможливо забезпечити примусове видворення особи у 6-місячний строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, якими є відсутність співпраці з боку іноземця або особи без громадянства під час процедури його ідентифікації; неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи.

В розглядуваному випадку підставою продовження строку затримання відповідача в ПТПІ позивачем зазначено здійснення заходів з придбання авіаквитка до країни походження за бюджеті кошти.

Відтак, зазначена позивачем підстава для продовження терміну тримання відповідача в ПТПІ не узгоджується із законодавчо визначеними підставами, передбаченими ч. 7 ст. 183-7 «Особливості провадження у справах за адміністративними позовами з приводу затримання та видворення іноземців та осіб без громадянства» КАС України, а тому колегія суддів погоджує висновок суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог.

Доводи апелянта про неврахування судом першої інстанції неможливості завершення процедури видворення через здійснення заходів для придбання авіаквитка за бюджетні кошти не ґрунтується на приписах законодавства, з підстав, визначених вище.

Також є безпідставними доводи апелянта про неврахування судом першої інстанції приписів Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» щодо наявності підстав для продовження терміну тримання в ПТПІ з метою виконання рішення про примусове видворення.

Відповідно до ч. 4 ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Вказаний Закон не регулює процедури продовження терміну поміщення в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

Зазначену процедуру регулює саме статті 183-7 КАС України, відповідно, судом першої інстанції цілком обґрунтовано застосована вказана норма права та зазначено про відсутність підстав, визначених цією правовою нормою, для продовження терміну поміщення відповідача в ПТПІ.

Крім того, колегія суддів апеляційного суду звертає увагу на наступне.

Відповідно до п. 30 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 р. № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» при вирішенні справ про примусове видворення суди повинні враховувати положення статей 9, 29 Загальної декларації прав людини 1948 року та статті 9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно для забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Згідно з п. «f» ч. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод затримання виправдане лише доти, поки провадиться процедура депортації або екстрадиції.

Якщо така процедура не здійснюється ретельно, затримання за Конвенцією про захист прав людини і основоположних свободперестає бути законним.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини затримання особи є таким серйозним запобіжним заходом, застосування якого є виправданим лише в ситуації, коли інші, менш жорсткі заходи, були розглянуті і визнані недостатніми для захисту індивідуальних чи суспільних інтересів, що могли б виправдати утримання особи під вартою. Позбавлення свободи повинно бути необхідним в конкретних обставинах (Вітольд Літва проти Польщі (рішення від 4.04.2000р.), Рахімі проти Греції (рішення від 5.04.2011р.), Попов проти Франції (рішення від 19.01.2012р.).

Стаття 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не лише покладає на державу зобов'язання законодавчо визначити підстави позбавлення волі, а також містить вимоги щодо якості закону, на основі якого таке позбавлення волі може здійснюватись. Так, у справі Амюр проти Франції (рішення від 25.06.1996р.) та у справі Дугуз проти Греції (рішення від 6.03.2001р.) Європейський суд постановив, що у разі, якщо національне законодавство передбачає можливість позбавлення волі - особливо стосовно іноземного громадянина - шукача притулку - таке законодавство повинно бути максимально чітким і доступним для того, щоб уникнути ризику свавілля.

Аналізуючи наведене, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що поміщення іноземців та осіб без громадянства до пунктів тимчасового перебування можливе лише за наявності підстав вважати, що такі особи не мають документа, що дає право на виїзд з України, ухилятимуться від виконання рішення про примусове видворення, перешкоджатимуть проведенню процедури видворення або якщо існує ризик втечі таких осіб.

Позивачем не надано доказів на підтвердження зазначених обставин. Факт відсутності коштів на придбання квитка до країни походження судом апеляційної інстанції не може розглядатися як відсутність співпраці з боку іноземця або особи без громадянства під час процедури його ідентифікації, тим більш як неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, постанова прийнята з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування постанови не вбачається.

Керуючись ст. ст. 8, 9, 10, 11, 159, 160, 195, 198, 200, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Якимівського районного сектору управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області на постанову Якимівського районного суду Запорізької області від 13.10.2017 р. в справі № 330/2179/17 залишити без задоволення.

Постанову Якимівського районного суду Запорізької області від 13.10.2017 р. в справі № 330/2179/17 за позовом Якимівського районного відділу управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області до громадянки Республіки Узбекистан ОСОБА_4 про продовження строку тримання у пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складання в повному обсязі.

Повний текст ухвали складений 14.11.2017 р.

Головуючий: В.А. Шальєва

Суддя: С.В. Білак

Суддя: Н.А. Олефіренко