Справа № 523/3299/17
Суддя: Середа І. В.
Дата ухвалення: 2017-11-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 523/3299/17
Провадження №2-а/523/197/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" листопада 2017 р. м. Одеса

Суворовський районний суд м. Одеси, в складі:

головуючого судді -Середи І.В.,

при секретарі - Щербан О.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду № 9 в м.Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Суворовського обєднаного Управління Пенсійного Фонду України в м. Одесі про зобовязання поновити виплату пенсію,

ВСТАНОВИВ:

03.03.2017 року ОСОБА_1 звернулася з адміністративним позовом до Суворовського обєднаного управління Пенсійного фонду України в м.Одесі та просила зобовязати відповідача поновити виплати пенсії за віком шляхом призначення її знову, відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, на підставі документів, що знаходяться в пенсійній справі, з проведенням індексації і виплати компенсації втрати частини доходів.

Позов обгрунтований тим, що 27.11.1986 року позивачу була призначена пенсія за віком, яка виплачувалася ОСОБА_1 до її виїзду з України на постійне місце проживання до Ізраїлю, а саме до 06.12.1996 року. Перед виїздом за кордон позивач мешкала за адресою: АДРЕСА_1. Після виїзду до Ізраїлю пенсія була виплачена за шість місяців наперед. 09.09.2016 року представник позивача, діючи на підставі належним чином посвідченої та апостильованої довіреності від ОСОБА_1 звернувся до управління з особистою заявою позивача про поновлення виплати пенсії, разом з оригіналами усіх необхідних документів, які були надані для огляду та засвідчення копій, що підтверджуються штампом відповідача від 09.09.2016 р. на супровідному листі, з яким подавалася особиста заява. 21.09.2016 р. відповідач відмовив у поновленні пенсії на підставі того, що документи ОСОБА_1 повинна була надати особисто, крім того, відсутня угода про пенсійне забезпечення, що унеможливлює право на пенсію, та пенсійна справа знаходиться в Управлінні праці та соціального захисту, що також скасовує право позивача на пенсію. Вказані дії відповідача позивач вважає дискримінаційними та суперечать чинному законодавству. Починаючи з 1996 року і станом на сьогоднішній день призначеної пенсії вона не отримує. Посилаючись на норми Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 року №25-рп/2009, рішення ЄСПЛ у справі «Пічкур проти України», рішення Верховного Суду України від 19.05.2015 року, позивач звернулася за захистом своїх прав до суду.

Представник позивача в судовому засіданні вимоги підтримала та просила позов задовольнити.

Представник відповідача заперечувала проти позову посилаючись на те, що позивач виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю і з 06.12.1996 року пенсію не отримує. На обліку в управлінні вона не перебувала, відсутня сформована справа з переліком документів необхідних для призначення, перерахунку, поновлення пенсії. Функція призначення і виплати пенсій належить Пенсійному Фонду лише з 2002 року, а закриті особові рахунки та архівні пенсійні справи передані управлінню органами праці та соціального захисту населення з 1999 року. Крім того, заява подана не особисто, а через представника по довіреності, що не передбачено нормами Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій і відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» .

Заслухавши учасників процесу, дослідивши надані докази, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

ОСОБА_1 до грудня 1996 р. проживала за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, перебувала на обліку в Управлінні праці та соціального захисту населення та отримувала пенсію за віком.

В 1996 р. позивачка переїхала на постійне місце проживання до держави Ізраїль, в звязку з чим Управлінням праці та соціального захисту населення виплату пенсії їй було припинено.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.49 ЗУ «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачене міжнародним договором України, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України.

Відповідних міжнародних договорів між Україною та Ізраїлем стосовно призначення та виплати пенсії не укладалось.

Згідно ст.51 ЗУ «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, виплачується за шість місяців перед відїздом, рахуючи з місяця, що настає за місцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України.

В звязку з цим було припинено виплату пенсії позивачці через її переїзд на постійне місце проживання до Ізраїлю.

Однак кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишать будь-яку країну, включаючи свою власну.

Згідно ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Рішенням Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року по справі № 25-рп/2009 положення п.2 ч.1 ст.49, другого речення ст.51 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір з питань пенсійного забезпечення і згода на обовязковість такого міжнародного договору не надана Верховною Радою України, визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Як зазначено в Рішенні № 25-рп/2009 держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може повязуватись з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобовязана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія - в Україні чи за її межами.

Відповідно до ч.2 ст.152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

З огляду на вищезазначене, положення п.2 ч. 1 ст.49, другого речення ст. 51 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» втрачають чинність з 07 жовтня 2009 р., тобто від дати прийняття рішення про їх неконституційність.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 12.05.2016 р. по справі № 21-180а15, від 19.05.2015 р. по справі №21-168а15, від 08.12.2015 р. по справі №645/2730/15-а.

09.09.2016 р. представник позивачки звернувся до Суворовського обєднаного управління Пенсійного фонду України в м.Одесі з її заявою про поновлення пенсії в розмірах відповідно чинного законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 49, 51 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після зясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.

Проте управління 21.09.2016 року відмовило позивачу у поновленні пенсії посилаючись на те, що функція призначення та виплати пенсій належить Пенсійному фонду лише з 2002 року, а закриті рахунки та архівні пенсійні справи передані Управлінню органами праці та соціального захисту населення з 1999 року. Крім того, позивач не подавала заяву особисто.

Дослідивши надані докази в сукупності та приймаючи до уваги, що право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами, суд вважає, що позивачка як громадянин України має право на отримання призначеної їй пенсії за віком - незалежно від місця її проживання.

Таким чином, ОСОБА_1, проживаючи в Ізраїлі, має такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускає обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання громадянина України.

Відповідно до п.1.5 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, затвердженим постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року №22-1 (надалі Порядок №22-1) заява про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії, про виплату пенсії у зв'язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, поновлення виплати пенсії, про припинення перерахування пенсії на банківський рахунок та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, про виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім'ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, про виплату пенсії за довіреністю, термін дії якої більше одного року, через кожний рік дії такої довіреності, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, а пенсіонерами, які зареєстровані на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від уповноважених органів Російської Федерації, - до органу, що призначає пенсію, визначеного Пенсійним фондом України. При цьому у заяві про виплату частини пенсії непрацездатним членам сім'ї особи, яка знаходиться на повному державному утриманні, вказується адреса одержувача цієї частини пенсії.

Пунктом 1.7 Порядку №22-1 встановлено, що днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, відповідної заяви.

Днем звернення за перерахунком пенсії, переведенням з одного виду пенсії на інший, поновленням виплати пенсії, виплатою недоотриманої пенсії у звязку зі смертю вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, заяви з усіма необхідними документами.

Згідно із п.2.8. Порядку №22-1 поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.

Пунктом 2.22 Порядку №22-1 визначено, що документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка відповідних органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування. Іноземці та особи без громадянства подають також копію посвідки на постійне проживання.

Відповідно до п.2.23 Порядку №22-1, документи, необхідні для призначення пенсії, можуть бути подані як в оригіналах, так і копіях, посвідчених нотаріально або адміністрацією підприємства, установи, організації, що подає документи заявника для призначення пенсії, чи органом, що призначає пенсію.

Згідно із п.4.1 Порядку №22-1 орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою (додаток 2).

Згідно із п.4.10 Порядку №22-1, не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що доводи відповідача, про те, що заява про поновлення виплати пенсії подається пенсіонером особисто або його законним представником, якою не є представник за довіреністю, є необґрунтованими, оскільки пунктом 1.5 Порядку №22-1 передбачено можливість подачі такої заяви як особисто пенсіонером, так і його уповноваженим представником. При цьому, суд також звертає увагу на те, що і призначення пенсії здійснюється на підставі заяви поданої як особисто так і через представника (п.1.1 Порядку).

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.04.2002 року №497 було затверджено Порядок передачі функцій з призначення і виплати пенсій органами праці та соціального захисту населення органам Пенсійного фонду в тому числі і в Одеській області.

Отже, з урахуванням встанвлених обставин та вказаних норм, суд прийшов до висновку, що відмова позивачу в поновленні пенсії є незаконною.

Разом з тим, ОСОБА_1 в своїх вимогах просить суд поновити їй пенсію за віком починаючи з 07.10.2009 р. у розмірі не нижче встановленого законом прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, на підставі документів, що знаходяться в її пенсійній справі, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.

З матеріалів справи вбачається, що предметом оскарження у даній справі є саме відмова управління у задоволенні заяви позивача про поновлення пенсії, а не рішення про припинення виплати пенсії позивачу. Після її виїзду за кордон на постійне місце проживання у 1996 році, виплата пенсії була припинена за заявою.

Відповідно до ч.1 ст.45 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», пенсія призначається з дня звернення за пенсією.

Отже, враховуючи наведені норми, суд прийшов до висновку, що права позивача підлягають захисту саме з дати звернення із заявою про поновлення виплати пенсії, тобто з 09.09.2016 року, а позовні вимоги в частині зобов'язання управління поновити виплату позивачу пенсії за віком за період з 07.10.2009 року до 09.09.2016 року задоволенню не підлягають.

Відповідно до вимог ст.2 ЗУ «Про індексацію грошових доходів населення» індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру , в тому числі і пенсії.

Таким чином, виплата пенсії повинна бути здійснена з урахуванням індексації.

Згідно з нормами ч.2 ст.46 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Оскільки пенсія позивачу не нараховувалася підстав для нарахування компенсації не має.

Частиною 1 ст. 94 КАС України визначено, що якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно ст.87 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать: витрати на правову допомогу; витрати сторін та їхніх представників, що пов'язані із прибуттям до суду; витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів на місці та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи.

Отже, на підставі ст.94 КАС України за рахунок бюджетних асигнувань Управління на користь позивача необхідно стягнути сплачений нею судовий збір в у розмірі 640 грн.

Керуючись ст.ст.10,11,71,94,158-163 КАС України,

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Зобов'язати Суворовське обєднане управління Пенсійного Фонду України в м.Одесі провести поновлення пенсії за віком ОСОБА_1 з 09.09.2016 року, з проведенням її індексації.

В іншій частині вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань Суворовського обєднаного управління Пенсійного Фонду України в м.Одесі () на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 640 грн..

Постанова може бути оскаржена до Одеського адміністративного апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк, в порядку, визначеному ст.186 КАС України.

Суддя: