Справа № 816/1853/17
Суддя: М.В. Довгопол
Дата ухвалення: 2017-11-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2017 року м. ПолтаваСправа № 816/1853/17

Полтавський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Довгопол М.В., розглянувши у порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області, третя особа - Головне управління Державної казначейської служби України в Полтавській області, про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

19 жовтня 2017 року ОСОБА_1 (надалі по тексту - позивач, ОСОБА_1О.) звернулась до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області (надалі по тексту - відповідач, ТУ ДСА в Полтавській області), третя особа: Головне управління Державної казначейської служби України в Полтавській області про визнання протиправною бездіяльності щодо нездійснення нарахування судді Ленінського районного суду м. Полтави Чистик Ірині Олегівні суддівської винагороди, виходячи із посадового окладу судді у розмірі 10 мінімальних заробітних плат, визначених Законом України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" за період з 01 серпня 2017 року по 30 вересня 2017 року; зобов'язання нарахувати та виплатити ОСОБА_1 недоплачену суддівську винагороду за період 01 серпня 2017 року по 30 вересня 2017 року, включаючи її складові, виходячи з щомісячного розміру посадового окладу 10 мінімальних заробітних плат, що дорівнює 32000 грн; зобов'язання привести нарахування суддівської винагороди ОСОБА_1 у відповідність до п.23 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України "Про судоустрій та статус суддів" від 02 червня 2016 року № 1402-VIII в частині нарахування суддівської винагороди відповідно до положень Закону України "Про судоустрій та статус суддів" (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., №№41-45, ст. 529; 2015 р., №№18-20, ст. 132 із наступними змінами), виходячи з щомісячного розміру посадового окладу 10 мінімальних заробітних плат, починаючи з 01 жовтня 2017 року.

В обґрунтування заявлених вимог посилалася на те, що у серпні вересні 2017 року нею як суддею Ленінського районного суду м. Полтави отримано суддівську винагороду та її складові, виходячи з посадового окладу 16 000 грн, натомість відповідно до вимог чинного законодавства суддівська винагорода їй як судді, що не проходила кваліфікаційне оцінювання, повинна обраховуватися виходячи із посадового окладу в розмірі 10 мінімальних заробітних плат, а саме, 32 000 грн (10 х 3200).

Вказувала, що можливі посилання відповідача на норми Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" №1774 від 06.12.2016 є помилковими, оскільки розмір суддівської винагороди та її складові регулюються виключно Законом України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VIII, до якого будь-яких змін внесено не було. Зауважувала також про безпідставність врахування відповідачем листа ДСА України від 13.01.2017 №11-256/17 "Про оплату праці" та листа Міністерства соціальної політики України від 05.05.2017 №9567/0/2-17/28.

На підтвердження власної правової позиції позивач наводила висновки Конституційного Суду України у рішенні від 08.06.2016 №4-рп/2016 та п. 23 рішення у справі "Кечко проти України".

У судове засідання позивач не зявилася, надіслала до суду заяву про розгляд справи без її участі.

Відповідач у судове засідання явку уповноваженого представника не забезпечив, надав до суду заяву, в якій не заперечував проти розгляду справи у порядку письмового провадження.

У письмових запереченнях відповідач просив відмовити у задоволенні позову, вказуючи на те, що суддівська винагорода позивачу як судді, яка не пройшла кваліфікаційне оцінювання на відповідність займаній посаді, у період з 01 серпня 2017 року по 30 вересня 2017 року нараховувалася відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VI, із врахуванням Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774-VIII від 06.12.2016, пунктом 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» якого встановлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визнання посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 грн. За таких обставин суддівська винагорода позивачу за період серпень вересень 2017 року нараховувалася виходячи із мінімальної заробітної плати у розмірі 1600 грн, натомість правові підстави для застосування мінімальної заробітної плати у розмірі 3200 грн відсутні.

Відповідач також зауважував, що згідно листа ДСА України від 20.03.2017 № 11-2306/17 «Про оплату праці» на поточний рік фонд оплати праці судам доведено в розмірі, розрахованому відповідно до умов нарахування суддівської винагороди суддям, які не пройшли кваліфікаційне оцінювання. При цьому з 01.01.2017 в штатному розписі чисельність суддів слід розподіляти на три категорії:

- судді, які не пройшли кваліфікаційне оцінювання з посадовим окладом 16 000 грн. для місцевих судів та 17 600 грн. для апеляційних судів;

- судді, які станом на 01.01.2017 пройшли кваліфікаційне оцінювання та здійснюють правосуддя в суді з розміром нового базового посадового окладу (для місцевих судів 24 000 грн., для апеляційних судів 40 000 грн.) збільшеного на відповідний регіональний коефіцієнт;

- судді, які станом на 01.01.2017 пройшли кваліфікаційне оцінювання та не здійснюють правосуддя в суді з розміром нового базового посадового окладу (для місцевих судів 24 000 грн., для апеляційних судів 40 000 грн.) без застосування регіонального коефіцієнту.

Звертав увагу на те, що Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» видатки на оплату суддів, що не пройшли кваліфікаційне оцінювання, виходячи із посадового окладу 32 000 грн, не передбачені.

Зазначав також, що правомірність дій відповідача під час нарахування суддівської винагороди підтверджує лист Міністерства соціальної політики України від 05.05.2017 № 9567/0/2-17/28 /а.с. 50-55/.

Представник третьої особи Головного управління Державної казначейської служби України в Полтавській області в судове засідання не зявився.

У відповідності до положень статті 41 Кодексу адміністративного судочинства України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Згідно з частиною шостою статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

З огляду на зазначене, суд визнав за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження.

Вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні правовідносини.

ОСОБА_1 ОСОБА_2 Президента України "Про призначення суддів" №352/2013 від 27.06.2013 призначена на посаду судді Ворошиловського районного суду м. Донецька строком на п'ять років /а.с. 8-9/.

ОСОБА_2 Президента України "Про переведення суддів" №564/2015 від 26.09.2015 позивача переведено у межах п'ятирічного строку на роботу на посаді судді Ленінського районного суду м. Полтави /а.с. 10-12/.

Наказом в.о. голови Ленінського районного суду м. Полтави №52-ОС від 06.10.2015 позивач була зарахована на посаду судді Ленінського районного суду м. Полтави з 06.10.2015 за переведенням з Ворошиловського районного суду м. Донецька /а.с. 13/.

Згідно з наказом голови Ленінського районного суду м. Полтави від 21.09.2016 №25-ОС ОСОБА_1 приступила до виконання обов'язків голови суду з 21.09.2016 строком на 2 роки, але не більше як на строк повноважень судді. Цим же наказом позивачу встановлено щомісячну доплату за перебування на адміністративній посаді у розмірі 10 відсотків посадового окладу з 21.09.2016 /а.с. 14/.

Згідно штатного розпису Ленінського районного суду м. Полтави на 2017 рік посадові оклади суддів затверджені на рівні 16000 грн /а.с. 41/.

Відповідно до наказу голови Ленінського районного суду м. Полтави від 30.06.2016 №13-ОС з 02.07.2016 ОСОБА_1 встановлено щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 15% посадового окладу у зв'язку з наявністю стажу роботи станом на 01.07.2016 3 роки /а.с. 15/.

За змістом пояснень до бухгалтерського розрахунку ТУ ДСА в Полтавській області, а також наявних в матеріалах справи розрахункових листів /а.с. 46-49/, суддівська винагорода позивачу у період з 01.08.2017 по 30.09.2017 нараховувалася виходячи із посадового окладу 10 мінімальних заробітних плат у розмірі 1600 грн, визначених згідно з п. 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 № 1774-VIII.

Доплата за вислугу років позивачу нараховувалася виходячи із цього ж окладу у розмірі 15% посадового окладу, доплата за перебування на адміністративній посаді 10% посадового окладу.

Також у спірному періоді позивач перебувала у відпустці згідно наказу голови Ленінського районного суду м. Полтави від 09.06.2017 №37-В /а.с. 77/ частина щорічної основної відпустки за період роботи з 06.10.2016 по 05.10.2017 тривалістю 14 календарних днів (10 робочих) днів з 24.07.2017 по 06.08.2017, а також у відрядженні згідно наказу голови Ленінського районного суду м. Полтави від 05.07.2017 №10-АГ /а.с. 76/ - до Харківського регіонального відділення Національної школи суддів України терміном на 7 календарних днів, з 03.09.2017 по 09.09.2017 включно, з метою участі у навчанні з підготовки суддів місцевих загальних судів.

Частина щорічної відпустки та суддівська винагорода за 5 днів відрядження у вказаних періодах також оплачувались позивачу із розрахунку посадового окладу в розмірі 16000 грн.

Не погодившись із бездіяльністю відповідача щодо нездійснення нарахування суддівської винагороди, виходячи із посадового окладу судді у розмірі 32000 грн, позивач звернулася до суду із відповідним позовом.

Надаючи оцінку обґрунтованості позовних вимог, суд виходить із наступного.

30.09.2016 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» від 02.06.2016 № 1401-VІІІ, який спрямований на проведення судової реформи в Україні та забезпечення незалежної судової влади.

Частиною 2 статті 130 Конституції України (в редакції вищевказаного Закону) визначено, що розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

У звязку з набранням чинності змін до Конституції України, внесених вищезазначеним Законом (щодо правосуддя), одночасно 30.09.2016 набрав чинності і Закон України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VІІІ, пунктом 2 розділу ХІІ Прикінцеві та перехідні положення якого визнано таким, що втратив чинність з дня набрання чинності цим Законом, Закон України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 №2453-VІ, крім положень, зазначених у пунктах 7, 23, 25, 36 цього розділу.

Пунктом 23 розділу ХІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VІІІ встановлено, що до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену положеннями Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 №2453-VІ (надалі Закон №2453).

Так, відповідно до статті 133 Закону №2453 суддівська винагорода регулюється цим законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за:

1) вислугу років;

2) перебування на адміністративній посаді в суді;

3) науковий ступінь;

4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці (ч. 2 ст. 133 Закону №2453).

Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат (ч. 3 ст. 133 Закону №2453).

За змістом ч. 5 ст. 133 цього ж Закону суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі, зокрема, за наявності стажу роботи більше 3 років - 15 відсотків, більше 5 років - 20 відсотків, більше 10 років - 30 відсотків, більше 15 років - 40 відсотків, більше 20 років - 50 відсотків, більше 25 років - 60 відсотків, більше 30 років - 70 відсотків, більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу.

Відповідно до ст. 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" від 21.12.2016 №1801-VІІІ, що набрав чинності 01.01.2017, у 2017 році установлена мінімальна заробітна плата у місячному розмірі з 01 січня 3 200 грн.

Аналіз наведених норм свідчить, що у спірному періоді посадовий оклад судді, який не пройшов кваліфікаційне оцінювання, підлягав визначенню відповідно до положень частини 3 статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VI , у розмірі 10 мінімальних заробітних плат, що в грошовому еквіваленті з урахуванням ст. 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" складає 32000 грн.

Суд бере до уваги, що Законом України від 06.12.2016 №1774-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України", який набрав чинності з 01.01.2017, законодавцем змінено підходи до визначення мінімальної заробітної плати, зокрема шляхом:

- запровадження нової методології визначення мінімальної заробітної плати (як нижньої межі оплати праці, що гарантується державою);

- встановлення мінімального посадового окладу у розмірі, не меншому від прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня календарного року;

- незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини при побудові схем посадових окладів, визначенні плати за надання адміністративних послуг, судового збору, суми податків тощо.

При цьому, з метою приведення у відповідність системи оплати праці, зокрема, працівників, які отримують заробітну плату з Державного бюджету України, даним Законом внесено зміни до Закону України "Про державну службу" від 10.12.2015 №889-VIII, Закону України "Про прокуратуру", Закону України "Про судоустрій та статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VIIІ та ін. в частині визначення порядку оплати праці працівників публічної служби з привязкою їх посадових окладів до прожиткового мінімуму, а не до мінімальної заробітної плати, як це було до внесених змін.

Однак, цим Законом не внесено змін до Закону України "Про судоустрій та статус суддів" від 07.07.2010 №2453-VІІІ, згідно зі ст. 133 якого посадовий оклад для цілей визначення суддівської винагороди залишився прив'язаним до 10 мінімальних заробітних плат.

Пунктом 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 №1774-VІІІ встановлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат.

Другим реченням пункту 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення вищевказаного Закону встановлено, що до внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 гривень.

Із змісту письмових заперечень та пояснень до бухгалтерського розрахунку заробітної плати позивача, суд вбачає, що ТУ ДСА у Полтавській області застосовується для обчислення суддівської винагороди суддям, які не пройшли кваліфікаційне оцінювання, посадовий оклад згідно зі ст. 133 Закону №2453, - 10 мінімальних заробітних плат. При цьому враховуючи розмір мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат до приведення законодавчих актів у відповідність із Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 №1774-V, встановленого другим реченням пункту 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення - 1600 грн, посадовий оклад обчислюється у сумі 16000 грн (10 х 1600 грн).

Разом з тим, суд зазначає, що відповідно до ст. 3 Закону України "Про оплату праці" від 24.03.1995 №108/95-ВР (в редакції Закону №1774-VIII від 06.12.2016) мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників, за будь-якою системою оплати праці. Мінімальна заробітна плата - це встановлений законом мінімальний розмір оплати праці за виконану працівником місячну (годинну) норму праці. Мінімальна заробітна плата встановлюється одночасно в місячному та погодинному розмірах.

Згідно з ч. 1 ст. 10 цього ж Закону розмір мінімальної заробітної плати встановлюється Верховною Радою України за поданням Кабінету Міністрів України не рідше одного разу на рік у законі про Державний бюджет України з урахуванням вироблених шляхом переговорів пропозицій спільного представницького органу обєднань профспілок і спільного представницького органу обєднань організацій роботодавців на національному рівні.

Зміни розміру мінімальної заробітної плати іншими законами України та нормативно-правовими актами є чинними виключно після внесення змін до закону про Державний бюджет України на відповідний рік (ч. 3 ст. 10 Закону України "Про оплату праці").

Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 40 Бюджетного кодексу України до предмету регулювання закону про Державний бюджет України віднесено визначення розміру мінімальної заробітної плати на відповідний бюджетний період.

Статтею 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" від 21.12.2016 №1801-VІІІ встановлено у 2017 році мінімальну заробітну плату: у місячному розмірі з 1 січня 3200 грн, у погодинному розмірі з 1 січня 19,34 грн.

Будь-яких змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" в частині визначення розміру мінімальної заробітної плати у звязку з набранням із 01.01.2017 чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 №1774-VІІІ не вносилося.

Отже, з 01.01.2017 року відповідно до пункту 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 №1774-VIII 1600 гривень є розміром іншої спеціальної тимчасової розрахункової величини, але не іншим розміром мінімальної заробітної плати на 2017 рік.

Натомість застосування "розрахункової величини мінімальної заробітної плати" до обчислення суддівської винагороди суперечить положенням Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 №2453-VІ.

Суд вважає за необхідне зазначити, що Конституційний Суд України у своєму рішенні від 08.06.2016 № 4-рп/2016 у справі за конституційними поданнями Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої, абзаців першого, другого, четвертого, шостого частини п'ятої статті 141 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та положень пункту 5 розділу III Прикінцеві положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" (справа про щомісячне довічне грошове утримання суддів у відставці) відзначив, що гарантії незалежності суддів встановлено у статтях 48, 52 розділу III, статті 117 розділу VII, розділах IX, X Закону №2453-VIП в редакції Закону № 192, зі змісту яких вбачається, що однією з гарантій незалежності суддів є їх належне матеріальне та соціальне забезпечення, зокрема надання суддям за рахунок держави суддівської винагороди. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності суддів.

Таким чином, на конституційному рівні законодавцем закріплено фінансове забезпечення судді в розмірі суддівської винагороди, яка визначається виключно відповідним законом про судоустрій, при цьому матеріальне забезпечення судді є невід'ємною частиною гарантій незалежності суддівської влади.

Враховуючи, що законодавцем не вносилися зміни до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VI в частині розміру суддівської винагороди, у тому числі й розрахункової величини з огляду на яку здійснюється її нарахування, та зважаючи на гарантію, передбачену ч.2 ст. 130 Конституції України, стосовно встановлення розміру винагороди судді виключно законом про судоустрій, суд приходить до висновку, що застосування відповідачем при виплаті позивачу суддівської винагороди пункту 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1774-VIII порушує гарантоване державою право на належне матеріальне забезпечення судді як одну із складових його незалежності.

Отже, аналіз норм чинного законодавства дозволяє дійти висновку, що розмір суддівської винагороди визначається виключно законом про судоустрій (ч. 2 ст. 130 Конституції України, ч. 1 ст. 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 №2453-VІ), і посадовий оклад, з якого розраховується суддівська винагорода, поставлено в залежність від мінімальної заробітної плати (ч. 3 ст. 133 Закону №2453), розмір якої у свою чергу встановлюється виключно законом про Державний бюджет України на відповідний бюджетний рік (ч. 1 ст. 10 Закону України "Про оплату праці", п. 8 ч. 1 ст. 40 Бюджетного кодексу України), а зміни розміру останньої іншими законами України та нормативно-правовими актами є чинними виключно після внесення змін до закону про Державний бюджет України на відповідний рік (ч. 3 ст. 10 Закону України "Про оплату праці").

Беручи до уваги той факт, що у спірному періоді ані до ст. 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 №2453-VІ, ані до ст. 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" від 21.12.2016 №1801-VІІІ зміни в установленому порядку законодавчої техніки на вносилися, суд погоджується із доводами позивача про те, що починаючи з 01.01.2017 суддівська винагорода суддів, які не пройшли кваліфікаційне оцінювання, повинна обчислюватися виходячи із посадового окладу 10 мінімальних заробітних плат (ч. 3 ст. 133 Закону №2453) відповідно до розміру встановленого ст. 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" від 21.12.2016 №1801-VІІІ 3200 грн.

Виходячи з вищевикладеного суд приходить до висновку, що суддівська винагорода позивачу за період серпень вересень 2017 року підлягала нарахуванню та виплаті, виходячи із розміру посадового окладу, визначеного у відповідності до частини третьої статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 №2453-VІ, тобто із розміру посадового окладу 10 мінімальних заробітних плат, з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на 01.01.2017 Законом України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" від 21.12.2016 №1801-VІІІ, в розмірі 3200 грн.

Стаття 8 Кодексу адміністративного судочинства України встановлює, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини (далі Суд, ЄСПЛ).

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) та практику Суду як джерело права.

У рішеннях по справі "Бурдов проти Росії" (заява № 59498/00), по справі "Кечко проти України" (заява № 63134/00) ЄСПЛ сформовано правову позицію, відповідно до якої органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань.

З огляду на вищевикладене, суд вважає, що аргументи відповідача про відсутність механізму реалізації законодавчого положення, відсутність бюджетних асигнувань та відсутність коштів, як причина невиконання своїх зобов'язань, не можуть бути підставою для невиконання вимог закону.

Законодавець має право на встановлення будь-якого розміру суддівської винагороди виходячи з фінансових можливостей державного бюджету, проте Конституція України і чинне спеціальне законодавство, що регулює суддівську винагороду, містить імперативний припис щодо вичерпного переліку джерел, які мають регулювати ці відносини, а саме закон про судоустрій, а не інші нормативно-правові акти, що свідчить про порушення принципу "якості закону".

Суд звертає увагу на те, що "якість закону" є автономним поняттям, запровадженим ЄСПЛ у процесі тлумачення положень Конвенції. Вимоги до якості закону проілюстровані у справі "Корецький та інші проти України". Зокрема, в пп.46-47 рішення ЄСПЛ дійшов такого висновку: навіть припускаючи, що положення закону було правильно розтлумачене судами та втручання базувалося на формальній підставі, закріпленій у національному законодавстві, Суд нагадує, що вислів "передбачений законом" у п.2 ст. 11 конвенції не тільки вимагає, аби дія, яка оскаржується, була передбачена національним законодавством, а й також містить вимогу щодо якості закону.

Відповідно до позиції ЄСПЛ чинні положення національного законодавства потрібно формулювати так, щоб вони були достатньо доступними, чіткими і передбачуваними у практичному застосуванні (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Броньовський проти Польщі" від 22 червня 2004 року).

Таким чином, з огляду на суперечливість Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1774-VIII, яким передбачена інша розрахункова величина у розмірі 1600 гривень для визначення посадових окладів працівників, суд приходить до висновку, що для визначення розміру суддівської, такі положення Закону застосовуватися не можуть.

З урахуванням наведеного, суд вважає за необхідне визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області щодо нездійснення нарахування судді Ленінського районного суду м. Полтави Чистик Ірині Олегівні суддівської винагороди, виходячи із посадового окладу судді у розмірі 10 мінімальних заробітних плат, визначених Законом України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" за період з 01 серпня 2017 року по 30 вересня 2017 року, а також зобов'язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суддівську винагороду за час фактичної роботи у період з 01 серпня 2017 року по 30 вересня 2017 року у розмірі, встановленому ч.ч. 2, 3, 5 ст. 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 №2453-VІ, виходячи із посадового окладу 10 мінімальних заробітних плат, з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на 01.01.2017 Законом України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" від 21.12.2016 №1801-VІІІ, з урахуванням здійснених виплат ОСОБА_1 у вказаний період.

Отже, позовні вимоги у вказаній частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Водночас позовна вимога ОСОБА_1 щодо зобовязання ТУ ДСА в Полтавській області привести нарахування суддівської винагороди ОСОБА_1 у відповідність до п. 23 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VIII в частині нарахування суддівської винагороди починаючи з 01.10.2017, задоволенню не підлягає, оскільки судове рішення є наслідком чинного правового регулювання та спрямоване на відновлення порушених прав, свобод та інтересів, а тому таке рішення не може регулювати суспільні відносини в майбутньому.

Таким чином позов підлягає частковому задоволенню.

Щодо клопотання позивача допустити до негайного виконання постанову суду в частині стягнення суддівської винагороди за один місяць, суд вважає його таким, що не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.

Оскільки судом не вирішувалося питання стягнення суддівської винагороди, а визначено спосіб захисту порушеного права позивача у вигляді зобов'язання нарахувати та виплатити позивачу суддівську винагороду, то й відсутні підстави для допуску даного рішення до негайного виконання.

Відносно клопотання позивача про зобов'язання відповідача у місячний строк з дня набрання судовим рішенням законної сили подати звіт про виконання судового рішення, суд виходить з того, що зобов'язання подати звіт про виконання судового рішення за приписами ч. 1 ст. 267 Кодексу адміністративного судочинства України, є правом, а не обов'язком суду, при цьому клопотання позивача не обґрунтоване будь-якими обставинами, тому суд не вбачає підстав для встановлення судового контролю за виконанням судового рішення.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 7-11, 71, 160-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України,-

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області, третя особа - Головне управління Державної казначейської служби України в Полтавській області, про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області щодо нездійснення нарахування судді Ленінського районного суду м. Полтави Чистик Ірині Олегівні суддівської винагороди, виходячи із посадового окладу судді у розмірі 10 мінімальних заробітних плат, визначених Законом України "Про Державний бюджет України на 2017 рік", за період з 01 серпня 2017 року по 30 вересня 2017 року.

Зобов'язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суддівську винагороду за час фактичної роботи у період з 01 серпня 2017 року по 30 вересня 2017 року у розмірі, встановленому ч.ч. 2, 3, 5 ст. 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 №2453-VІ, виходячи із посадового окладу 10 мінімальних заробітних плат, з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на 01.01.2017 Законом України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" від 21.12.2016 №1801-VІІІ, з урахуванням здійснених виплат ОСОБА_1 у вказаний період.

У задоволенні іншої частині позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Полтавський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя М.В. Довгопол