Справа № 2а-10828/11/2670
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2017-11-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

07 листопада 2017 року № 2а-10828/11/2670

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Аблова Є.В.,

при секретарі судового засідання Борсуковській О.А.,

за участю сторін:

позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - Івченко Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління ДФС у місті Києві

про визнання протиправним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулася з позовом ОСОБА_1 (далі - позивач) до Державної податкової адміністрації у місті Києві (далі - відповідач), в якому з урахуванням збільшення позовних вимог просила визнати незаконним та скасувати наказ від 23.06.2011 року №211-о про звільнення з посади з підстав. передбачених пунктом 3 статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України); поновити позивача на державній службі на посаді головного державного податкового інспектора юридичного управління Головного управління ДФС у м.Києві; стягнути з Головного управління ДФС у м.Києві на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу з дня звільнення до дня поновлення на посаді та завдану моральну шкоду у розмірі 63 058,00 грн.; стягнути з Головного управління ДФС у м.Києві на користь позивача матеріальні збитки, що були потрачені на лікування та відновлення здоровя у розмірі 1 736,23 грн.

Позов обґрунтований тим зокрема, що звільнення є незаконним, не відповідає вимогам чинного законодавства. На думку позивача, наказ про звільнення, матеріали службового розслідування не містять посилання на дії, вчиненні позивачем, які б могли слугувати підставою для притягнення її до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення. Як зазначено в позовній заяві, відповідачем в порушення вимог діючого законодавства не ознайомлено позивача з посадовою інструкцією; 18.03.2011 року стався інцидент, в результаті якого позивачу завдано тілесних ушкоджень, що призвело до необхідності стаціонарного лікування; порушено законодавство про відпустки, оскільки не надано відпустку згідно з графіком. Також позивач просить стягнути моральну шкоду, позаяк їй було завдано фізичного болю, страждань у зв'язку з ушкодженням здоров'я, а також душевних страждань внаслідок протиправної поведінки з боку начальника юридичного управління та відшкодувати витрати на лікування.

У судовому засіданні позивач свої вимоги підтримала, просила суд задовольнити їх у повному обсязі.

Представники відповідача проти позову заперечили, зазначивши, що звільнення позивача є законним, відповідає чинному законодавству. З пояснень представника відповідача вбачається, що звільнення стало можливим у зв'язку зі систематичним невиконанням, відмовою від виконання позивачем своїх посадових обов'язків, ігноруванням вимог керівника. Наведені обставини, на думку відповідача, підтверджуються наказом про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності та висновками службового розслідування.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Судами встановлено, що позивач займала посаду головного державного податкового інспектора відділу представництва інтересів у судах та організації позовної роботи юридичного управління Державної податкової адміністрації у місті Києві (правонаступником якого є Головне управління Державної фіскальної служби у місті Києві). Наказом відповідача від 23 червня 2011 року №221-о позивача звільнено із займаної посади відповідно до пункту 3 статті 40 КЗпП України, у зв'язку із систематичним невиконанням без поважних причин обов'язків. Даний наказ видано на підставі наказу Державної податкової адміністрації у місті Києві від 14 червня 2011 року №387 "Про результати службових розслідувань", пояснень позивача від 23.06.2011 року.

Систематичне невиконання позивачем посадових обов'язків виразилося у тому, що наказом Державної податкової адміністрації у місті Києві від 20.05.2011 року №334 позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді оголошення догани та позбавлення 100% премії та 100% надбавки за високі досягнення у праці. Порушення трудової дисципліни полягало в тому, що позивач систематично відмовлялася від отримання та виконання вхідної кореспонденції, доручень керівництва.

У подальшому, на підставі акту службового розслідування від 26.05.2011 року №99/14-012/16, відповідачем видано наказ від 14.06.2011 року №387 "Про результати службових розслідувань", яким зроблено висновок про наявність підстав для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення із займаної посади на підставі статей 147, 148, 149 КЗпП України за порушення Закону України "Про державну службу", "Положення про юридичне управління Державної податкової інспекції у місті Києві", затвердженого наказом Державної податкової адміністрації України у місті Києві від 30.07.2009 року №381, Положення про відділ представництва інтересів в судах та організації позовної роботи юридичного управління ДПА у м.Києві", посадової інструкції, з урахуванням оголошення догани згідно з наказом Державної податкової адміністрації України у місті Києві від 20.05.2011 року №334. Крім іншого, в наказі зазначено про вирішення питання щодо звільнення позивача після її виходу на роботу після відпустки.

Зі змісту наказу вбачається, що підставою для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності слугувало те, що 18.03.2011 року позивачем вчинено опір начальнику управління, не виконано вимогу надати документи для ознайомлення, встановлено факт брутальної поведінки по відношенню до керівника.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 року №3723-XII (надалі - Закон №3723-XII), державна служба в Україні - це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів.

Статтею 30 Закону №3723-XII передбачено, що підставами припинення державної служби є загальні підстави, передбачені Кодексом законів про працю України, та спеціальні, які визначені як в Законі, так і в інших правових актах.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

Систематично порушуючи трудову дисципліну визнаються працівники, що мали дисциплінарне чи громадське стягнення за порушення трудової дисципліни і порушили її знову протягом року з дня застосування стягнення за перше порушення.

Крім того, за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов'язків працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення, отже звільнення з підстав пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України може мати місце лише у випадку вчинення особою проступку після накладення дисциплінарного стягнення.

З матеріалів справи, підставою для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності та її звільнення з посади була подія, яка сталася 18.03.2011 року, тобто до накладення дисциплінарної відповідальності у вигляді догани (25.05.2011 року), а відтак неправомірного застосування пункту 3 статті 40 КЗпП України.

Таким чином, видаючи наказ про звільнення позивача у зв'язку з систематичним невиконанням працівником без поважних причин обов'язків, відповідачем не дотримано порядок застосування пункту 3 статті 40 КЗпП України.

З огляду на викладене спірний наказ є протиправним та підлягає скасуванню.

Як встановлено частиною першою статті 235 КЗпП у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Викладене, у свою чергу, свідчить про необхідність поновлення позивача на тій посаді та у тому органі, з якого вона була звільнена, а відтак така вимога позивача підлягає задоволенню з урахуванням реорганізації відповідача.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача середньомісячної заробітної плати за весь час вимушеного прогулу, суд зазначає наступне.

За правилами частини другої статті 235 КЗпП при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більш як за один рік.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок). З урахуванням цих норм, зокрема абзацу третього пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Так, згідно розрахунку заробітної плати позивача станом на 02.11.2017 року за останні 2 календарні місяці роботи (квітень-травень 2011 року), середньомісячна зарплата позивача становила, відповідно 271,27 грн. та 696,50 грн. Середньоденна заробітна плата складала 96,78 грн.

Кількість робочих днів у період з 30.03.2016 року (дата збільшених позовних вимог) по 07.11.2017 року дорівнює 402 дня. Відповідно середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу складає (96,78 грн. х 402 дня) 38 905,56 грн.

Відповідно до пункту другого та пункту 3 частини третьої статті 256 КАС України негайно виконуються постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби у межах суми стягнення за один місяць та поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Відтак, постанова суду в частині поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі стягнення за один місяць підлягає негайному виконанню.

Щодо позовних вимог позивача про відшкодування моральної шкоди та витрат на лікування слід зазначити наступне.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з частиною першою статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частиною другою цієї статті встановлено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Статтею 1173 Цивільного кодексу України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно зі статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Пунктом 2 даної статті визначено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

У постанові Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995 року із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного суду №5 від 25.05.2001 року та від 27.02.2009 року під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Стверджуючи про те, що відповідачем позивачеві завдано моральну шкоду, останнім не обґрунтовано в чому полягає ця шкода, не доведено факту завдання немайнових втрат, спричинених моральними та фізичними стражданнями, які спричинили негативні зміни у житті позивача. Окрім того, позивачем не обґрунтовано розміру відшкодування моральної шкоди у розмірі 63 058,00 грн.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду встановлені статтею 1166 Цивільного кодексу України, згідно частин першої, другої та четвертої якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом.

Для визначення підстав застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди, суду необхідно з'ясувати наявність всіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки, розміру шкоди, причинного зв'язку між протиправною поведінкою відповідача і шкодою, вину відповідача.

При цьому на позивача покладено обов'язок доведення факту протиправної поведінки, розміру завданої шкоди та прямого причинного зв'язку між порушенням зобов'язання та шкодою.

Стверджуючи про те, що відповідачем завдано моральну шкоду, позивачем не обґрунтовано в чому полягає шкода, не доведено факту завдання немайнових втрат, спричинених моральними та фізичними стражданнями, які спричинили негативні зміни у житті позивача, та майнових втрат. що настали у зв'язку з неправомірною діяльністю зазначеного суб'єкта владних повноважень, не визначено, якими доказами це підтверджується. Будь-яких доказів, що підтверджують притягнення посадових осіб до відповідальності за невиконання чи неналежне виконання ними своїх обов'язків, що могло завдати шкоди, позивачем також не надано.

Таким чином, позовні вимоги про стягнення моральної та матеріальної шкоди нормативно та документально не підтверджуються.

Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку щодо необґрунтованості позовних вимог в цій частині, а тому відмовляє в їх задоволенні.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 6 КАС України гарантовано, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені 'її права, свободи або інтереси.

Таким чином, завданням адміністративного судочинства є захист саме порушених прав, свобод та інтересів фізичної особи.

Частиною першою статті 11 КАС України, визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини першої статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статті 72 цього Кодексу.

Крім того, частиною другою статті 72 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З огляду на викладене та враховуючи встановлені обставини у справі позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Керуючись статтями 94, 158-163, 256 Кодексу адміністртивного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Державної податкової адміністрації у м.Києві ДПА України від 23.06.2011 року №211-о в частині звільнення ОСОБА_1 з посади головного державного податкового інспектора відділу представництва інтересів у судах та організації позовної роботи юридичного управління Державної податкової адміністрації у м.Києві, яка була призначена на період відпустки для догляду за дитиною основного працівника, у зв'язку із систематичним невиконанням працівником без поважних причин обов'язків (пункт 3 статті 40 КЗпП України).

Поновити ОСОБА_1 на посаді головного державного податкового інспектора відділу представництва інтересів у судах та організації позовної роботи юридичного управління Головного управління ДФС у місті Києві.

Стягнути з Головного управління ДФС у місті Києві на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 38 905,56 грн.

Стягнути на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 3,40 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у місті Києві.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Допустити негайне виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва в частині стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах стягнення за один місяць.

Постанова, відповідно до частини першої статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня отримання копії постанови за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя Є.В. Аблов