Справа № 220/1598/17
Суддя: Якішина О. М.
Дата ухвалення: 2017-11-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Номер справи 220/1598/17
Номер провадження 2-а/220/47/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2017 року Великоновосілківський районний суд Донецької області у складі:

головуючого - судді Якішиної О.М.

за участю секретаря Чернякової В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт Велика Новосілка Донецької області справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Великоновосілківському районі Донецької області про визнання протиправною бездіяльність та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

02.10.2017 року позивач звернулась до суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України в Великоновосілківському районі Донецької області про визнання протиправною бездіяльність щодо припинення виплати їй пенсії з 01.03.2016 р. та зобов'язання здійснити виплату пенсії за період з 01.03.2016 р.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що вона є пенсіонером і перебуває на обліку як отримувач пенсії на пільгових умовах в Управлінні Пенсійного фонду України в Великоновосілківському районі Донецької області на підставі електронної пенсійної справи, яка надійшла з Управління Пенсійного фонду України у м. Сніжне Донецької області. Пенсія для неї є єдиним джерелом існування, однак з 01.03.2016 р. відповідач припинив виплату пенсії до з'ясування фактичного місця проживання на підставі списків осіб, які повернулись на непідконтрольну Україні територію. Вважає дії відповідача протиправними і такою, що порушує її конституційне право на соціальне забезпечення. Просила поновити строк для звернення до суду, посилаючись на те, що відповідач не повідомляв її про припинення виплати пенсії, про що їй стало відомо лише після отримання адвокатом відповіді 13.09.2017 р.

В судове засідання позивач не з'явилась, будучи належним чином повідомленою про день та час розгляду справи. Подала заяву по розгляд справи за її відсутності.

Представник відповідача позовні вимоги не визнав з підстав, викладених у письмових запереченнях, відповідно до якихвиплати пенсії здійснюються лише за місцем перебування переселенця на обліку, який підтверджується довідкою, виданою згідно до Порядку оформлення та видачі довідок про постановку на облік переміщених осіб. При цьому порядок здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо перемішеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 365 від 06 червня 2016 року, передбачає проведення додаткової перевірки у разі наявності інформації від територіальних органів Пенсійного фонду України про можливу зміну внутрішньо переміщеною особою фактичного місця проживання/перебування. Зазначено, що відсутність внутрішньо переміщеної особи за фактичним місцем проживання/перебування є порушенням обов'язкової умови для отримання соціальних виплат. У лютому 2016 року до управління від ГУ ПФУ в Донецькій області надійшов лист від 29 лютого 2016 року за вих. № 875/02-3/34 разом з інформацією, що надана Службою безпеки України для опрацювання «відповідно наданого списку за результатами проведеної роботи пенсійні виплати громадянам призупинені до з'ясування». На підставі зазначеного листа розпорядженням від 29.02.2016 р. позивачу припинена виплата пенсії до з'ясування обставин. Крім того, розпорядженням Управління Пенсійного фонду України в Великоновосілківському районі Донецької області від 19.06.2017 р. позивачу також припинена виплата пенсії на підставі п. 3.1 Протоколу засідання комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам № 50 від 19.06.2017 року, відповідно до якого припинено соціальні виплати внутрішньо переміщеним особам у зв'язку зі скасуванням дії довідок про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб. Зазначив, що нарахування пенсії позивачу здійснюється, однак виплати припинені. Для поновлення виплати пенсії позивач повинна особисто звернутись з заявою до управління.

Суд, вислухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні до них правовідносини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є отримувачем пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (а.с. 8).

Згідно Довідки про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції від 24.12.2014 року № НОМЕР_1 ОСОБА_1 є внутрішньо переміщеною особою з тимчасово окупованої території України (м. Сніжне) до АДРЕСА_1

Згідно заперечень відповідача на адміністративний позов, позивач є одержувачем пенсії за віком на пільгових умовах з 20.02.1994 р., з 01.09.2014 року перебуває на обліку в Управління Пенсійного фонду України в Великоновосілківському районі Донецької області (а.с. 26-30).

Розпорядженням Управління Пенсійного фонду України в Великоновосілківському районі Донецької області від 29.02.2016 р. виплата пенсії позивачу припинена з 01.03.2016 р. до з'ясування місця проживання на підстав листа ГУПФУ від 29.02.2016 р. № 875/02-3/34.

Крім того, розпорядженням Управління Пенсійного фонду України в Великоновосілківському районі Донецької області від 19.06.2017 р. повторно припинено виплата пенсії позивачу на підставі п. 3.1 Протоколу засідання комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам № 50 від 19.06.2017 року, відповідно до якого припинено соціальні виплати внутрішньо переміщеним особам у зв'язку зі скасуванням дії довідок про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб (а.с. 31-34).

У відповіді Управління Пенсійного фонду України в Великоновосілківському районі Донецької областівід 01.09.2017 року № 11561/02-17 на адвокатський запит позивача зазначено, що нарахування пенсії позивачу призупинено з 01.03.2016 року до з'ясування фактичного місця проживання (а.с. 10-11).

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики України. Пенсійний фонд України у своїй діяльності керується Конституцією України та законами України, актами Президента України та Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства соціальної політики України, іншими актами законодавства України, а також дорученнями Президента України та Міністра.

Отже, відповідач має діяти в межах та у спосіб, встановлених законодавчих норм.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Статтею 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058) передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Статтею 4 Закону № 1058 встановлено, що законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, цього Закону, закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відмінні від загальнообов'язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

У відповідності до ч. 3 ст. 4 Закону № 1058, яка визначає складові законодавства про пенсійне забезпечення в Україні, виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 вказаного Закону передбачено, що він регулює відносини, які виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Відповідно до ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Статтею 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Системний аналіз наведених нормативно-правових актів дає підстави зробити висновок про те, що припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення і лише з підстав визначених ст. 49 Закону № 1058.

Як зазначалось вище, підставою для припинення виплати пенсії позивачу з 01.03.2016 р. стала інформація ГУПФУ щодо осіб, які повернулися на непідконтрольну Україні територію до з'ясування фактичного місця проживання, а з 19.06.2017 р. - інформація управління соціального захисту населення щодо скасування дії довідок внутрішньо переміщених осіб.

З цього приводу суд зазначає, що зазначена інформація носить роз'яснювальний характер, не є нормативно-правовим актом вищої юридичної сили, а отже не є і належною підставою для припинення виплат, передбачених частиною 1 статті 47 Закону № 1058-IV в межах статті 49 вказаного Закону. В той же час, в матеріалах справи відсутні відомості щодо скасування довідки позивача про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Крім того, слід зазначити, що відповідно до пункту 6 частини 1 статті 92 Конституції України, виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону № 1058-IV встановлено, що виключно цим Законом визначаються, зокрема, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням.

Відповідно до Прикінцевих положень Закону № 1058-IV, до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Таким чином, положення цього Закону є пріоритетними в питаннях виплати пенсій.

Суд зазначає, що припинення виплати позивачу пенсії у зв'язку із з'ясуванням її місця проживання та надходженням інформації від щодо скасування довідок внутрішньо переміщених осіб суперечить принципам, які закріплені в Конституції України та підставам, наведеним в Законі № 1058-ІV.

Так, за висновками, наведеними в рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 07.10.2009 р. в Україні як соціальній правовій державі людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (статті 1, 3 Конституції України).

Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до яких, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 Кодексу адміністративного судочинства України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) Пічкур проти України, яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, зазначено, серед іншого, що …. право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення). У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ч.2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Заперечуючи проти позову, відповідач не довів правомірність прийнятого рішення.

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що відповідач, припиняючи виплату позивачці пенсії за віком з 01.03.2016 року, діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, у зв'язку з чим підлягають захисту порушені права позивача.

Посилання представника відповідача на те, що для поновлення виплати пенсії позивачу потрібно звернутися до органу управління з заявою про поновлення виплати пенсії, суд вважає такими, що не ґрунтуються на законі.

Відповідно до ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

При таких встановлених судом обставинах, суд вважає, що відповідач неправомірно, без законних на те підстав, припинив виплату пенсії позивачу.

У зв'язку із зазначеним, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими, доведеними у судовому засіданні та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд вважає, що відповідач не надав суду достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування правомірності свого рішення.

Відповідно до ст. 8 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Припиняючи виплату позивачеві пенсії за відсутності передбачених законами України підстав, відповідач порушив право позивача на отримання пенсії, яке є об'єктом захисту за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (справа Європейського суду з прав людини «Мюллер проти Австрії», 1975 рік) та пов'язане з правом мирно володіти своїм майном.

Враховуючи викладене, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Тобто, чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

Згідно з ч.2 ст.99 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст.100 КАС України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала. Позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи.

Пропущений з поважних причин процесуальний строк, встановлений законом, може бути поновлений судом за наявності поважних причин його пропуску (ч.1 ст.102 КАС України).

Позивач звернувся до суду з позовом 02.10.2017 р. та ставить питання про захист її порушених прав з 01.03.2016 р.

Вирішуючи клопотання позивача про поновлення строку звернення до суду, суд враховує, що виплата позивачу пенсії припинена з 01.03.2016 р., тобто про припинення виплати пенсії позивач повинна була дізнатись з квітня 2016 року. Однак позивач не отримав від відповідача будь-якої інформації щодо прийняття рішення про припинення пенсії. Доказів іншого суду не надано. Про прийняте рішення відповідач повідомив позивача лише у вересні 2017 року. А тому, враховуючи закріплення у нормах чинного законодавства України та у міжнародних актах принципу права на судовий захист, суд вважає необхідним поновити позивачу строк звернення до суду за захистом порушених прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

В зв'язку з задоволенням позовних вимог суд вважає необхідним стягнути з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань на користь позивача понесені нею витрати по оплаті судового збору в розмірі 640 грн. 00 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 6, 7, 17-19, 71, 99, 159, 161-163 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 строк звернення до суду за захистом порушеного права на отримання пенсії.

Визнати протиправною бездіяльність Управління Пенсійного фонду України в Великоновосілківському районі Донецької областіщодо припинення виплати ОСОБА_1 пенсії з 01.03.2016 р.

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Великоновосілківському районі Донецької областіздійснити виплату ОСОБА_1 призначеної та нарахованої їй пенсії за період з 01.03.2016 року.

Стягнути з Управління Пенсійного фонду України в Великоновосілківському районі Донецької областіза рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 640 грн. 00 коп.

Постанова може бути оскаржена до Донецького апеляційного адміністративного суду через Великоновосілківський районний суд Донецької області протягом десяти днів з дня її проголошення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя О.М. Якішина