Справа № 806/3068/17
Суддя: Горовенко Анна Василівна
Дата ухвалення: 2017-11-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2017 року Житомир

справа № 806/3068/17

категорія 11.5

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Горовенко А.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1 до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання неправомірними бездіяльності та дій, скасування рішення,-

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, в якому просить:

- визнати неправомірною бездіяльність Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України в частині невиконання постанови Житомирського окружного адміністративного суду у справі №806/293/17 від 20.02.2017;

- визнати неправомірними дії Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України в частині неправомірного рішення у формі повідомлення від 30.10.2017 про повернення виконавчого листа, виданого у справі №806/293/17 від 20.02.2017;

- скасувати рішення у формі повідомлення державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_2 від 30.10.2017 про повернення виконавчого листа, як неправомірне та безпідставне.

В обґрунтування позовних вимог (з урахуванням заяви про додаткові обґрунтування адміністративного позову за вхідним №17654/17 від 17.11.2017) зазначає, що відповідно до постанови Житомирського окружного адміністративного суду від 20.02.2017 у справі №806/293/17 зобов'язано субєкта владних повноважень вчинити певні дії. Однак, Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, свідомо не виконуючи рішення суду, повернув виконавчий лист без прийняття до виконання у зв'язку з пред'явленням його не за підвідомчістю. Стверджує, що вибір місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу, відповідно до положень статей 24, 26 та 37 Закону України "Про виконавче провадження", а тому рішення державного виконавця є протиправним і таким, що підлягає скасуванню. Окрім того, відповідач не виконав вимоги розділів ІІІ та V Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України "Про затвердження Інструкції з організації примусового виконання рішень" №512/5 від 02.04.2017.

Позивач в прохальній частині заяви про додаткові обґрунтування адміністративного позову за вхідним №17654/17 від 17.11.2017 просив розглянути справу в письмовому провадженні.

Представник відповідача через канцелярію суду подав заяву, в якій просить розгляд справи проводити у порядку письмового провадження. Надав письмові заперечення проти адміністративного позову, відповідно до змісту яких право вибору місця відкриття виконавчого провадження надано стягувачу лише у разі підвідомчості виконавчого провадження одночасно кільком органам державної виконавчої служби, а тому вважає, що повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання винесено відповідно вимог чинного законодавства, тому, на його думку, позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними, просить суд залишити їх без задоволення.

Суд вважає за можливе розгляд справи проводити у порядку письмового провадження на підставі ч. 4 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до постанови Житомирського окружного адміністративного суду від 20.02.2017 у справі №806/293/17 позов ОСОБА_1 задоволено: визнано неправомірною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Житомирській області в частині ненадання позивачу відповіді на звернення від 23.12.2016 та зобов'язано Головне управління Національної поліції в Житомирській області надати позивачу відповідь на звернення від 23.12.2016.

Відповідно до положень ст.254 Кодексу адміністративного судочинства України вказане судове рішення набрало законної сили 16.05.2017.

15.06.2017 Житомирським окружним адміністративним судом на виконання постанови у справі № 806/293/17 видано виконавчий лист.

Матеріали справи свідчать, що 11.10.2017 ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою про виконання зазначеного судового рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 20.02.2017 у справі №806/293/17 (а.с. 6).

30 жовтня 2017 року за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 головний державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_2 прийняв рішення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання (а.с.8).

Зміст оскаржуваного рішення свідчить, що виконавчий документ повернено стягувачу без прийняття до виконання на підставі п.10 ч.4 ст.4 Закону України "Про виконавче провадження" з тих мотивів, що його пред'явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю.

Не погоджуючись із діями відповідача та вважаючи, що ним неправомірно прийнято оскаржуване рішення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з положеннями ч.1 ст.181 Кодексу адміністративного судочинства України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Відповідно до ст. 1 Закону України Про виконавче провадження від 02.06.2016 №1404-VIII (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі Закон №1404-VIII), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Положеннями п.1 ч.1 ст.3 та ч.1 ст.5 Закону №1404-VIII визначено, що підлягають примусовому виконанню рішення на підставі, зокрема, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України. Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Згідно з ч.1 ст.24 Закону №1404-VIII виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу.

Частиною 3 статті 24 Закону № 1404-VIII передбачено, що виконання рішення, яке зобовязує боржника вчинити певні дії, здійснюється виконавцем за місцем вчинення таких дій.

Приписами статті 25 Закону № 1404-VIII визначено, що за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення (у разі якщо виконавчі провадження про стягнення коштів з одного боржника відкрито у кількох органах державної виконавчої служби, якщо боржник та його майно перебувають на території адміністративно-територіальних одиниць, віднесених до підвідомчості різних органів державної виконавчої служби, тощо), або у разі виконання зведеного виконавчого провадження в органах державної виконавчої служби можуть утворюватися виконавчі групи в порядку, визначеному Міністерством юстиції України.

У разі хвороби державного виконавця, його перебування у відрядженні чи відпустці, звільнення чи відсторонення від посади державного виконавця, включення державного виконавця до складу виконавчої групи при іншому органі державної виконавчої служби, відводу (самовідводу) державного виконавця, наявності інших обставин, що ускладнюють виконання рішення, виконавче провадження може бути передане від одного державного виконавця до іншого.

У разі відводу (самовідводу) всіх державних виконавців органу державної виконавчої служби, утворення виконавчої групи, якщо виконавчі провадження щодо одного й того самого боржника відкриті в різних органах державної виконавчої служби, наявності інших обставин, що ускладнюють виконання рішення, виконавче провадження може бути передане від одного органу державної виконавчої служби до іншого.

Передача виконавчих проваджень від одного державного виконавця до іншого, від одного органу державної виконавчої служби до іншого або до виконавчої групи здійснюється в порядку, визначеному Міністерством юстиції України.

Аналіз наведених правових норм свідчить на користь висновку, що за загальним правилом, у разі відсутності умов, наведених у ст. 25 Закону №1404-VIII, підвідомчість виконавчих проваджень органам державної виконавчої служби визначається за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження надано стягувачу лише у разі підвідомчості виконавчого провадження одночасно кільком органами державної виконавчої служби, тобто тоді, коли вчинення виконавчих дії щодо виконання рішення на певній території відноситься до функцій кількох органів державної виконавчої служби.

Відповідно до п. 3 розд. І Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року №512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року №2832/5) та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 30 вересня 2016 року за №1302/29432 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Інструкція), органами державної виконавчої служби є: Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, до якого входить відділ примусового виконання рішень; управління державної виконавчої служби головних територіальних управлінь юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (далі - управління державної виконавчої служби), до складу яких входять відділи примусового виконання рішень; районні, районні в містах, міські (міст обласного значення), міськрайонні, міжрайонні відділи державної виконавчої служби відповідних територіальних управлінь юстиції (далі - відділи державної виконавчої служби).

Підвідомчість цих органів державної виконавчої служби встановлена пунктом 4 розд. І вказаної Інструкції.

Так, за змістом абзаців 1-3 пункту 4 розділу І Інструкції, відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України підвідомчі рішення, за якими: боржниками є Апарат Верховної Ради України, Адміністрація Президента України, Кабінет Міністрів України, центральні органи виконавчої влади, Конституційний Суд України, Верховний Суд України, вищі спеціалізовані суди, апеляційні суди, Генеральна прокуратура України, регіональні прокуратури, Національне антикорупційне бюро України, Вища рада юстиції, Національний банк України, Рахункова палата, Управління справами Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київська і Севастопольська міські ради або обласні, Київська і Севастопольська міські державні адміністрації та їх структурні підрозділи, інші органи державної влади та їх посадові особи; сума зобов'язання становить двадцять та більше мільйонів гривень або еквівалентну суму в іноземній валюті.

Відділу примусового виконання рішень управлінь державної виконавчої служби головних територіальних управлінь юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі підвідомчі рішення, за якими: боржниками є територіальні органи центральних органів виконавчої влади та їх структурні підрозділи, місцеві суди, міські, районні або селищні ради чи районні державні адміністрації та їх структурні підрозділи, місцеві прокуратури, інші територіальні підрозділи органів державної влади та їх посадові особи; сума зобов'язання становить від десяти до двадцяти мільйонів гривень або еквівалентну суму в іноземній валюті (абз. 4-6 п. 4 розд. І Інструкції).

Судом встановлено, що боржником за виконавчим листом, виданим 15.06.2017 за судовим рішенням у справі №806/293/17 є Головне управління Національної поліції в Житомирській області.

Відповідно до Положення про Головне управління Національної поліції в Житомирській області, затвердженого наказом Національної поліції 06.11.2015 №22, Головне управління Національної поліції в Житомирській області є територіальним органом Національної поліції та згідно із законодавством України реалізовує повноваження Національної поліції на території Житомирської області.

Отже боржником за постановою Житомирського окружного адміністративного суду у справі №806/293/17 є територіальний орган центрального органу виконавчої влади - Головне управління Національної поліції в Житомирській області, яке знаходиться за адресою: м.Житомир, вул. Старий бульвар, 5/37.

Таким чином, виконавчий лист виданий Житомирським окружним адміністративним судом у справі №806/293/17 підвідомчий Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Житомирській області, функції якого щодо примусового виконання такого рішення поширюються на територію місцезнаходження боржника.

За наведених обставин, суд приходить до висновку, що позивачем виконавчий лист №777/17 виданий 15 червня 2017 року Житомирський окружним адміністративним судом за постановою у справі №806/293/17 пред'явлено не за підвідомчістю та не за місцем виконання.

При цьому суд відхиляє доводи позивача щодо наявності у нього права вибору місця відкриття виконавчого провадження в порядку ч.1 ст.24 Закону №1404-VIII, оскільки судом не встановлено можливості вчинення виконавчих дій щодо виконання вказаного рішення суду на території місцезнаходження боржника - ГУ НП у Житомирській області кількома органами державної виконавчої служби, в тому числі відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

Матеріали справи доказів, які б свідчили про поширення функцій відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо виконання рішень суду за яким боржником є ГУ НП у Житомирській області на територію місцезнаходження боржника та його майна не містять.

Ураховуючи викладене, суд вважає, що виконавчий документ, виданий судом на виконання постанови в справі № 806/293/17, може бути пред'явлений до виконання як за місцем виконання так і за підвідомчістю лише до Відділу примусового виконання рішень Управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Житомирській області.

Суд вважає необгрунтованими посилання позивача, як на підставу позову, на положення ст.37 Закону №1404-VIII, зважаючи на таке.

Згідно зі ст. 37 Закону №1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу, якщо: стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа; у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними; стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, нереалізоване під час виконання рішення, за відсутності іншого майна, на яке можливо звернути стягнення; стягувач перешкоджає проведенню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат виконавчого провадження, передбачене статтею 43 цього Закону, незважаючи на попередження виконавця про повернення йому виконавчого документа; у результаті вжитих виконавцем заходів неможливо встановити особу боржника, зясувати місцезнаходження боржника - юридичної особи, місце проживання, перебування боржника - фізичної особи (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоровя, у звязку з втратою годувальника, про відібрання дитини, а також виконавчі документи, за якими мають бути стягнуті кошти чи інше майно, та інші виконавчі документи, що можуть бути виконані без участі боржника); у боржника відсутнє визначене виконавчим документом майно, яке він за виконавчим документом повинен передати стягувачу в натурі; боржник - фізична особа (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоровя, у звязку із втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини) чи транспортні засоби боржника, розшук яких здійснювався поліцією, не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку; відстрочка виконання рішення, надана судом, яким постановлено рішення, не закінчилася; законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення; відсутня його згода на заміщення приватного виконавця у випадках, передбачених Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів"; запроваджено тимчасову адміністрацію банку-боржника, крім рішень немайнового характеру.

Отже змістом ст.37 Закону №1404-VIII визначено вичерпний перелік причин повернення виконавчого документа стягувачу вже після прийняття виконавчого документу до виконання.

В свою чергу процедура повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання визначена ст. 4 Закону №1404-VIII.

Пунктом 10 частини 4 статті 4 Закону №1404-VIII визначено, що виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його предявлення, якщо виконавчий документ предявлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю.

Згідно з п. 4 розд. ІІІ Інструкції виконавчий документ повертається без прийняття до виконання у випадках, передбачених частиною четвертою статті 4 Закону, про що орган державної виконавчої служби або приватний виконавець надсилає стягувачу повідомлення протягом трьох робочих днів з дня пред'явлення виконавчого документа.

Суд відхиляє посилання позивача, в обгрунтування позовних вимог, на положення пункту 14 розділу ІІІ та пункти 6, 7, 8 та 9 розділу V Інструкції, оскільки вони регулюють правовідносини, що склалися вже після прийняття виконавчого документа до виконання.

Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку, що відповідач, повертаючи виконавчий документ ОСОБА_1 без прийняття до виконання, шляхом прийняття відповідного повідомлення від 30 жовтня 2017 року, діяв на підставі Закону та у межах своїх повноважень.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання неправомірними бездіяльності та дій відповідача, скасування рішення державного виконавця від 30.10.2017 про повернення виконавчого листа є безпідставними, а тому позов задоволенню не підлягає.

У відповідності до частин 1, 2 статті 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В даному випадку відповідачем доведено правомірність дій щодо повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання, у зв'язку з пред'явленням позивачем виконавчого документа не за підвідомчістю, та винесення повідомлення від 30.10.2017. У той же час, позивач не довів обставин в обґрунтування своїх вимог.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, а тому є безпідставними і задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 4 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати з відповідача не стягуються.

Керуючись ст. ст. 8, 9, 10, 11, 23, 94, 122, 128, 158, 159, 160, 161, 162, 163, 167, 181 Кодексу адміністративного судочинства України, Житомирський окружний адміністративний суд, -

постановив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання неправомірними бездіяльності та дій, скасування повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання від 30.10.2017, - відмовити.

Повний текст постанови виготовлено у нарадчій кімнаті 17 листопада 2017 року.

Постанова набирає законної сили у строк та у порядку, що визначені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України, і може бути оскаржена до Житомирського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції у порядку, визначеному статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з моменту отримання копії постанови.

Суддя А.В. Горовенко