Справа № 808/1012/17
Суддя: Добродняк І.Ю.
Дата ухвалення: 2017-11-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

808/1012/17

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

07 листопада 2017 року

справа № 808/1012/17

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Добродняк І.Ю

суддів: Бишевської Н.А. Семененка Я.В.

за участю секретаря судового засідання: Кязимова Д.В.

за участю представників:

позивача: - не з’явився

відповідача: - не з’явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу Запорізького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів

на постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 14 червня 2017 року

у справі № 808/1012/17

за позовом Запорізького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів

до приватного підприємства «Могучий»

про стягнення суми адміністративно-господарських санкцій та пені за не виконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2016 році,-

ВСТАНОВИВ:

Запорізьке обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулося до суду з позовом до приватного підприємства «Могучий», в якому просив стягнути з відповідача на користь Запорізького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів суму адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2016 році у сумі 162884,80 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач у 2016 році не забезпечив та не здійснив працевлаштування інвалідів у відповідній кількості, а саме: у відповідача 3 робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів, які не зайняті інвалідами, внаслідок чого відповідач повинен був самостійно сплатити адміністративно-господарські санкції у розмірі 162803,40 грн. У зв'язку із несплатою позивачем санкцій нарахована пеня у розмірі 81,40 грн.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 14.06.2017 в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Постанову суду мотивовано тим, що відповідачем вжито всі належні заходи щодо пошуку та працевлаштування інвалідів, що виключає підстави для застосування санкцій, передбачених ст. 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів України».

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою задовольнити позовні вимоги повністю.

Позивач зазначає, що з огляду на положення ст.20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів України», сплата передбачених адміністративно-господарських санкцій за невиконання передбаченого ст. 19 цього Закону нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів, не ставиться законодавцем в залежність від того, чи вживав роботодавець необхідних, передбачених законодавством заходів, щодо працевлаштування інваліда. Адміністративно-господарські санкції є альтернативним грошовим зобов’язанням обов’язку виконати норматив з працевлаштування інвалідів.

Представники сторін у судове засідання не з’явились, про час і місце судового засідання сторони повідомлені судом належним чином.

До початку судового засідання від відповідача надійшли письмові заперечення, в яких він просить залишити постанову суду першої інстанції без змін, зазначає, що судом вірно встановлено обставини справи, які свідчать про відсутність вини підприємства, що створені ним робочі місця не були зайняті інвалідами.

Перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги, внаслідок наступного.

Виходячи із даних, наведених відповідачем у звіті форми № 10-ПІ за 2016 рік (а.с.5), середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу фактично становила у звітній період 118 осіб, відповідно, кількість інвалідів - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених за вимогами Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», повинна складати - 5 осіб. Фактично у 2016 році працювало 2 таких осіб.

Вказаний факт визнаний позивачем як невиконання нормативу та підстава для нарахування відповідачу адміністративно-господарських санкцій в сумі 162803,40 грн. Через їх несвоєчасну сплату позивачем нарахована пеня у розмірі 81,40 грн. (162803,40 х 0,05% (розрахунковий розмір пені) = 80,40 грн. х 1 (кількість днів) = 81,40 грн.

З огляду на фактичні обставини справи, норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

Відповідно до ч.1 ст.20 України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом.

Частиною 1 статті 19 цього Закону для підприємств, установ, організацій, у тому

числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», роботодавці самостійно здійснюють працевлаштування інвалідів у рахунок нормативів робочих місць, виходячи з вимог статті 18 цього Закону.

Відповідно ст.18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Підбір робочого місця здійснюється переважно на підприємстві, де настала інвалідність, з урахуванням побажань інваліда, наявних у нього професійних навичок і знань, а також рекомендацій медико-соціальної експертизи.

Підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч.5 ст.19 цього Закону України виконанням нормативу робочих місць у кількості, визначеній згідно з частиною першою цієї статті, вважається працевлаштування підприємством, установою, організацією, у тому числі підприємством, організацією громадських організацій інвалідів, фізичною особою, яка використовує найману працю, інвалідів, для яких це місце роботи є основним.

При цьому слід зазначити, що основним місцем роботи є місце роботи, де особа працює на підставі укладеного трудового договору із оформленням трудової книжки та занесенням до неї запису про працевлаштування.

Створення спеціального робочого місця для інваліда з урахуванням його індивідуальних функціональних можливостей, обумовлених інвалідністю - працевлаштування безробітного інваліда на наявне окреме робоче місце або наявну ділянку виробничої площі із здійсненням щодо них додаткових заходів з організації праці інваліда (пристосування основного і додаткового устаткування, технічного обладнання) або працевлаштування безробітного інваліда на нове робоче місце або нову ділянку виробничої площі, що створені із здійсненням додаткових заходів з організації праці інваліда (встановлення основного і додаткового устаткування, технічного обладнання) – постанова Кабінету Міністрів України № 1836 від 27.12.2006 «Про реалізацію статті 18-1 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні"».

Одночасно згідно ст.5 Закону України «Про зайнятість населення» № 5067-VI від 05.07.2012, який набрав чинності з 01.01.2013, держава гарантує у сфері зайнятості додаткове сприяння у працевлаштуванні окремих категорій громадян.

До категорій громадян, що мають додаткові гарантії у сприянні працевлаштуванню, належать інваліди, які не досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" (п.6 ч.1 ст.14 Закону України «Про зайнятість населення»).

Відповідно до пп.1 п.4 Положення про Фонд соціального захисту інвалідів, затвердженого Наказом Міністерства соціальної політики України від 14.04.2011 №29, завданням Фонду є реалізація в межах своєї компетенції заходів щодо забезпечення зайнятості та працевлаштування інвалідів.

Згідно з ч.3 ст.18-1 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань.

При цьому суб'єкти господарювання зобов'язані надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів.

Відповідно до п.4 ч.3 ст.50 Закону України «Про зайнятість населення» роботодавці зобов'язані своєчасно та в повному обсязі у порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, за погодженням з центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної політики у галузі статистики, подавати територіальним органам центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, інформацію про попит на робочу силу (вакансії).

З огляду на наведене, обов’язок по працевлаштуванню інвалідів відповідно до встановленого Законом України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» нормативу покладається як на роботодавців, так і на державну службу зайнятості.

На роботодавця покладається обов'язок виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, інформувати про попит на робочу силу (вакансії) органи працевлаштування інвалідів.

В свою чергу органи працевлаштування, взаємодіючи між собою та з роботодавцем, забезпечують надання інформаційно-консультаційних послуг щодо працевлаштування інвалідів та здійснюють таке працевлаштування.

Отже працевлаштування інвалідів не є виключним зобов’язанням підприємства, яке створює робочі місця для інвалідів.

Матеріалами справи підтверджується, що відповідач обов’язки зі створення робочих місць для інвалідів та їх працевлаштування виконував у повному обсязі відповідно до вимог чинного законодавства.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що в 2016 році відповідач подав до Мелітопольського районного центру зайнятості звіт за формою №3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» від 05.01.2016 (а.с. 56), в якому відповідач надав центру зайнятості інформацію про наявність п’яти вакантних посад для працевлаштування інвалідів.

17.01.2017 відповідач також подав до Мелітопольського РЦЗ звітність за формою №3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» від 17.01.2017, в якому надано інформацію про наявність п’яти вакантних посад для працевлаштування інвалідів (а.с. 57).

Порядок подання форми звітності № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» затверджено наказом Міністерства соціальної політики України №316 від 31.05.2013, відповідно до п. 2.1 якого форма подається за наявності у роботодавця попиту на робочу силу (вакансії) не пізніше 10-ти робочих днів з дати відкриття вакансії(й). Датою відкриття вакансії є наступний день після створення робочого місця чи припинення трудових відносин з працівником, робоче місце якого стає вакантним, або дата, починаючи з якої може бути укладений трудовий договір з найманим працівником.

Враховуючи, що з моменту подання відповідачем звітності від 05.01.2016 кількість вакантних посад для працевлаштування інвалідів на підприємстві відповідача в 2016 році не змінювалася, тому, відповідно до вимог чинного законодавства, необхідності в поданні щомісячного звіту за формою №3-ПН не було.

В матеріалах справи, також, наявні документи, які свідчать про створення відповідачем робочих місць для працевлаштування інвалідів.

Так, директором ПП «Могучий» 09.01.2016 видано наказ №1 «Про виконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів в 2016 році» (а.с. 42); 09.01.2016 - наказ №2 «Про створення постійно діючої атестаційної комісії ПП «Могучий», яким створено постійно діючу атестаційну комісію з проведення атестації робочих місць з умов праці (список 1, 2) та місць, створених для працевлаштування інвалідів, що потребують соціального захисту (а.с. 41).

12.01.2016 атестаційна комісія ПП «Могучий» на своєму засіданні постановила атестувати постійні робочі місця в цеху рослинництва: мех.ток. – 2 робочих місця – сторож, мех.отряд – 2 робочих місця – сторож, авто гараж – 2 робочих місця – сторож (протокол засідання атестаційної комісії ПП «Могучий» від 12.01.2016 - а.с. 43).

12.01.2016 на підставі вищевказаного протоколу засідання атестаційної комісії наказом №3 ПП «Могучий» створено робочі місця для постійного працевлаштування інвалідів в цеху рослинництва: мех.ток. – 2 робочих місця – сторож, мех.отряд – 2 робочих місця – сторож, авто гараж – 2 робочих місця – сторож (а.с. 44).

Відповідачем подано паспорти на створення робочих місць інваліда-сторожа мех.тока цеху рослинництва, автогаражу цеху механізації та мехотряду цеху рослинництва на ПП «Могучий» й відповідні інструкції про робочі місця інваліда-сторожа на вищевказаних посадах (а.с. 46-54).

Крім того, згідно з листом Мелітопольського районного центру зайнятості №678/01-10 від 29.05.2017, ПП «Могучий» протягом 2016 року надавало до Мелітопольського районного центру зайнятості інформацію про наявність вільних робочих місць для працевлаштування інвалідів за формою №3-ПН.

ПП «Могучий» знаходиться в с. Ясне Мелітопольського району Запорізької області, інваліди з цього населеного пункту не перебувають на обліку в Мелітопольському РЦЗ, тому не направлялися на вакантну посаду в ПП «Могучий». Інваліди з інших населених пунктів відмовлялися від працевлаштування на даному підприємстві з причин транспортної недоступності.

Випадків безпідставної відмови відповідачем у прийнятті інвалідів на роботу протягом 2016 року не було. Самостійно інваліди до відповідача з приводу працевлаштування не звертались.

З огляду на викладене, апеляційний суд погоджується з судом першої інстанції, що відповідачем вчинено усіх залежних від нього заходів для виконання нормативу з працевлаштування інвалідів.

До того ж, колегія суддів вказує, що сам по собі факт відсутності працевлаштованих інвалідів відповідно до нормативу ще не є безспірною підставою для відповідальності, оскільки у разі відсутності на обліку інвалідів, які мешкають на території, де знаходиться підприємство відповідача, і бажають працювати на вказаному підприємстві, не вбачається за можливе виконання законодавчо встановленого нормативу.

Апеляційний суд вважає такими, що не відповідають нормам права, доводи позивача, що в даному випадку об’єктом правопорушення є зобов’язальні правовідносини відповідача, які полягають у необхідності виконання нормативу або сплати адміністративно-господарських санкцій – самостійно, тобто встановлені ст.20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» адміністративно-господарські санкції є альтернативним грошовим зобов’язанням обов’язку виконати норматив з працевлаштування інвалідів.

З цього приводу суд зазначає, що адміністративно-господарські санкції за незайняті інвалідами робочі місця не є податком, збором (обов'язковим платежем), обов'язкова сплата яких передбачена Конституцією України та Законом України від 25 червня 1991 року № 1251-XII «Про систему оподаткування», а є заходом впливу на правопорушника у сфері господарювання.

Передбачена ст.20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» відповідальність за своєю суттю є господарсько-правовою відповідальністю, підставою для застосування якої є вчинене роботодавцем правопорушення у сфері господарювання (ч.1 ст.218 Господарського кодексу України), суть якого полягає у невиконанні приписів ст. 19 цього Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» в частині нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів.

При цьому згідно загальним нормам права елементами правопорушення, зокрема, є вина особи та наявність причинно-наслідкового зв'язку між діянням і спричиненою таким діянням шкодою.

Відповідно до ч.2 ст.218 Господарського кодексу України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов’язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Отже для стягнення (сплати) передбачених ст.20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» адміністративно-господарських санкцій обов’язковою умовою є наявність вини особи в спричиненому нею правопорушенні.

З огляду на вищевикладене апеляційний суд вважає, що в діях відповідача відсутній склад правопорушення, оскільки в його діях відсутня вина у тому, що на підприємстві за 2016 рік не було виконано норматив по працевлаштуванню 3 інвалідів, внаслідок чого на нього не може бути покладена відповідальність за недотримання нормативу щодо працевлаштування осіб-інвалідів.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правомірності висновків суду першої інстанції. Передбачені ст.202 Кодексу адміністративного судочинства України підстави для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нового рішення відсутні.

Керуючись ст.ст.198, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, суд –

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Запорізького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів залишити без задоволення.

Постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 14 червня 2017 року у справі № 808/1012/17 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до касаційного суду в порядку, встановленому ст.212 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: І.Ю. Добродняк

Суддя: Н.А. Бишевська

Суддя: Я.В. Семененко