Справа № 826/48/17
Суддя: Борисенко І.В.
Дата ухвалення: 2017-11-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 листопада 2017 року К/800/22804/17

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:
головуючого суддіБорисенко І.В.
суддів Бившевої Л.І.
Бухтіярової І.О.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні
касаційну скаргуДержавної податкової інспекції у Дарницькому районі Головного управління ДФС у м. Києві
на постановуОкружного адміністративного суду міста Києва від 13.03.2017
та ухвалуКиївського апеляційного адміністративного суду від 13.06.2017
у справі № 826/48/17
за позовомОСОБА_4
доДержавної податкової інспекції у Дарницькому районі Головного управління ДФС у м. Києві
провизнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Державної податкової інспекції у Дарницькому районі ГУ ДФС у м. Києві про визнання протиправними дій щодо проведення документальної позапланової невиїзної перевірки щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору ОСОБА_4 за період з 01.01.2015 по 31.12.2015 на підставі наказу від 07.11.2016 №544-П, та визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 19.12.2016 №, №.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.03.2017, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 13.06.2017, позов задоволено.

Вважаючи податкові повідомлення-рішення від 19.12.2016 за №, № законними та правомірними, та не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, відповідач подав касаційну скаргу, в якій просить їх скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову повністю, оскільки вважає, що постанову та ухвалу було прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Переглянувши судові рішення в межах касаційної скарги, перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій встановлено наступне:

- відповідачем проведено документальну позапланову невиїзної перевірку щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору ОСОБА_4 за період з 01.01.2015 по 31.12.2015, за результатом якої складено акт №10722/26-51-13-06/НОМЕР_1 від 01.12.2016;

- названим актом перевірки встановлено порушення позивачем вимог пп.49.18.4 п.49.18 ст.49 Податкового кодексу України, а саме - неподання податкової декларації про майновий стан та доходи за 2015 рік; п.168.2.1 п.168.2 ст.168, пп.170.1.11 ст.170, п.176.1 ст.176, ст.36 Податкового кодексу України, а саме - отримання доходу за межами України та невключення такого доходу до загального річного оподаткованого доходу за 2015 рік, що призвело до заниження оподаткованого доходу з податку на доходи фізичних осіб за 2015 рік на суму 980 705 грн. та заниження податкових зобов'язань з податку на доходи фізичних осіб на суму 195 532, грн.; порушення п. 168.1.1 п. 168.1 ст. 168 Податкового кодексу України, а саме - неперерахування та несплата до бюджету військового збору на суму 14 710,58 грн.;

- на підставі названого акту перевірки відповідачем прийнято:

1) податкове повідомлення-рішення № від 19.12.2016, яким позивачу збільшено грошове зобов'язання з податку на доходи з фізичних осіб на суму 144 585 грн. (з яких: за основним платежем - 195 532 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями - 49 053 грн.);

2) податкове повідомлення-рішення № від 19.12.2016, яким позивачу збільшено грошове зобов'язання з податків та зборів (військового збору) на суму 18 388,23 грн. (з яких: за основним платежем - 14 710,58 грн. та за штрафним (фінансовими) санкціями - 3677,65 грн.).

Задовольняючи позов, суди попередніх інстанцій не погодилися з доводами відповідача щодо наявності порушень позивачем вимог податкового законодавства, встановлених актом перевірки, оскільки позивач є нерезидентом України в розумінні Податкового кодексу України, а отже, не є платником податку з доходів фізичних осіб та військового збору.

Суд касаційної інстанції погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій з огляду на таке.

Згідно п.162.1 ст.162 Податкового кодексу України платниками податку є: фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи (пп.162.1.1); фізична особа - нерезидент, яка отримує доходи з джерела їх походження в Україні (пп.162.1.2).

Крім того, відповідно до п.16-1 підрозділ 10 розділу ХХ Перехідних положень Податкового кодексу України тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір.

Згідно пп.1.1 п.16-1 підрозділ 10 розділу ХХ Перехідних положень Податкового кодексу України платниками збору є особи, визначені пунктом 162.1 статті 162 цього Кодексу.

За змістом п.«в» пп.14.1.213 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент спірних правовідносин) резидент, зокрема, це фізична особа-резидент - фізична особа, яка має місце проживання в Україні.

У разі якщо фізична особа має місце проживання також в іноземній державі, вона вважається резидентом, якщо така особа має місце постійного проживання в Україні; якщо особа має місце постійного проживання також в іноземній державі, вона вважається резидентом, якщо має більш тісні особисті чи економічні зв'язки (центр життєвих інтересів) в Україні. У разі якщо державу, в якій фізична особа має центр життєвих інтересів, не можна визначити, або якщо фізична особа не має місця постійного проживання у жодній з держав, вона вважається резидентом, якщо перебуває в Україні не менше 183 днів (включаючи день приїзду та від'їзду) протягом періоду або періодів податкового року (абз.2 п.«в» пп.14.1.213 п.14.1 ст.14 ПК України).

Достатньою (але не виключною) умовою визначення місця знаходження центру життєвих інтересів фізичної особи є місце постійного проживання членів її сім'ї або її реєстрації як суб'єкта підприємницької діяльності (абз.3 п.«в» пп.14.1.213 п.14.1 ст.14 ПК України).

Достатньою підставою для визначення особи резидентом є самостійне визначення нею основного місця проживання на території України у порядку, встановленому цим Кодексом, або її реєстрація як самозайнятої особи (абз.7 п.«в» пп.14.1.213 п.14.1 ст.14 ПК України).

Судами попередніх інстанцій встановлено та не спростовано відповідачем, що позивач у період з 22.10.2014 по 25.03.2016 проживав у м. Стразбурзі (Франція), орендував разом з дружиною ОСОБА_6 житло, що підтверджується договором оренди, який долучено до матеріалів справи.

Також судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_6, яка є дружиною позивача та матір'ю його малолітніх дітей, з 2007 року постійно працює в Раді Європи у м.Стразбург, Французька Республіка. Діти позивача народились та проживають у м.Стразбург, Французька Республіка.

Судами попередніх інстанцій також зазначено, що згідно даних наявної в матеріалах справи копії довідки за підписом заступника директора Програми Розвитку ООН з операційних питань в Україні, ПРООН з позивачем було укладено контракти на надання експертних послуг від 23.12.2014 та від 27.07.2015.

Згідно довідки Державної прикордонної служби України позивач перебував на території України сукупно протягом 2015 року менше 183 днів.

За встановлених судами попередніх інстанцій обставин даної справи, колегія суддів касаційної інстанції вважає обґрунтованим висновок цих судів про те, що у 2015 році позивач мав місце постійного проживання та тісні особисті та економічні зв'язки (центр життєвих інтересів) у м. Стразбург, Французька Республіка (де і було останнім отримано дохід), а тому позивач у періоді, що перевірявся відповідачем, не був резидентом України в розумінні Податкового кодексу України та, як наслідок, не був у вказаному періоді платником податку на доходи фізичних осіб у відповідності до п.162.1 ст.162 Податкового кодексу України та платником військового збору у відповідності до пп.1.1 п.16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Перехідних положень Податкового кодексу України.

Доводи касаційної скарги вищенаведених висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Судова колегія зазначає, що відповідач, звертаючись із даною касаційною скаргою, просить повністю скасувати оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій.

Проте, в касаційній скарзі відповідачем не наведено будь-яких доводів та/або обґрунтувань щодо підстав скасування оскаржуваних судових рішень в іншій частині позовних вимог (про визнання протиправними дій відповідача щодо проведення документальної позапланової невиїзної перевірки позивача), як не наведено і посилань на порушення судами норм матеріального та/або процесуального права в цій частині оскаржуваних судових рішень.

За таких обставин доводи касаційної скарги не дають підстав вважати, що при прийнятті оскаржуваних судових рішень судами попередніх інстанцій були порушені норми матеріального чи процесуального права в цій частині спірних правовідносин.

З огляду на викладене, колегія суддів касаційної інстанції вважає, що суди попередніх інстанцій дійшли правильного, не спростованого доводами касаційної скарги, висновку щодо наявності підстав для задоволення позову.

Відповідно до ст.224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

За наведених обставин та з урахуванням викладеного, колегія суддів Вищого адміністративного суду України не знаходить підстав, які могли б призвести до скасування оскаржуваних судових рішень.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 220, 220-1, 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Дарницькому районі Головного управління ДФС у м. Києві залишити без задоволення.

2. Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.03.2017 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 13.06.2017 залишити без змін.

3. Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, передбачених статтею 237 Кодексу адміністративного судочинства України, у порядку та в строки, встановлені статтями 236 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І.В. Борисенко

Судді Л.І. Бившева

І.О. Бухтіярова