Справа № 804/5497/17
Суддя: Єфанова Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2017-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 жовтня 2017 р. Справа № 804/5497/17
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіОСОБА_1
при секретаріОСОБА_2
представника позивача представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро адміністративну справу за адміністративним позовом Селянсько-фермерського господарства "Батьківщина" до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про скасування рішення
Представник позивача у судовому засіданні підтримав адміністративний позов у повному обсязі та, посилаючись на викладені у ньому доводи, просив його задовольнити.
Відповідач предявлений адміністративний позов не визнав, подав на нього письмові заперечення, в яких просив повністю відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що за результатами перевірки контролюючий орган прийшов до висновків щодо порушення позивачем податкового законодавства, які є обґрунтованими та підтверджені письмовими доказами, а тому Головне управління ДФС у Дніпропетровській області при прийнятті оскаржуваного податкового повідомлення-рішення діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Представник відповідача у судовому засіданні також заперечував проти задоволення адміністративного позову, посилаючись на доводи, викладені у письмових запереченнях на нього.
Дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини, суд приходить до висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Судом встановлено, що Селянське-фермерське господарство «Батьківщина» (далі СФГ «Батьківщина») перебуває на обліку в Західно-Донбаській ОДПІ ГУ ДФС у Дніпропетровській області як платник податків, в тому числі як платник податку на додану вартість (далі ПДВ).
За результатами перевірки складено акт від 16.12.2016 року №9/04-10-14-00-30897271.
Розглядаючи позовні вимоги про визнання протиправним та скасування вищевказаного податкового повідомлення-рішення, суд зважає на таке.
Так, відповідно до п.198.1 ст.198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає, зокрема, у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.
При цьому п.198.2 ст.198 цього Кодексу передбачено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.
Згідно з п.198.3 ст.198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.
Отже необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість є факт придбання товарів та послуг із метою їх використання в господарській діяльності.
Не відносяться до податкового кредиту, згідно з пунктом 198.6. цієї статті, суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.
Відповідно до ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.
Таким чином, податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість має бути підтверджений належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.
Як слідує з матеріалів справи, оскаржуваним рішенням донараховано грошові зобовязання з ПДВ та штрафні санкції саме по господарським операціям позивача з ТОВ «Експотехінмпорт» та ПП «Пром - Комплект», а тому перевірці підлягають саме взаємовідносини позивача з вищевказаними контрагентами.
Так, між СФГ «Батьківщина» (покупець) та ТОВ «Експотехімпром» (продавець) укладено договори №1012/1 від 10.12.2013 року та №20 від 27.04.2015 року, згідно умов яких покупець покупає, а продавець приймає на себе зобовязання з поставки товарно-матеріальних цінностей в обємі та кількості, визначені сторонами, згідно накладних на поставку товару, які є невідємною частиною договору. Відповідно пунктів 2.1 договорів ціна на продукцію, що поставляється за цим договором, загальна вартість поставки вказуються в накладних на поставку товару. На підставі пункту 3.1 договорів доставка здійснюється згідно накладних на поставу товару. Згідно пункту 4.1 договорів розрахунки за цим договором здійснюються покупцем шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок продавця або готівковими грошовими коштами в касу підприємства. В пункту 9.1 договорів зазначено, що вони діють з моменту підписання до повного виконання сторонами зобовязань по даному договору.
На виконання умов договору №1012/1 від 10.12.2013 року контрагентами складено:
Розрахунки здійснені в повному обсязі згідно платіжних доручень від 11.08.2014 року №193 на суму 104400 грн. та від 13.12.2013 року №3 на суму 146700 грн.
На підтвердження транспортування товару позивачем надані подорожні листи вантажних автомобілів №11 від 11.08.2014 року (водій ОСОБА_5В.), №10 від 10.12.2013 року, №11 від 11.12.2013 року, №12 від 12.12.2013 року (водій ОСОБА_6О.), автомобілем ЗІЛ ММЗ 554М, державний номер НОМЕР_1, і зазначенням вантажу - мінеральні добрива, місце навантаження м. Павлоград, місце розвантаження с. Марївка.
Згідно документів, отримані товари були використані позивачем у власній господарській діяльності згідно актів про використання мінеральних, органічних і бактеріальних добрив та засобів хімічного захисту рослин №2 за жовтень 2014 року, №1 за квітень 2014 року.
На підтвердження транспортування товару позивачем надано подорожний лист вантажного автомобіля №7 від 07.05.2015 року (водій ОСОБА_5В.) автомобілем ЗІЛ ММЗ 554М, державний номер НОМЕР_1, і зазначенням вантажу - карбамід, місце навантаження м. Павлоград, місце розвантаження с. Марївка.
Отримані товари були використані позивачем у власній господарській діяльності згідно акту про використання мінеральних, органічних і бактеріальних добрив та засобів хімічного захисту рослин №2 за травень 2015 року.
На підтвердження транспортування товару позивачем надано подорожний лист вантажного автомобіля №2 від 01.10.2015 року (водій ОСОБА_7А.) автомобілем ЗІЛ ММЗ 554М, державний номер НОМЕР_1, і зазначенням вантажу - міндобрива, місце навантаження м. Павлоград, місце розвантаження с. Марївка.
Отримані товари були використані позивачем у власній господарській діяльності згідно акту про використання мінеральних, органічних і бактеріальних добрив та засобів хімічного захисту рослин №3 за жовтень 2015 року.
На підтвердження перебування у користуванні позивача будівлі, що визначена пунктом розвантаження в с. Марївка, надано:
- рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18.11.2004 року, яким визнано за ОСОБА_8 (директором СФГ Батьківщина) права власності, зокрема, на будівлю корівника бази 2, розташованої в селі Марївка Павлоградського району Дніпропетровської області;
- витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 01.02.2005 року, номер запису 75 в книзі 1 на будівлю корівника бази 2, розташованої в селі Марївка Павлоградського району Дніпропетровської області;
- договір оренди будівлі №1 від 16.03.2012 року, укладеного між ОСОБА_8 (орендодавець) та СФГ «Батьківщина» (орендар), згідно умов якого орендодавець передає орендареві, а орендар зобовязується прийняте у строкове платне користування будівлю, що належить орендодавцю на праві власності. Характеристика обєкта: будівля корівника площею 1788 кв.м. за адресою: вул. Островського, 50, с. Марївка Павлоградського району Дніпропетровської області .
На підтвердження наявності у власності позивача автомобіля, яким здійснювалось перевезення товару, а саме: ЗІЛ ММЗ 554 М державний номер НОМЕР_2, надано бухгалтерську довідку та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу АЕС271093 з 05.08.2008 року за СФГ «Батьківщина».
При цьому, в матеріалах справи містяться накладні на підживлення озимої пшениці з використанням селітри аміачної, амофосу, карбаміду, картки складського обліку матеріалів №1, сертифікати якості виробників та паспорти на карбамід та амофос.
Отже, факт здійснення реальних господарських операцій між позивачем та його вищевказаними контрагентами підтверджується відповідними первинними документами, копії яких наявні в матеріалах справи (надані позивачем), та які в повній мірі відображають зміст та обсяг цих господарських операцій, а також свідчать про зміни в майновому стані позивача, що відбувалися у звязку із отриманням оплати за наданий товар.
Доводи відповідача про нереальність господарських операцій позивача з вищевказаними контрагентами, через те що в Єдиному державному реєстрі судових рішень за пошуком по коду ЄДРПОУ ТОВ «Експотехімпорт» - 38867951, міститься 191 судове рішення та за пошуком по коду ЄДРПОУ ПП «Пром-Комплект» - 21874648, міститься 164 судових рішень по кримінальним провадженням, в яких фігурують ТОВ «Експотехімпорт» та ПП «Пром-Комплект» судом не приймаються, оскільки станом на час розгляду справи відсутні рішення суду, які набрали законної сили, щодо притягнення до кримінальної відповідальності посадових осіб контрагентів позивача.
Також, суд не погоджується з висновками контролюючого органу про формальність складення договорів №1012/1 від 10.12.2013 року, №20 від 27.04.2015 року та №01/10-15 від 01.10.2015 року, через що вони не можуть породжувати господарські зобов`язання, а відповідно і складені на їх виконання документи мають формальний характер, оскільки вищевказані договори не містять у своєму змісті найменування товару, що є предметом договорів купівлі-продажу, визначення ціни за надані послуги як у загальній сумі договору, так і за окрему надану послугу (крім договору №01/10-15 від 01.10.2015 року), не містять строку протягом якого мають бути надані, передбачені договором, послуги, не містять зазначення моменту, з якого виконавець має право приступити до виконання покладених на нього зобов`язань, не містять інформації щодо строку дії договору та конкретизації відносно чого має відбутись повне виконання договорів, аби вони вичерпали строк своєї дії, з огляду на таке.
Так, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження факту розірвання, визнання недійсними чи неукладеними вказаних правочинів. Також відповідачем не було надано належних та допустимих доказів нікчемності означених договорів, фіктивної господарської діяльності контрагентів позивача, безтоварності господарських операцій, відсутності зв'язку укладених угод з господарською діяльністю позивача, притягнення до кримінальної відповідальності посадових осіб вказаних підприємств за ухилення від сплати податків або за інші податкові правопорушення, а також, що укладені правочини порушують публічний порядок відповідно до ч.2 ст.228 Цивільного кодексу України.
Необхідними умовами для визнання угоди нікчемною в силу вимог ст.228 Цивільного кодексу України є її укладання з метою, завідомо суперечною інтересам держави і суспільства та наявність умислу хоча б у однієї із сторін щодо настання відповідних протиправних наслідків. При кваліфікації правочину за статтею 228 Цивільного кодексу України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.
Зміст укладених позивачем з означеними субєктами господарювання договорів не суперечить актам цивільного законодавства, а відповідачем не надано доказів, які б підтверджували, що зміст цих угод не відповідає дійсним намірам сторін щодо набуття цивільних прав і обов'язків чи свідчить про намір сторін ухилитися від оподаткування доходів, отриманих внаслідок виконання договору або приховування дійсного об'єкту оподаткування, зменшення бази оподаткування, створення штучних підстав для незаконного відшкодування сум сплачених податків за рахунок коштів бюджету, отримання незаконних пільг з оподаткування тощо.
При цьому, як на час укладення угод між позивачем та його означеними вище контрагентами, так і на час їх виконання, вказані субєкти господарювання знаходилися в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, а також були платниками податків, що відповідачем не заперечується.
З огляду на те, що вищевказані висновки контролюючого органу не підтверджені належними доказами, зокрема рішеннями судів, якими визнано укладені позивачем договори недійсними, та вироком суду, який набрав законної сили по порушеній кримінальній справі, в ході розслідування якої були б здобуті відповідні показання свідків, суд вважає такі висновки відповідача необґрунтованими.
Щодо посилань відповідача про наявність недоліків у наданих до перевірки документів, а саме: в рахунках на оплату відсутня інформація щодо формування вартості наданих послуг (відсутня вартість одиниці виміру господарської операції (наданої послуги) для розрахунку вартості всього обсягу наданих послуг); в товарно-транспортних документах відсутня будь-яка інформація стосовно вантажно-розвантажувальних операцій, відсутній маршрут руху, підпис та печатка вантажовідправника; в податкових накладних не має посад осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, даних що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції та відсутність підписів уповноваженої особи, суд зазначає.
Наявність незначних недоліків первинних документів є обставинами, які самі по собі не позбавляють правового значення виданих контрагентами підприємства первинних документів, що виключає відповідальність платника податків. У разі підтвердження дійсного виконання операції недоліки правореалізуючих документів є порушенням порядку заповнення цих документів, допущених постачальником, а відтак такі недоліки не можуть слугувати перешкодою для реалізації платником законного права на податковий кредит та на віднесення до складу витрат, що враховуються при визначення обєкта оподаткування податком на прибуток, відповідного звітного періоду вартості отриманого товару (робіт, послуг). Тим більше, інші первинні документи за правочинами з означеними вище контрагентами складені з дотримання обовязкових вимог до первинних документів, встановлених ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».
Щодо не надання до перевірки довіреностей на отримання товару, то позивачем до перевірки надані усі необхідні первині документи для фактичного встановлення реальності господарських операцій з ТОВ «Експотехінмпорт», ПП «Пром - Комплект», тому відсутність довіреностей на отримання товару за наявності належним чином оформлених первинних документів не може бути підставою для визнання господарських операцій нереальними.
Безпідставними є доводи відповідача про нереальність господарських операцій через те, що директором ТОВ «Експотехімпорт» та ПП «Пром-Комплект» виступала одна особа, а саме ОСОБА_9, оскільки нормами чинного законодавства не забороняється фізичним особам обіймати одночасно декілька керівних посад на різних підприємствах.
Посилання контролюючого органу на тотожність та однотипність складення первинних документів за різні періоди також не свідчить про нереальність господарських операцій, за наслідками яких складалися ці документи, оскільки останні складені за встановленою законом формою і містять відомості про придбаний товар, та здійснені господарські операції, які дійсно є однотипними, а отже відомості в первинних документах і не повинні суттєво різнитися.
Щодо посилань відповідача на те, що позивачем не надано жодних документальних пояснень розташування складських або офісних приміщень, що належать або перебувають у користуванні ТОВ «Експотехімпорт» та ПП «Пром-Комплект», що фактично свідчить про відсутність у вищевказаних контрагентів складських та офісних приміщень та штучне використання позивачем податкової вигоди по податковим накладним, отриманим від контрагентів-постачальників лише для мінімізації податкових зобовязань, суд зазначає про таке.
Не є обов'язковою передумовою для визначення контролюючими органами грошових зобов'язань визнання недійсними (у тому числі нікчемними) правочинів, які укладалися за ланцюгом між попередніми посередниками, через ланцюг яких декларувався рух товарів чи послуг, нібито придбаних останнім у такому ланцюгу платником податку. При цьому відносини між учасниками попередніх ланцюгів постачань товарів та послуг не мають безпосереднього впливу на дослідження факту реальності господарської операції, вчиненої між останнім у ланцюгу постачань платником податку та його безпосереднім контрагентом. Оцінюватися при дослідженні факту здійснення господарської операції повинні відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовані дані податкового обліку.
Навіть у разі якщо контрагент (постачальник по ланцюгу) і порушив вимоги податкового законодавства, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме для цієї особи. Зазначена обставина не є підставою для позбавлення платника податку (покупця товарів, робіт, послуг) права на відшкодування податку на додану вартість за правочином з таким контрагентом у разі, якщо платник податку виконав усі передбачені законом умови щодо отримання такого відшкодування, сплатив за виконані товари і послуги і має документальне підтвердження розміру свого податкового кредиту.
При цьому жодною нормою законодавства України не передбачається обовязку платників податків одержувачів товарів вимагати від контрагентів-постачальників будь-яких відомостей щодо повноти сплати ними податків за окремою операцією придбання товарів, відомостей щодо третіх осіб (постачальників у ланцюгу), перевіряти додержання чи порушення ними законодавчих приписів, а також наявність у цих контрагентів умов для належного здійснення господарської діяльності, оскільки податкове законодавство не ставить в залежність податковий облік певного платника податків від інших осіб, від фактичної сплати контрагентом податку до бюджету, а також від господарських та виробничих можливостей контрагента.
У свою чергу, статтею 61 Конституції України встановлено індивідуальний характер відповідальності, що виявляється і у персональній відповідальності кожного платника податку за ведення податкового обліку.
Крім того, неприпустимість притягнення до відповідальності одного суб'єкта господарювання за неправомірні дії іншого підтверджується практикою Європейського Суду з прав людини. Так, в пункті 7.1 рішення у справі «Булвес АД проти Болгарії» Європейський Суд з прав людини дійшов такого висновку: «...Суд вважає, що компанія-заявник не повинна нести відповідальність за наслідки невиконання постачальником його обов'язків щодо своєчасного декларування ПДВ і, як наслідок, сплачувати ПДВ повторно разом із пенею. Суд вважає, що такі вимоги прирівнюються до надзвичайного обтяження для компанії-заявника, що порушило справедливий баланс, який повинен був підтримуватися між вимогами загальних інтересів та вимогами захисту права власності».
Вищенаведений висновок Європейський Суд з прав людини повторно підтвердив в рішенні у справі «Бізнес Сепорт Сентре проти Болгарії», у пункті 23 якого зазначено, що у разі виявлення податковими органами невиконання постачальником своїх обов'язків як платника ПДВ, вони могли б розпочати податкову перевірку цього постачальника, з тим щоб стягнути з нього належні платежі та штрафні санкції. Утім, як зазначив Суд, прямого впливу на оподаткування організації-заявника (Бізнес Сепорт Сентре) це не мало б.
Отже, Європейський Суд з прав людини чітко визначає правило індивідуальної відповідальності платника податків. Тобто, добросовісний платник податків не має зазнавати негативних наслідків через порушення законодавства його контрагентом.
Згідно зі ст.ст.46-49 Податкового кодексу України ведення податкового обліку покладено на кожного окремого платника податку, при цьому такий платник податків несе самостійну відповідальність за порушення ведення податкового обліку.
Зазначений висновок суду також узгоджується з висновками Верховного Суду України у рішеннях від 06.04.2004 у справі №8/140, від 29.10.2010 №21-14-а10, від 31.01.2011 у справі №21-47а10.
Таким чином, оскаржуване податкове повідомлення-рішення відповідача є протиправним та підлягає скасуванню.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить із того, що на підставі ч.1 ст.94 КАС України, судові витрати зі сплати судового збору у сумі 1600,00грн., понесені позивачем, підлягають відшкодуванню на користь останнього шляхом стягнення цієї суми коштів з Головного управління ДФС у Дніпропетровській області за рахунок його бюджетних асигнувань.
Керуючись ст. 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -
ПОСТАНОВИВ:
Адміністративний позов задовольнити.
Стягнути на користь позивача судові витрати в розмірі 1600,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Дніпропетровській області.
Постанова суду може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Дніпропетровський окружний адміністративний суд з одночасним направленням копії апеляційної скарги особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі складення постанови у повному обсязі, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

У разі якщо справа розглядалась судом за місцезнаходженням суб'єкта владних повноважень і він не був присутній у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, але його було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо у суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови складено 31 жовтня 2017 року

Суддя ОСОБА_1