Справа № 461/5775/16-а
Суддя: Ільчишин Надія Василівна
Дата ухвалення: 2017-11-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2017 рокуЛьвів№ 876/7907/17

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ільчишин Н.В.,
суддів Пліша М.А., Шинкар Т.І.,
за участю секретаря судового засідання Федак С.Р.,
представника позивача Нікітенко В.І.,
представника відповідача Дяків Л.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на постанову Галицького районного суду м. Львова від 06.06.2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області третя особа ІНФОРМАЦІЯ_1 про зобов`язання вчинити дії,-
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 05.06.2016 року звернувся в суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області третя особа ІНФОРМАЦІЯ_1 в якому просить зобов`язати відповідача поновити виплату пенсії за вислугою років з 07 жовтня 2009 року в порядку, передбаченому статтями 35, 46, 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з проведенням її індексації і здійсненням компенсації втрати частини доходу у зв`язку з несвоєчасною виплатою незаконно не поновленої, і невиплаченої пенсії.
Постановою Галицького районного суду м. Львова від 06.06.2017 року позов задоволено.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області подало апеляційну скаргу, в якій просить постанову скасувати та прийняти нову, якою відмовити в задоволенні позову повністю. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення допущено порушення норм процесуального та матеріального права.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги у сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, позивачу призначена пенсія за вислугу років з 01.06.1995 року відповідно до посвідчення серії НОМЕР_1 виданого Львівським обласним військовим комісаріатом.
В 2000 році позивач виїхав з України на постійне місце проживання до Ізраїлю, перед від`їздом позивач проживав за адресою: АДРЕСА_1 . призначена пенсія виплачувалась позивачу до виїзду з України та з моменту виїзду виплата припинена.
04.02.2016 року представник позивача звернулася до відповідача з нотаріально засвідченою заявою про поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 , до заяви представник позивача долучив копію довіреності, копію паспорта, копію пенсійного посвідчення, копію трудової книжки та оригінал нотаріально завіреної апостильної заяви, підписаної позивачем.
Листом від 04.03.2016 року №288/03-29 відповідач повідомив позивача, що останньому необхідно подати заяву про поновлення виплати пенсії, паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) в Україні та вік), рахунок в ВАТ «Ощадбанк» відкритий за фактичним місцем проживання.
29.03.2016 року представник позивача подала до ГУПФ України у Львівській області необхідні документи, а саме нотаріально посвідчену копію паспорту позивача та заяву про зарахування коштів на рахунок у ВАТ «Ощадбанк» м. Львова, але у відповідь відповідач листом від 12.04.2016 року №361/Б-20, повідомив, що відповідно до частини 2 статті 8 Закону України «Про звернення громадян» не розглядаються повторні звернення одним і тим же органом від одного і того ж громадянина з одного і того ж питання, якщо перше вирішено по суті, а також ті звернення, термін розгляду яких передбачено статтею 17 цього Закону, та звернення осіб, визнаних судом недієздатними. Відповідачем листом від 04.03.2016 року №2288/03-29, надавалась відповідь на звернення з того ж питання. Зазначено, що для призначення пенсії позивачу необхідно бути зареєстрованим на території України, особисто з`явитися до територіального органу Пенсійного фонду України та подати заяву із усіма, визначеними документами.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Статтею 51 цього Закону передбачено, що у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Рішенням № 25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону № 1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
В Рішенні №25-рп/2009 зазначено, що оспорюваними нормами Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.
Однак, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).
У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов`язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов`язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини.
Відповідно до частини 2 статті 49 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.
Відповідач в апеляційній скарзі зазначив, що пенсія позивачу була призначена Львівським обласним військовим комісаріатом за Законом України від 09.04.1992 року №2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Рішення щодо припинення виплати пенсії йому відповідачем не приймалось, оскільки функції з призначенням та виплати пенсій військовослужбовцям відповідно до Закону №2262-ХІІ передані органам Пенсійного фонду України лише з 01.01.2007 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 02.11.2006 року № 1522 «Про передачу органам Пенсійного фонду України функцій з призначення і виплати пенсій деяким категоріям громадян» та Закону України від 19.12.2006 року №489-V «Про державний бюджет України на 2007 рік».
Оскільки до виїзду за кордон позивач був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та Львівським обласним військовим комісаріатом йому було призначено та виплачувалося пенсійне забезпечення, він обґрунтовано звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області.
Крім того, судова колегія вважає безпідставними посилання відповідача на ту обставину, що позивач не подав особисто до відповідача заяву про поновлення йому пенсії, оскільки ні Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», ні Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» не передбачено обов`язку виключно особисто подавати таку заяву.
Таким чином, колегія суддів вважає, що позивач звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області у належний спосіб та у відповідності до вимог чинного законодавства, а саме через представника відповідно до нотаріально посвідченої довіреності.
Поряд з тим, колегія суддів вважає, що у задоволенні вимог позивача в частині компенсації за порушення строків виплати сум пенсії, які відповідач зобов`язаний нарахувати та виплатити позивачу на підставі рішення суду слід відмовити, оскільки Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» передбачено, що компенсація визначається на нараховані, але вчасно не виплачені суми. Однак в даному випадку, відповідач таких сум позивачу не нараховував, а поновлення виплати пенсії буде проведено на підставі рішення суду, а відтак відсутні правові підстави для здійснення зазначеної вище компенсації.
Порядок здійснення усіх перерахунків та індексації пенсії відповідно до статті 42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» належить до компетенції органів Пенсійного фонду України.
З матеріалів справи вбачається, що відмовляючи позивачу у поновленні виплати пенсії, відповідач не зазначав про відсутність підстав для проведення індексації пенсії.
В позовній заяві позивач просить суд зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області провести індексацію його пенсії, виплату якої буде здійснено за результатами розгляду його позовної заяви про поновлення виплати пенсії.
Таким чином, у задоволенні позовної вимоги позивача про зобов`язання відповідача поновити виплату пенсії з проведенням її індексації слід відмовити у зв`язку з тим, що вона пред`явлена передчасно.
Постановами від 8 грудня 2015 року (справи №№ 21-5440а15, 21-5653а15) Верховний Суд України, переглядаючи рішення суду касаційної інстанції у справах зазначеної категорії за заявами, в яких, крім іншого, йшлося про усунення розбіжностей у застосуванні законодавства, що регламентує строки звернення до адміністративного суду, вказав на те, що ці спори мають вирішуватися з урахуванням вимог статей 99 та 100 КАС .
Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до статті 100 цього Кодексу адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.
Таким чином, оскільки законами з питань пенсійного забезпечення не встановлено інших строків звернення до суду за захистом порушених прав, до спірних правовідносин слід застосувати положення частини 2 статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України, якими передбачено шестимісячний строк звернення до суду.
Отже, підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», виникли, як зазначено вище, з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009, а саме з 07 жовтня 2009 року.
Враховуючи вище наведене та те, що позивач подав позовну заяву до суду 05.09.2016 року, колегія суддів дійшла висновку, що позовну заяву в частині позовних вимог про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області поновити виплату пенсії позивачу за період з 07.10.2009 року до 04.03.2016 року слід залишити без розгляду.
Колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача щодо зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області поновити виплату пенсії в порядку, передбаченому Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», однак вважає, що такі слід задовольнити в межах строку звернення до суду встановленого статтею 99 КАС України, а саме з 05.03.2016 року.
Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 202, 205, 207, 254 КАС України суд -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області задовольнити частково.
Постанову Галицького районного суду м. Львова від 06.06.2017 року у справі №461/5775/16-а скасувати та прийняти нову постанову про часткове задоволення позову.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, третя особа Львівський обласний військовий комісаріат про зобов`язання вчинити дії за період з 07 жовтня 2009 року до 04 березня 2016 року - залишити без розгляду.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області поновити виплату пенсії за вислугою років ОСОБА_1 відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 05 березня 2016 року.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили, а в разі складення такої в порядку ч.3 ст. 160 КАС України, протягом того ж строку з часу складення в повному обсязі.

Головуючий Н.В. Ільчишин

Судді М.А. Пліш

Т.І. Шинкар
Повний текст постанови виготовлено 15.11.2017 року