Справа № 817/1726/16
Суддя: Іваненко Т.В.
Дата ухвалення: 2017-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________
Головуючий у 1-й інстанції: Махаринець Д.Є.
Суддя-доповідач:Іваненко Т.В.
УХВАЛА

іменем України

"14" листопада 2017 р. Справа № 817/1726/16

Житомирський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Іваненко Т.В.

суддів: Іваненко Т.В.

Франовської К.С.,

за участю секретаря судового засідання Гумінської Л.М.,

позивача та представника відповідачів,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Рівненського окружного адміністративного суду від "20" вересня 2017 р. у справі за позовом ОСОБА_3 до Міністерства юстиції України, Головного територіального управління юстиції у Рівненській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди ,

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2016 року позивач ОСОБА_3 звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Міністерства юстиції України, Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України №4596/к від 22.09.2016 року про звільнення його з посади заступника начальника Головного управління юстиції у Рівненській області;

- поновити його на посаді заступника начальника Головного управління юстиції у Рівненській області з 23.09.2016 року з врахуванням п.1 наказу Міністерства юстиції України від 30.01.2015 року №115/5, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 30.01.2015 року №100/26545;

- стягнути з Головного територіального управління юстиції у Рівненській області на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23.09.2016 року по день ухвалення судового рішення з урахуванням положень ст.50 Закону України «Про державну службу» в ред. 2015 року;

- стягнути з Міністерства юстиції України на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 25000,00 грн.;

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що наказом Міністерства юстиції України від 30.01.2015 року №115/5, на виконання якого діяли відповідачі, лише перейменовано головні управління юстиції в областях на головні територіальні управління юстиції в областях, що на його думку, не призвело до жодних змін в організації виробництва і праці в розумінні п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України. Також вказав, що заступник Міністра - керівник апарату Г.В. Онищенко повідомила його про зміну істотних умов державної служби, які вже відбулись в минулому та мали місце в січні 2015 року, хоча саме з цих підстав він вже був звільнений 14.05.2015 року наказом Міністра юстиції №1520/к, тому звільнення повторно з тих самих підстав законодавством не допускається. Крім того, позивачу стало відомо, що станом на дату попередження про наступне звільнення у Головному територіальному управлінні юстиції у Рівненській області були вакантні також інші посади, в тому числі одна посада начальника відділу Головного територіального управління юстиції з питань нотаріату, яка йому не пропонувалася. Позивач вказує, що згідно додатку до Наказу Міністерства юстиції України від 30.01.2015 року №115/5 чисельна кількість працівників головного управління юстиції в області, в тому числі керівництва, не змінилась.

Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 20.09.2017 в задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з вищезазначеною постановою, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права та ухвалити нову постанову, якою задовольнити позов. В апеляційній скарзі зазначив, що згідно додатку до Наказу Міністерства юстиції України від 30.01.2015 року №115/5 чисельна кількість працівників Головного управління юстиції в області, в тому числі керівництва, не змінилась; скорочення штату працівників з 29 червня 2016 року, тобто після його поновлення його на посаді не відбулось; йому не було запропоновано всі вакантні посади, зокрема посада начальника відділу нотаріату; звільнення з посади якої не існує повторно з тих самих підстав є незаконним. Крім того судом застосовано ст. 87 закону України "Про державну службу" та не було прийнято його заява про збільшення позовних вимог.

В судовому засіданні позивач апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Представник відповідачів вважає судове рішення законним та просить відхилити апеляційну скаргу позивача.

Переглянувши судове рішення, доводи апеляційної скарги, розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення позивача та представника відповідачів, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 1999 року перебував на службі в органах юстиції, з 11.10.2011 року займав посаду заступника начальника Головного управління юстиції у Рівненській області.

29.06.2016 року заступником Міністра юстиції України - керівником апарату повідомлено ОСОБА_3 про зміну істотних умов державної служби (а.с. 6).

22.09.2016 року заступником Міністра юстиції України - керівником апарату видано наказ №4596/к «Про звільнення ОСОБА_3.» у зв'язку із незгодою на проходження державної служби на одній із запропонованих посад у зв'язку із зміною істотних умов державної служби п. 6 частини першої ст.83 Закону України «Про державну службу» з припиненням державної служби (а.с.10).

23.09.2016 року на виконання наказу №4596/к від 22.09.2016 року начальником головного управління юстиції у Рівненській області І.Смачило видано наказ «Про звільнення ОСОБА_3.» (а.с.9).

Не погоджуючись з наказом про звільнення, позивач звернувся з позовом до суду.

Суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком з огляду на наступне.

Правове регулювання державної (публічної) служби здійснюється Конституцією України, Законом України «Про державну службу» та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Спеціальним законом, що регулює відносини, які виникають у зв'язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, є Закон України «Про державну службу». Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 Кодексу законів про працю України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 статті 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Стаття 42 КЗпП України передбачає, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: сімейним - при наявності двох і більше утриманців; особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"; авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років, з часу повернення на постійне місце проживання до України; працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби.

Згідно з частинами 1 та 3 статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" містяться роз'яснення, згідно з якими при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП України суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини 3 статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Виходячи із системного тлумачення положень статті 40 та статті 49-2 КЗпП, суд приходить до висновку, що звільнення працівника за ініціативи власника на підставі ч.1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, допускається лише у випадку, якщо роботодавець виконав свій обов'язок щодо попередження про звільнення працівника та запропонував йому іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації за відповідною професією чи спеціальністю (за її наявності).

01.05.2016 набрав чинності Закон України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIIІ (далі - Закон № 889-VІІІ), яким визначено новий перелік підстав припинення державної служби.

Так, відповідно до ст. 83 Закону № 889-VІІІ державна служба припиняється:

1) у разі втрати права на державну службу або його обмеження (стаття 84 цього Закону);

2) у разі закінчення строку призначення на посаду державної служби (стаття 85 цього Закону);

3) за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону);

4) за ініціативою суб'єкта призначення (стаття 87 цього Закону);

5) у разі настання обставин, що склалися незалежно від волі сторін (стаття 88 цього Закону);

6) у разі незгоди державного службовця на проходження державної служби у зв'язку із зміною її істотних умов (стаття 43 цього Закону).

Встановлено, що позивача було звільнено з посади заступника начальника Головного управління юстиції в Рівненській області у зв'язку з незгодою на проходження державної служби у зв'язку із зміною її істотних умов.

Щодо доводів позивача про те, що змін в організації праці та виробництва не відбулося, а лише змінилася назва з Головного управління юстиції у Рівненській області на Головне територіальне управління юстиції у Рівненській області, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 43 Закону № 889-VІІ зміною істотних умов державної служби вважається зміна:

1) належності посади державної служби до певної категорії посад;

2) основних посадових обов'язків;

3) умов (системи та розмірів) оплати праці або соціально-побутового забезпечення;

4) режиму служби, встановлення або скасування неповного робочого часу;

5) місця розташування державного органу (в разі його переміщення до іншого населеного пункту).

Так, згідно постанови Кабінету Міністрів України «Питання оптимізації діяльності центральних органів виконавчої влади системи юстиції» від 21.01.2015 року №17 вирішено ліквідувати Державну реєстраційну службу та Державну виконавчу службу, поклавши на Міністерство юстиції завдання і функції з реалізації державної політики в даних сферах.

На підставі та на виконання даної постанови Міністерством юстиції України було видано наказ від 30.01.2015 року №115/5 «Деякі питання діяльності територіальних органів Міністерства юстиції України», за змістом якого: головні управління юстиції Міністерства юстиції України в АРК, в областях, містах Києві та Севастополі перейменовані на головні територіальні управління юстиції Міністерства юстиції України в АРК, в областях, містах Києві та Севастополі; затверджено типову структуру територіальних управлінь; затверджено зміни до деяких нормативно-правових актів.

Встановлено, що на виконання даного наказу було внесено зміни до Положення про Головні управління юстиції України в АРК, в областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 23.06.2011 №759/19497, в тому числі і щодо завдань, функцій та повноважень.

Отже, у зв'язку з цим функції і повноваження Головного територіального управління юстиції у Рівненській області значно розширилися порівняно з функція Головного управління юстиції у Рівненській області. Зокрема, до завдань Головного територіального управління у Рівненській області додалися завдання щодо державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, щодо діяльності державної виконавчої служби. Також було змінено обсяги повноважень заступників начальника управління. 06 лютого 2015 року було затверджено нову структуру і штатну чисельність Головного територіального управління юстиції у Рівненській області. Згідно нового штатного розпису істотно збільшено посадові оклади працівників Головного територіального управління юстиції в Рівненській області на 2016 рік в порівнянні з попереднім штатним розписом Головного управління юстиції у Рівненській області 2015 року. З аналізу штатного розпису можна зробити висновок про суттєве збільшення кола обов'язків і повноважень заступників керівника, оскільки в новому штатному розписі заступники начальника фактично одночасно є начальниками профільних управлінь територіального управління юстиції, тобто, посади заступників керівника установи поєднують в собі також і посади начальників відповідних управлінь (з питань державної виконавчої служби та з питань державної реєстрації). Ці обставини свідчать про зміни в організації виробництва і праці. Отже, можна зробити висновок, що хоч кількісно штат Головного управління юстиції у Рівненській області не змінився, однак змінились функції працівників, частково змінився склад за посадами.

Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 03.07.2016 року по справі №817/1665/15 за позовом ОСОБА_3 до Міністерства юстиції України, Головного територіального управління юстиції у Рівненській області про скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і за час затримки розрахунку та моральної шкоди, залишено без змін ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 13.10.2015 року встановлено, що в даній ситуації в дійсності мало місце зміна функцій працівників та частково змінився склад за посадами. Таким чином, на переконання суду, доводи позивача щодо відсутності змін в організації виробництва і праці не підтвердилися в ході судового розгляду справи фактичними обставинами, а заперечення відповідача проти позову в цій частині обґрунтовані.

Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 11.06.2015 року по справі №817/461/15 залишеною без змін ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 17 листопада 2015 року також встановлено, що функції і повноваження Головного територіального управління юстиції у Рівненській області значно розширилися порівняно з функція Головного управління юстиції у Рівненській області. Зокрема, до завдань Головного територіального управління у Рівненській області добавилися завдання щодо реалізації державної реєстрації актів цивільного стану, державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, державної реєстрації договорів комерційної концесії (субконцесії), реєстрації (легалізації, прийняття повідомлення про утворення) об'єднань громадян, громадських спілок, інших громадських формувань, статутів, друкованих засобів масової інформації, а отже доводи позивача щодо відсутності змін в організації виробництва і праці не підтверджені.

Відповідно до ч. 2 ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, які були встановлені постановою, що набрала законної сили, водній адміністративній справі не можуть оспорюватися в іншій судовій справі за участю тих самих сторін.

Відповідно до ч.1 ст. 72 КАС України, обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

При цьому слід зазначити, що відповідь Національного агентства України з питань державної служби на яку посилається позивач щодо відсутності реорганізації головних управлінь юстиції в областях та змін істотних умов державної служби, не є нормативно-правовим актом, має лише інформаційний характер.

Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що у Головному управлінні юстиції у Рівненській області, у якому позивач обіймав посаду заступника начальника управління відбулися істотні зміни в організації праці та щодо проходження державної служби.

Щодо визнання протиправним та скасування наказу Міністерства юстиції України №4596/к від 22.09.2016 року, яким позивача звільнено із займаної посади та поновлення на посаді заступника начальника Головного управління юстиції у Рівненській області з 23.09.2016, колегія суддів зазначає таке.

Встановлено, що позивач вважає зазначений наказ незаконним з підстав того, що відповідачем при звільненні не були запропоновані всі вакантні посади, а саме, йому не була запропонована посада начальнику відділу нотаріату.

Разом з тим, встановлено що наказ Міністерства юстиції України №4596/к від 22.09.2016 року про звільнення позивача з займаної ним посади винесений на підставі п.6 ч.1 ст. 83 Закону №889-VІІІ.

Відповідно до п.6 ч.1 ст. 83 вказаного Закону - звільнення на підставі пункту 6 частини першої цієї статті допускається у разі незгоди державного службовця на проходження державної служби у зв'язку із зміною її істотних умов (стаття 43 цього Закону).

Судом встановлено, що позивачу разом із повідомленням про зміну істотних умов державної служби було запропоновано список вакансій Головного територіального управління юстиції у Рівненській області та його структурних підрозділах станом на 22.06.2016 року (а.с.38-39) в якому було вказано усього 54 вакантні посади.

Крім того, 22.08.2016 року ОСОБА_3 звернувся до Міністра юстиції України Петренко П.Д. із заявою в якій він вказав, що Головне територіальне управління юстиції не виконало п.3 наказу №3686/к від 22.06.2016 року та не надало роз'яснення в чому полягають зміни істотних умов державної служби у 2016 році. (а.с.40)

08.09.2016 року у відповідь на подане звернення Міністерство юстиції України надало відповідь в якій зазначено, що 29.06.2016 року під особистий підпис ОСОБА_3 було доведено повідомлення про зміну істотних умов державної служби у зв'язку із скороченням штату працівників та зміною функцій державного органу, з одночасною пропозицією іншої роботи. Крім того додатково було надано перелік вакантних посад в Головному територіальному управлінні юстиції у Рівненській області та його структурних підрозділах і запропоновано переведення на одну із посад згідно переліку вакансій Головного територіального управління юстиції у Рівненській області та його структурних підрозділів станом на 08.09.2016 року, всього 77 посад (а.с.42-46).

13.09.2016 року ОСОБА_3 подав власноруч написану заяву на ім'я Міністра юстиції України Петренка П.Д. відповідно до якої якою не погодився проходити державну службу на жодній із запропонованих йому посад зазначених у додатку (а.с.41).

Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідачем повністю виконано вимоги передбачені статтею 49-2 КЗпП та запропоновано позивачу в повному обсязі вакантні посади для працевлаштування, при чому вакантні посади пропонувались 2 рази, а саме: станом на 22.06.2016 року та 08.09.2017 року.

Що стосується доводів позивача про приховання від нього посади начальника відділу нотаріату, колегія суддів зазначає таке.

Встановлено, що 29.06.2016 року наказом №505/04/к було звільнено ОСОБА_7 з посади начальника відділу нотаріату, водночас, 30.06.2016 року на цю посаду було переведено працівника відповідача ОСОБА_8, яка мала досвід роботи нотаріусом і в повній мірі відповідала вимогам щодо такої посади.

За таких обставин судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що станом на 29.06.2016 року вищевказана посада не була вакантна і не могла бути запропонована позивачу. Доводи позивача є безпідставними.

Отже колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про законність оскаржуваного наказу Міністерства юстиції України №4596/к від 22.09.2016 року про звільнення позивача з посади заступника начальника Головного управління юстиції у Рівненській області. При цьому встановлено та доведено дотримання відповідачем вимог ч. 2 статті 40, ч. третьої ст. 49-2 КЗпП України та Закону №889-VІІІ щодо попередження позивача про наступне звільнення, останньому було запропоновано всі наявні вакантні посади, від яких останній відмовився.

Вищезазначений висновок ґрунтується на правовій позиції викладеній в постанові Верховного суду України від 01.03.2017 року в справі №761/17034/15-ц, яка є обов'язковою в силу положень ст.244-2 КАС України.

Разом із тим колегія суддів вважає необхідним зазначити про помилкове посилання суду першої інстанції на ст. 87 Закону №889-VІІІ замість п.6 ч.1 ст.83 Закону №889-VІІІ і розцінює його, як описку.

Оскільки позовні вимоги позивача щодо скасування наказу про звільнення та поновлення його на посаді є безпідставними, відповідно не підлягають задоволенню і вимоги про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Також колегія суддів вважає безпідставними доводи позивача щодо неприйняття судом першої інстанції його заяви про збільшення позовних вимог, оскільки встановлено, що така заява стосувалась зміни предмету та підстави позову, була подана позивачем в порушення ст. 137 КС України після оголошення позовної заяви, тобто під час розгляду справи, відтак правомірно не була прийнята судом першої інстанції, що відображено в журналі судового засідання від 20.09.2017 (а.с. 139).

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак підстави для скасування чи зміни судового рішення відсутні.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, постанову Рівненського окружного адміністративного суду від "20" вересня 2017 р. без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання її в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Т.В. Іваненко

судді: Т.В. Іваненко

К.С. Франовська

Повний текст cудового рішення виготовлено "17" листопада 2017 р.

- ,