Справа № 815/4756/17
Суддя: Марин П. П.
Дата ухвалення: 2017-11-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

815/4756/17

Справа № 815/4756/17

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2017 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Марина П.П.

секретар судового засідання Станкова О.Ф.

В С Т А Н О В И В:

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 20.10.2015 року, між ТОВ «МІЖНАРОДНИЙ ТОРГІВЕЛЬНИЙ ЦЕНТР» (покупцем) та Компанією “TREFI S.A.” (Польща) (продавець) укладено зовнішньо – економічний Договір купівлі-продажу товарів №TRL-ITC, відповідно до умов якого, Компанія “TREFI S.A.” зобов’язалась продати та поставити на адресу позивача товар – дитячі настольні іграшки: дидактичні (розвиваючі): типу доміно, пазли, гральні карти різних найменувань в асортименті, кількості та за цінами, вказаними у товаросупровідних Інвойсах, а покупець зобов’язався прийняти та оплатити товари на визначених Договором умовах, а саме – відповідно до п.3.1 якого покупець оплачує товар у повному обсязі в порядку передплати напротязі 14 календарних днів з дати підписання відповідної Proforma-Invoice на партію товару.

Представник відповідача - Одеської митниці надла до суду заперечення (а.с. 113-118), відповідно до яких проти задоволення адміністративного позову заперечувала у повному обсязі, посилаючись на необґрунтованість позовних вимог та зазначила, що до компетенції митного органу відноситься проведення контролю за правильністю визначення митної вартості товару, у тому числі за правильністю обрання та застосування методу такого визначення, повнотою поданих документів. У разі неможливості підтвердження декларантом заявленої митної вартості, або коли у митному органу виникають обґрунтовані сумніви щодо достовірності поданих ним відомостей, митному органу надано право коригування митної вартості товару. Митний орган має право приймати рішення про правильність заявленої декларантом митної вартості товару, отже оскільки митний орган під час митного оформлення та при визначені митної вартості товару діяв в межах своїх повноважень та у відповідності до чинного законодавства та в процесі консультацій з декларантом посадовою особою митниці були поставлені вимоги про подання додаткових документів для підтвердження заявленої митної вартості, які мали розбіжності та у зв’язку зі спрацюванням профілю ризику автоматизованої системи аналізу та управління ризиками щодо можливого заниження митної вартості, а також наявністю інформації, яка використовується митним органом для визначення митної вартості у спеціалізованому програмно-інформаційному комплексі Єдиної автоматизованої інформаційної системи ДФС, отримана за результатами здійснення митного контролю за МД від 26.04.2017 року №UA100120/2017/176685 відповідачем правомірно прийнято рішення про коригування митної вартості заявленого товару за найнижчим наявним у базі даних цінової інформації рівнем митної вартості ідентичних товарів, митне оформлення яких вже здійснено, на підставі якого видано картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення, тому вимоги позивача є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Справу вирішено розглянути в порядку письмового провадження відповідно до ч.6 ст.128 КАС України.

Суд, дослідивши матеріали справи та надані докази, проаналізувавши положення чинного законодавства, встановив наступні факти та обставини.

20.10.2015 року, між ТОВ «МІЖНАРОДНИЙ ТОРГІВЕЛЬНИЙ ЦЕНТР» (покупцем) та Компанією “TREFI S.A.” (Польща) (продавець) укладено зовнішньо – економічний Договір купівлі-продажу товарів №TRL-ITC, відповідно до умов якого, Компанія “TREFI S.A.” зобов’язалась продати та поставити на адресу позивача товар – дитячі настольні іграшки: дидактичні (розвиваючі): типу доміно, пазли, гральні карти різних найменувань в асортименті, кількості та за цінами, вказаними у товаросупровідних Інвойсах, а покупець зобов’язався прийняти та оплатити товари на визначених Договором умовах, а саме – відповідно до п.3.1 якого покупець оплачує товар у повному обсязі в порядку передплати напротязі 14 календарних днів з дати підписання відповідної Proforma-Invoice на партію товару.

З метою проведення митного оформлення зазначеного товару декларант ПП «ОЛЛТА» подав до м/п “Одеса-центральний” Одеської митниці ДФС митну декларацію № UA500060/2017/009324 від 23.06.2017 року з визначенням митної вартості товару, що імпортується за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються, надавши для підтвердження заявленої митної вартості всі необхідні документи, а саме: Договір купівлі-продажу товарів №TRL-ITC від 20.10.2015 року з додатком №1-к від 08.06.2017 року, експортний інвойс від 19.06.2017 року, рахунок-проформа (проформа-інвойс) №31052017МТС від 31.05.2017 року, автотранспортна накладна від 19.06.2017 року, сертифікат з перевезення (походження) товару від 19.06.2017 року, банківський платіжний документ №787 від 09.06.2017 року, документ, що підтверджує вартість перевезення товару №368 від 19.06.2017 року, інформація про позитивні результати здійснення санітарно-епідеміологічного контролю товару №0730 від 19.06.2017 року, копія митної декларації країни відправлення від 19.06.2017 року, інформаційний код результатів митного огляду (переогляду) товарів, транспортних засобів, ручної поклажі та багажу №1/1-1-0-1/1/00/1/3/2 від 23.06.2017 року та інші (а.с.14-33).

Під час митного оформлення, у зв’язку зі спрацюванням профілю ризику автоматизованої системи аналізу та управління ризиками щодо можливого заниження митної вартості та наявністю розбіжностей у поданих позивачем документах, які підтверджують заявлену декларантом митну вартість, 23.06.2017 року позивачем отримано повідомлення від відповідача з посиланням на митну декларацію від 13.06.2017 року №500060/2017/0088389, зовнішньоекономічний контракт від 27.04.2017 року №336/17, інвойс від 11.06.2017 року №016 та інші документи, які не мають відношення до ТОВ «МТЦ» (а.с.48).

Належне повідомлення від відповідача отримав позивач 24.06.2017 року, в якому містились визначені у документах наступні розбіжності: 1) відповідно до пп. в) п.2 ч.10 ст.58 Митного кодексу України, при визначенні митної вартості до ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за оцінювані товари, якщо вони не включалися до ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті додається така складова митної вартості, як вартість упаковки або вартість пакувальних матеріалів та робіт, пов’язаних з пакуванням. Згідно п.2.1 зовнішньоекономічного договору (контракту) від 20.10.2015 року №TRL-ITC витрати на тару та пакування включені у вартість товару, проте, у наданих до митного оформлення документах відсутні дані щодо даної складової митної вартості товару, внаслідок чого неможливо перевірити правильність визначення митної вартості самого товару; 2) для підтвердження витрат на транспортування товару декларантом відповідно до ч.2 ст.56 МКУ подаються транспортні (перевізні) документи, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів, згідно наказу МФУ від 24.05.2012 року №599 до зазначених документів належать: рахунок-фактура (акт виконаних робіт (наданих послуг) від виконавця договору (контракту) про надання транспортно-експедиційних послуг, що містить реквізити сторін, суму та умови платежу, інші відомості, відповідно до яких встановлюється належність послуг до товарів; банківські та платіжні документи, що підтверджують факт оплати транспортно-експедиційних послуг відповідно до виставленого рахунка-фактури; калькуляція транспортних витрат (якщо перевезення товарів здійснюється з використанням власного транспортного засобу), що містить відомості про маршрут перевезення, його протяжність у кілометрах до місця ввезення на митну територію України та по митній території України, розмір тарифної ставки на перевезення за одиницю виміру (вагу) товару за 1 кілометр маршруту. Проте, до митного оформлення надано лише лист від ПП «ЕВЕНТУС» від 19.06.2017 року №368, при цьому у наданих транспортних документах наведене підприємство не значиться, у звязку з чим Одеською митницею декларанту було запропоновано надати протягом 10 календарних днів додаткові документи для підтвердження заявленої митної вартості, а саме: виписки з бухгалтерської документації; висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями або інформація біржових організацій про вартість товару або сировини; каталоги, специфікації, прайс-листи виробника товару, а також переклад митної декларації країни відправлення на українську мову (а.с.49).

На виконання вказаної вимоги митного органу позивачем надіслано на адресу відповідача лист №245 від 26.06.2017 року, яким письмово повідомлено митний орган про неможливість надання інших запитуваних документів напротязі 10 днів, окрім наданих під час декларування та додатково представлених договорів: про надання транспортно-експедиційних послуг від 14.10.2015 року №14/10, про перевезення від 08.06.2017 року №293, рахунка на оплату транспортно-експедиційних послуг від 19.06.2017 року №93, прайс-листа від 01.05.2017 року, перекладу митної декларації країни відправлення, видаткову накладну від 01.11.2016 року, рахунок-фактуру від 28.10.2016 року, інформацію про ціну товару від 26.06.2017 року, платіжне доручення від 22.06.2017 року №794, митна декларація від 31.10.2016 року №500060006/2016/019999 (а.с.51-77).

Не погоджуючись з наведеними діями відповідача та прийнятим рішенням про коригування митної вартості товару і складеною карткою відмови, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Митний Кодекс України (далі - Кодекс) визначає засади організації та здійснення митної справи в Україні, регулює економічні, організаційні, правові, кадрові та соціальні аспекти діяльності митної служби України, спрямований на забезпечення захисту економічних інтересів України, створення сприятливих умов для розвитку її економіки, захисту прав та інтересів суб'єктів підприємницької діяльності та громадян, а також забезпечення додержання законодавства України з питань митної справи.

Згідно з вимогами ч.ч. 1, 2, 3 ст. 58 МК України метод визначення митної вартості за ціною договору (контракту) щодо товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, застосовується у разі, якщо:

1) немає жодних обмежень щодо прав покупця (імпортера) на використання оцінюваних товарів, за винятком тих, що:

а) встановлюються законом чи запроваджуються органами державної влади в Україні;

б) обмежують географічний регіон, у якому товари можуть бути перепродані (відчужені повторно);

в) не впливають значною мірою на вартість товару;

2) щодо продажу оцінюваних товарів або їх ціни відсутні будь-які умови або застереження, які унеможливлюють визначення вартості цих товарів;

3) жодна частина виручки від будь-якого подальшого перепродажу, розпорядження або використання товарів покупцем не надійде прямо чи опосередковано продавцеві, якщо тільки не буде зроблено відповідне коригування з урахуванням положень частини десятої цієї статті;

4) покупець і продавець не пов’язані між собою особи або хоч і пов’язані між собою особи, однак ці відносини не вплинули на ціну товарів.

Метод визначення митної вартості товарів за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються, не застосовується, якщо використані декларантом або уповноваженою ним особою відомості не підтверджені документально або не визначені кількісно і достовірні та/або відсутня хоча б одна із складових митної вартості, яка є обов’язковою при її обчисленні.

У разі якщо митна вартість не може бути визначена за основним методом, застосовуються другорядні методи, зазначені у пункті 2 частини першої статті 57 цього Кодексу.

Як убачається з ч. 1 ст. 57 МК України, визначення митної вартості товарів, які ввозяться в Україну відповідно до митного режиму імпорту, здійснюється за такими методами:

1) основний - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції);

2) другорядні:

а) за ціною договору щодо ідентичних товарів;

б) за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів;

в) на основі віднімання вартості;

г) на основі додавання вартості (обчислена вартість);

ґ) резервний.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 57 МК України кожний наступний метод застосовується лише у разі, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм цього Кодексу.

Визначення основного методу наведено в ст. 58 МК України.

Визначення другорядних методів дано у ст. 59-64 МК України.

Як вбачається з ч.ч. 4, 5 ст. 58 МК України, митною вартістю товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є ціна, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за товари, якщо вони продаються на експорт в Україну, скоригована в разі потреби з урахуванням положень частини десятої цієї статті.

Ціна, що була фактично сплачена або підлягає сплаті, - це загальна сума всіх платежів, які були здійснені або повинні бути здійснені покупцем оцінюваних товарів продавцю або на користь продавця через третіх осіб та/або на пов’язаних із продавцем осіб для виконання зобов’язань продавця.

Згідно з вимогами ст. 51 МК України митна вартість товарів, що переміщуються через митний кордон України, визначається декларантом відповідно до норм цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст. 52 МК України заявлення митної вартості товарів здійснюється декларантом або уповноваженою ним особою під час декларування товарів у порядку, встановленому розділом VIII цього Кодексу та цією главою.

Декларант або уповноважена ним особа, які заявляють митну вартість товару, зобов’язані:

1) заявляти митну вартість, визначену ними самостійно, у тому числі за результатами консультацій з органом доходів і зборів;

2) подавати органу доходів і зборів достовірні відомості про визначення митної вартості, які повинні базуватися на об’єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню;

3) нести всі додаткові витрати, пов’язані з коригуванням митної вартості або наданням органу доходів і зборів додаткової інформації.

Згідно з вимогами ч. 1-2 ст. 53 МК України у випадках, передбачених цим Кодексом, одночасно з митною декларацією декларант подає органу доходів і зборів документи, що підтверджують заявлену митну вартість товарів і обраний метод її визначення.

Документами, які підтверджують митну вартість товарів, є:

1) декларація митної вартості, що подається у випадках, визначених у частинах п’ятій і шостій статті 52 цього Кодексу, та документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості;

2) зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності;

3) рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об’єктом купівлі-продажу);

4) якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару;

5) за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару;

6) транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів;

7) копія імпортної ліцензії, якщо імпорт товару підлягає ліцензуванню;

8) якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 53 МК України забороняється вимагати від декларанта або уповноваженої ним особи будь-які інші документи, відмінні від тих, що зазначені в цій статті.

Дана норма кореспондується з положеннями ч. 3 ст. 318 МК України, якою встановлено, що митний контроль передбачає виконання органами доходів і зборів мінімуму митних формальностей, необхідних для забезпечення додержання законодавства України з питань державної митної справи.

Це також відповідає стандартним правилам, встановленим п. 3.16 та 6.2 Загального додатку до Міжнародної конвенції про спрощення та гармонізацію митних процедур, до якої Україна приєдналась згідно із Законом України від 15 лютого 2011 р. № 3018-VI "Про внесення змін до Закону України "Про приєднання України до Протоколу про внесення змін до Міжнародної конвенції про спрощення та гармонізацію митних процедур", якими запроваджено стандартні правила: на підтвердження декларації на товари митна служба вимагає тільки ті документи, які є необхідними для проведення контролю за даною операцією та забезпечення виконання усіх вимог щодо застосування митного законодавства; митний контроль обмежується мінімумом, необхідним для забезпечення дотримання митного законодавства.

Крім того, вказане узгоджується з проголошеними у ст. 8 МК України принципами здійснення державної митної справи на засадах виключної юрисдикції України на її митній території; виключних повноважень органів доходів і зборів України щодо здійснення державної митної справи; законності та презумпції невинуватості; єдиного порядку переміщення товарів, транспортних засобів через митний кордон України; спрощення законної торгівлі; визнання рівності та правомірності інтересів усіх суб’єктів господарювання незалежно від форми власності; додержання прав та охоронюваних законом інтересів осіб; заохочення доброчесності; гласності та прозорості; відповідальності всіх учасників відносин, що регулюються цим Кодексом.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 53 МК України у разі якщо документи, зазначені у частині другій цієї статті, містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу органу доходів і зборів зобов’язані протягом 10 календарних днів надати (за наявності) такі додаткові документи:1) договір (угоду, контракт) із третіми особами, пов’язаний з договором (угодою, контрактом) про поставку товарів, митна вартість яких визначається; 2) рахунки про здійснення платежів третім особам на користь продавця, якщо такі платежі здійснюються за умовами, визначеними договором (угодою, контрактом); 3) рахунки про сплату комісійних, посередницьких послуг, пов’язаних із виконанням умов договору (угоди, контракту); 4) виписку з бухгалтерської документації; 5) ліцензійний чи авторський договір покупця, що стосується оцінюваних товарів та є умовою продажу оцінюваних товарів; 6) каталоги, специфікації, прейскуранти (прайс-листи) виробника товару; 7) копію митної декларації країни відправлення; 8) висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, та/або інформація біржових організацій про вартість товару або сировини.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 54 МК України контроль правильності визначення митної вартості товарів за основним методом - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту (вартість операції), здійснюється органом доходів і зборів шляхом перевірки розрахунку, здійсненого декларантом, за відсутності застережень щодо застосування цього методу, визначених у частині першій статті 58 цього Кодексу.

Судом встановлено, що при зверненні до Одеської митниці для митного оформлення товарів позивачем надано відповідний пакет документів, проте, у наданих до митного оформлення документах відсутні дані щодо даної складової митної вартості товару, внаслідок чого неможливо перевірити правильність визначення митної вартості самого товару та до митного оформлення надано лише лист від ПП «ЕВЕНТУС» від 19.06.2017 року №368, при цьому у наданих транспортних документах наведене підприємство не значиться, що визначено відповідачем як наявність розбіжностей в документах.

На виконання ч.3 ст.53 МКУ, під час консультації з митним органом, відповідачем витребувано у позивача наступні документи: виписки з бухгалтерської документації; висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями або інформація біржових організацій про вартість товару або сировини; каталоги, специфікації, прайс-листи виробника товару.

На виконання вказаної вимоги митного органу позивачем надіслано на адресу відповідача лист №245 від 26.06.2017 року, яким письмово повідомлено митний орган про неможливість надання інших запитуваних документів напротязі 10 днів, окрім наданих під час декларування та додатково представлених договорів: про надання транспортно-експедиційних послуг від 14.10.2015 року №14/10, про перевезення від 08.06.2017 року №293, рахунка на оплату транспортно-експедиційних послуг від 19.06.2017 року №93, прайс-листа від 01.05.2017 року, перекладу митної декларації країни відправлення, видаткову накладну від 01.11.2016 року, рахунок-фактуру від 28.10.2016 року, інформацію про ціну товару від 26.06.2017 року, платіжне доручення від 22.06.2017 року №794, митна декларація від 31.10.2016 року №500060006/2016/019999 (а.с.51-77).

Згідно ст.6 Закону України “Про зовнішньоекономічну діяльність” зовнішньоекономічний договір (контракт) складається відповідно до цього та інших законів України з урахуванням міжнародних договорів України. Суб'єкти зовнішньоекономічної діяльності мають право укладати будь-які види зовнішньоекономічних договорів (контрактів), крім тих, які прямо та у виключній формі заборонені законами України.

Ціною, згідно з ч. 1 ст. 189 Господарського кодексу України є вираженим у грошовій формі еквівалентом одиниці товару (продукції, робіт, послуг, матеріально-технічних ресурсів, майнових та немайнових прав), що підлягає продажу (реалізації), який повинен застосовуватися як тариф, розмір плати, ставки або збору, крім ставок і зборів, що використовуються в системі оподаткування.

Згідно ст. 6 Господарського кодексу України, загальними принципами господарювання в Україні є свобода підприємницької діяльності, заборона незаконного втручання органів державної влади у господарські відносини. У відповідності з ст.ст. 179, 189, 190 ГК України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначити зміст договору на основі вільного волевиявлення, суб'єкти господарювання можуть використовувати у господарській діяльності вільні ціни. При здійсненні експортних та імпортних операцій у розрахунках з іноземними контрагентами застосовуються контрактні (зовнішньоторговельні) ціни. Вільні ціни визначаються суб'єктами господарювання самостійно за згодою сторін на всі види продукції, за винятком тих, на які встановлено державні ціни.

Отже, суд вважає, що посилання відповідача в оскаржуваному рішенні на розбіжності щодо не визначення у наданих декларантом документах даних про складові митної вартості товару в частині витрат на тару та пакування для можливості перевірити правильність визначення такої вартості, оскільки такі витрати у вказаному контракті від 20.10.2015 року включені у вартість товару, є безпідставними, оскільки умови контракту містять пряму вказівку, що до складових вартості товару включено такі витрати на тару та пакування, а саме відомості про ціну конкретної позиції товару згідно з контрактом визначаються в інвойсі, і не можуть ставитись під сумнів митним органом.

Такі дії сторін контракту щодо вартості товарів, обумовлені їхнім волевиявленням.

При цьому, оскільки сторонами визначено умови оплати товару і вказані витрати продавцем включено до такої ціни, що не є ціноутворюючим фактором в розумінні витрат, які мають перевірятись митним органом, відсутність цієї інформації в документах, наданих до митного оформлення, не може свідчити про заниження митної вартості товару, у зв’язку з чим дані твердження відповідача є хибними та є підставою для скасування вказаного рішення, адже наявність посилання на договір у інвойсі надає можливість ідентифікувати поставку заявленого до розмитнення товару, який визначено у самому договорі.

Суд зазначає, що інвойс є наслідком контракту та складається на підставі домовленості сторін, зазначених саме у контракті та додатків до нього, де вказана вартість Товару, умови розрахунків.

Інвойс - це по суті рахунок на оплату та є вторинним документом по відношенню до Контракту в разі визначення в останньому всіх необхідних складових, які б надали змогу ідентифікувати товар та встановити його ціну та її складові, та є невідємною частиною договору, що впливає на ціноутворення, а тому суд приходить до висновку, що позивачем на підтвердження вартості товару надано всі необхідні документи.

Відповідачем не вказано, які саме підстави дають обґрунтовану можливість вважати, що позивачем заявлено неповні чи/або недостовірні відомості щодо митної вартості заявленого до декларування товару, зокрема, вказано, що складові митної вартості є непідтвердженими в частині транспортування товару.

Зі змісту ч.3 ст. 53 МК України слідує, що у разі якщо документи, зазначені у частині другій цієї статті, містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу органу доходів і зборів зобов'язані протягом 10 календарних днів надати (за наявності) додаткові документи.

Суд звертає увагу, що згідно з наведеною нормою, наявність розбіжностей в документах та відсутність всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів - це дві різних самостійних підстави для пред'явлення митницею вимоги декларанту про надання додаткових документів. Відповідно, якщо вказані підстави існують одночасно, то орган доходів і зборів зобов'язаний обґрунтувати наявність кожної з них.

Позивачем надано договір про надання транспортно-експедиційних послуг від 14.10.2015 року №14/10, про перевезення від 08.06.2017 року №293, рахунок на оплату транспортно-експедиційних послуг від 19.06.2017 року №93, інформацію про ціну товару від 26.06.2017 року, платіжне доручення від 22.06.2017 року №794 про оплату таких послуг.

Отже, в наданих декларантом документах не існує розбіжностей, оскільки вони містять всі відомості, що підтверджують числові значення складових митної вартості товару та щодо ціни, що підлягала сплаті за цей товар.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про те, що митний орган вправі вимагати від декларанта надання додаткових документів на підтвердження митної вартості товару, визначеної в митній декларації та перелік яких наведено в ч. 3 ст. 53 МК України, за наявності обґрунтованих сумнівів у правильності зазначеної декларантом митної вартості товарів. Підставами для витребування у декларанта додаткових документів щодо підтвердження митної вартості товару ч. 3 ст. 53 МК України визначає випадки, якщо документи, зазначені у ч. 2 ст. 53 МК України містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.

Однак, суд зазначає, що витребовувати необхідно ті документи, які дають можливість пересвідчитись у правильності чи помилковості задекларованої митної вартості, а не всі, які передбачені статтею 53 МК України. Ненадання повного переліку витребуваних документів може бути підставою для визначення митної вартості не за першим методом лише тоді, коли подані документи є недостатніми чи такими, що у своїй сукупності не спростовують сумнів у достовірності наданої інформації.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 02.06.2015 по справі № 21-498а15, яка в силу вимог ч. 2 ст. 161 Кодексу адміністративного судочинства України є обовязковою для врахування судом при виборі і застосуванні правової норми.

Судом встановлено, що в рішенні про коригування митної вартості товарів Одеською митницею зазначено, що з декларантом було проведено консультації.

Однак, як вбачається із наявних в матеріалах справи листів Одеської митниці ДФС щодо необхідності надання додаткових документів для підтвердження вартості товару, останні не містили посилання на те, які саме обґрунтовані сумніви викликали необхідність витребування додаткових документів.

Суд зазначає, що аналіз законодавчих положень щодо визначення митної вартості товарів дає підстави вважати, що митні органи мають виключну компетенцію в питаннях перевірки та контролю правильності обчислення декларантом митної вартості.

Разом із тим, питання контролю правильності обчислення декларантом митної вартості, як і визначення методу її обчислення у встановленому законом порядку в разі виникнення обґрунтованого сумніву, відносяться до виключної компетенції митних органів. Тому суди, встановивши протиправність рішень митного органу про визначення митної вартості товару за тим чи іншим методом, не вправі підміняти митний орган, стягуючи з державного бюджету надмірно сплачену з такої вартості суму ПДВ, фактично визначаючи при цьому інший метод обчислення митної вартості.

Вказана позиція узгоджується з рішеннями Верховного Суду України, зокрема, з постановою від 17.12.2013 року у справі №21-439а13.

Відповідно до частини 1 статті 244-2 КАС України рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України.

Виходячи із вищенаведеного вбачається, що оскільки документи, надані позивачем, не містили розбіжностей, а в процесі проведеної консультації декларантом надано додаткові документи, які спростовують зауваження відповідача, зокрема, щодо вартості перевезення товарів, Одеська митниця протиправно прийняла рішення про можливість застосування митної вартості товарів за резервним методом визначення митної вартості.

В частині позовних вимог про визнання протиправними дій Одеської митниці, суд зауважує, що оскільки питання контролю правильності обчислення декларантом митної вартості, як і визначення методу її обчислення у встановленому законом порядку в разі виникнення обґрунтованого сумніву, відносяться до виключної компетенції митних органів, відповідач під час здійснення процедурних питань, пов’язаних із прийняттям рішення та складанням картки відмови діяв у межах повноважень, наданих МКУ.

Відповідно до ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України: з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладаються на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

За таких обставин, оцінивши наявні в матеріалах справи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню.

Судові витрати розподілити відповідно до ст.94 КАС України.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 9, 11, 69-72, 86, 158-163, 167, 254 КАС України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В іншій частині у задоволенні позовних вимог відмовити.

Постанову може бути оскаржено до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя П.П.Марин