Справа № 815/4320/17
Суддя: Єфіменко К. С.
Дата ухвалення: 2017-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

815/4320/17

Справа № 815/4320/17

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2017 року м.Одеса

ВСТАНОВИВ:

В судовому засіданні 15.11.2017 року представником позивача підтримані заявлені позовні вимоги з огляду на те, що позивач мав на формування від’ємного значення за рахунок непогашених сум податкового кредиту з ПДВ минулих податкових періодів, якій сформований в результаті сплати митному органу ввізного ПДВ, що підтверджується даними ВМД та платіжних доручень про перерахування коштів підприємства в рахунок плати ПДВ. Представник відповідача заперечив проти задоволення позовних вимог, оскільки не в ході проведення податкової перевірки не підтверджено право підприємства позивача на формування від’ємного значення ПДВ у податковій декларації відповідного податкового періоду, оскільки до перевірки не були надані документи первинного та податкового обліку підприємства позивача.

Дослідивши наявні в справі письмові докази суд встановив наступні факти та обставини:

Відповідач – Головне управління ДФС в Одеській області, на підставі ст.1 Закону України «Про державну податкову службу», є місцевим підрозділом центрального органу державної виконавчої влади та згідно ст.ст.7,10,11 цього ж Закону здійснює повноваження щодо встановлення порушень податкового законодавства, нарахування та стягнення заборгованості з податків та зборів, штрафних санкцій, надання висновків на повернення з бюджету надмірно сплачених податків та зборів, розгляду скарг платників податків, а тому позовні вимоги щодо оскарження його актів, дій чи бездіяльності з цього приводу, згідно ст.55 Конституції України, ч.1, п.1 ч.2 ст.17, ст.104 КАС України, підвідомчі адміністративним судам та повинні розглядатись у порядку адміністративного судочинства.

На адресу підприємства позивача надійшов запит щодо надання податкової інформації у вигляді пояснень та їх документальних підтверджень від ГУ ДФС в Одеській області від 23.06.2017 року №5839/10/15-32-12-03-09.

В запиті було зазначено, що відповідно до п.3 абз.3 п.73.3 ст.73 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-УІ податковий орган просить надати інформацію (пояснення) та її документальні підтвердження (завірені належним чином копії документів), що безпосередньо стосуються господарських відносин, виду, обсягу і якості операцій та розрахунків (їх відображення в обліку і звітності) із підприємствами (контрагентами) за рахунок яких відповідно складено розрахунок суми бюджетного відшкодування ПДВ за період травень 2017 року.

ГУ ДФС в Одеській області попереджало платника податків, що ненадання підприємством пояснень та їх документальних підтверджень на обов’язковий запит у законодавчо встановлений термін буде розглядатися як підстава для проведення документальної позапланової перевірки платника податків.

На підставі наказу Головного управління ДФС в Одеській області від 01.08.2017 року №3181 співробітниками ГУ ДФС в Одеській області проведено документальну позапланову виїзну перевірку ТОВ «Альвєнта» з питань достовірності нарахування сум бюджетного відшкодування податку на додану вартість на поточний рахунок платника податку за травень 2017 року.

За результатами цієї перевірки посадовими особами податкового органу складений Акт від 08.08.2017 року № 990/15-32-12-03/40653415.

В акті перевірки містить висновок про те, що ТОВ «Альвєнта» порушило пп.14.1.36 п.14.1 ст.14, п.185.1 ст.185, ст.198, ст.201, абзацу б) п.200.4 ст.200 ПК України та Порядок заповнення і подання податкової звітності з податку на додану вартість, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 28.01.2016 року №21 встановлено, що підприємство ТОВ «Альвєнта» не має права на отримання бюджетного відшкодування заявленого на рахунок платника у банка у банку у розмірі 11240283,00 грн.

Розглянувши оскаржений акт суб’єкту владних повноважень, суд виходячи з положень ч.3 ст.2 КАС України, проходить до висновку, що оскаржуване позивачем податкове повідомлення-рішення не відповідає вимогам чинного законодавства, виходячи з наступного.

Частина 2 статті 19 Конституції України встановлює, що органи державної влади, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у

справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та й спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч.1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Частиною 2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладаються на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

При визначенні суми податку на додану вартість, що підлягає включенню до податкового кредиту та подальшому бюджетному відшкодуванню, податковий орган враховував наступні норми Податкового кодексу України та Митного кодексу України.

Так, відповідно до п.44.1 ст.44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов’язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов’язаних з визначенням об’єктів оподаткування та/або податкових зобов’язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов’язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Згідно з вимогами ч.1 ст.297 Митного кодексу України, у разі ввезення товарів на митну територію України суми митних платежів, нараховані органом доходів і зборів, підлягають сплаті до Державного бюджету України платником податків до або на день подання органу доходів і зборів митної декларації для митного оформлення.

У відповідності із положеннями ч.1 ст.248 Митного кодексу України, митне оформлення розпочинається з моменту подання органу доходів і зборів декларантом або уповноваженою ним особою митної декларації або документа, який відповідно до законодавства її замінює, та документів, необхідних для митного оформлення, а в разі електронного декларування - з моменту отримання органом доходів і зборів від декларанта або уповноваженої ним особи електронної митної декларації або електронного документа, який відповідно до законодавства замінює митну декларацію.

Із датою виникнення податкових зобов'язань імпортера та оформленням митної декларації пов'язане його право на податковий кредит за імпортними товарами.

Так, відповідно до п.198.1 ст.198 ПК України у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) виникає право на віднесення сум податку до податкового кредиту.

Датою виникнення права платника податку на податковий кредит, згідно з п. 198.2 ПК України, для операцій з імпорту товарів (супутніх послуг) є дата сплати податку за податковими зобов'язаннями згідно з п.187.8 ПК України.

У разі ввезення товарів на митну територію України, відповідно до п.201.12 ПК України, документом, що посвідчує право на віднесення сум податку до податкового кредиту, вважається митна декларація, оформлена відповідно до вимог законодавства, яка підтверджує сплату податку.

Отже, право на податковий кредит при імпорті товарів виникає за наявності митної декларації, оформленої відповідно до законодавства, та сплати податкових зобов’язань з ПДВ за такою митною декларацією. Саме митна декларація підтверджує як суму податку, так і факт її сплати. А тому вказана у митній декларації сума податку може бути включена до податкового кредиту платника податку.

Представником позивача до суду надані докази ввезення товарів на митну територію України в режимі імпорт та проведення оплати митних платежів, в тому числі ввізного ПДВ на рахунки митниці та Державного бюджету України (ВМД, інвойси та платіжні доручення про проведення оплати – а.с.77-108,120-151,162-251 т.1, а.с.1-142 т.2).

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що підприємством позивача, при здійснені імпорту товарів, було виконано всі необхідні митні формальності з питань державної митної справи та сплачено податкові зобов’язання з ПДВ за оформленими відповідно до вимог законодавства митними деклараціями, а тому підприємство має законне право на віднесення сум податку до податкового кредиту.

В підтвердження факту знаходження імпортованих за ВМД товарів на час формування показників від’ємного значення з ПДВ та подання відповідної податкової декларації з ПДВ на підприємстві позивача, представником позивача надані інвентаризаційні відомості підприємства №1 станом на 31.03.2017 року (а.с.113-118,156-161 т.1), згідно якої імпортовані товари повністю оприбутковані на балансі підприємства та перебувають на ньому станом на 31.03.2017 року.

Посилання податкового органу на те, що під час проведення позапланової виїзної перевірки зазначені документи посадовими особами підприємства не були надані, суд не приймає до уваги, як безумовну підставу для висновку про не підтвердження документами первинного податкового та бухгалтерського обліку підприємства даних податкової декларації з ПДВ з наступних підстав.

Вказані письмові докази представником позивача направлялись до податкового органу ГУ ДФС в Одеській області листами від 07.07.2017 року №07/07/17-2 (а.с.109-110 т.1), від 14.07.2017 року №14/07/17-2 (а.с.111-112 т.1), до ДПІ у Малиновському районі м.Одеси ГУ ДФС в Одеській області від 22.05.2017 року №2205-17 (а.с.119 т.1).

Окрім того, у відповідності до ст.334 Митного кодексу України документи та відомості, у тому числі в електронній формі, що надавалися органам доходів і зборів декларантами або уповноваженими ними особами для здійснення митного контролю, зберігаються органами доходів і зборів не менш як протягом 1095 днів з дня завершення митних процедур. Тому дані всіх електронних декларацій містяться в електронних системах, адміністраторами яких є органи ДФС.

З цього слідує, що у відкритому доступі є всі необхідні дані для проведення камеральної перевірки платника податків відповідно до приписів п.200.10 ст.200 Податкового кодексу України.

Відповідно до положень ст.6 Європейської Конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, Україна гарантує особі право зверненню до суду для захисту порушеного права чи охоронюваного законом інтересу. Аналогічна норма закріплена в ст.55 Конституції України та ч.1 ст.6 КАС України.

Разом з тим, вказана позовна вимога відповідно до положень Закону України «Про судовий збір» повинна бути оплачена судовим збором в розмірі 1,5% від суми нарахованих цими рішеннями податків та штрафних санкцій, що складає загальну суму 168604,24 грн.

Представником позивача фактично не було сплачено судового збору та подане було відповідне клопотання про відстрочення сплати на решту суми судового збору, оскільки на час подання заяви про уточнення позовних вимог згідно довідки ПАТ «БАНК «ВОСТОК» від 28.08.2017 року №02-2926 про наявність грошових коштів на поточних рахунках позивача станом на 28.08.2017 року в розмірі 168,30 грн., що є недостатнім для здійснення оплати судового збору по заявленим позовним вимогам.

При цьому, суд виходив з позиції, яка висловлена у постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України від 23.01.2015 року №2 «Про практику застосування адміністративними судами положень Закону України від 08.07.2011 №3674-УІ «Про судовий збір», відповідно до якої сплата судового збору не повинна перешкоджати доступу до правосуддя, ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права, та має переслідувати законну мету. З огляду на це адміністративні суди зобов’язані забезпечити доступ до суду з неухильним дотриманням вимог Закону про судовий збір, у тому числі й щодо відстрочення та розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення від його сплати. Відстрочення та розстрочення сплати судового збору, звільнення від його сплати особи, яка через майновий стан не може його сплатити, направлено на забезпечення доступності до правосуддя та реалізацію права таких осіб на судовий захист.

Оскільки відстрочка по сплаті збору за цією вимогою була надана судом позивачу до винесення рішення по справі та представником позивача не надано доказів здійснення сплати судового збору, суд на підставі положень ст.ст.88,94 КАС України повинен стягнути суму судового збору, на яку надавалася відстрочка, з позивача на користь Державного бюджету України до ухвалення судового рішення по суті заявлених позовних вимог в розмірі 168604,24 грн..

Судові витрати розподілити у відповідності до вимог ст.94 КАС України.

Керуючись ст.ст.94,158-163 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

2. Позовні вимоги задовольнити повністю.

3. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня отримання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений та підписаний суддею 20.11.2017 року.

Суддя Єфіменко К.С.

.