Справа № 815/3209/17.
Суддя: Гусев О. Г.
Дата ухвалення: 2017-11-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/3209/17.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 листопада 2017 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Гусева О.Г.,

розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Холоднобалківської сільської ради Біляївського району Одеської області, за участю третьої особи ОСОБА_2 про визнання незаконним розпорядження від 21.06.2016 року, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та визнання незаконним запис в трудовій книжці від 21.04.2016 року,-

В С Т А Н О В И В:

До суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Холоднобалківської сільської ради Біляївського району Одеської області, за участю третьої особи ОСОБА_2, за результатом якого, позивач (з урахуванням уточнень до адміністративного позову) просить: визнати незаконним розпорядження №68 від 21.06.2016 року, Холоднобалківської сільської ради Біляївського району Одеської області про звільнення ОСОБА_1 відновивши її на посаді землевпорядника Холоднобалківської сільської ради Біляївського району Одеської області; стягнути з Холоднобалківської сільської ради Біляївського району Одеської області в інтересах ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу; стягнути з Холоднобалківської сільської ради Біляївського району Одеської області в інтересах ОСОБА_3 15 000, 00 гривень моральної шкоди.

Представник позивача просить задовольнити заявлені позовні вимоги

В ході судового розгляду справи, представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги та просив їх задовольнити у повному обсязі, з підстав викладених в адміністративному позові. Не заперечував проти розгляду справи в порядку письмового провадження.

Представник відповідача, заявлені позовні вимоги не визнав в задоволенні їх просив відмовити, посилаючись на їх безпідставність, підтримавши доводи викладені в письмових запереченнях.

Третя особа ОСОБА_2 повідомлявся про день та час слухання справи, однак у судове засідання не зявився.

Керуючись ч.6 ст.128 КАС України, оскільки до суду з'явилися не всі особи, які беруть участь у справі, за наявності підстав для розгляду справи в даному судовому засіданні, та враховуючи відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, суд ухвалив про розгляд справи у письмовому провадженні.

Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, приходить до наступного висновку.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 працювала на посаді землевпорядника Холоднобалківської сільської ради Біляївського району Одеської області.

21 червня 2016 року ОСОБА_3 подала заяву на імя т.в.п. голови Холоднобалківської сільської ради ОСОБА_4 в якій просила звільнити її з посади спеціаліста землевпорядника за власним бажанням з 21.06.2016 року.

21 червня 2016 року секретарем-т.в.п. голови Холоднобалківської сільської ради ОСОБА_4 видано розпорядження № 68 про звільнення ОСОБА_1 з 21 червня 2016 року за згодою сторін на підставі ч.1ст.36 КЗпП України на підставі заяви ОСОБА_1

21 червня 2016 року ОСОБА_3 подала заяву про анулювання попередньої заяви про звільнення з посади спеціаліста землевпорядника за власним бажанням так як вона була написана під тиском, яка зареєстрована 23 червня 2016 року.

Надаючи правову оцінку вищезазначеному розпорядженню Холоднобалківської сільської ради суд зазначає наступне.

Підставами припинення трудового договору є, зокрема, розірвання трудового договору з ініціативи працівника (п.4ч.1ст.36,ст. 38КЗпП України ).

Працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору (ст.38 КЗпП України).

У сенсі положень ст. 38 КЗпП України розірвання трудового договору за ініціативою працівника на практиці іменується звільненням за власним бажанням. Якщо трудовий договір укладений на невизначений строк, працівник має право у будь-який час розірвати його, письмово попередивши власника про звільнення за два тижні. За відсутності причин, що свідчать про неможливість продовження працівником роботи, сторони трудового договору вправі домовитися про будь-який строк звільнення після подання працівником заяви про це у межах 2-тижневого строку. При наявності такої домовленості працівника можна звільнити навіть у день подачі заяви про звільнення. Проте, власник не вправі звільняти працівника до закінчення двотижневого строку після подачі працівником заяви про звільнення, якщо працівник про це не просить. Водночас працівнику надається право відізвати заяву про звільнення, незважаючи на раніше подану заяву. Це безумовне право працівника, така заява має бути належне зафіксована, щоб у разі спору можна було посилатися на відповідні докази відзиву заяви про звільнення.

Підставою для звільнення стала заява ОСОБА_3 від 21 червня 2016 року, зареєстрована 21 червня 2016 року за № 67 про звільнення її з посади спеціаліста землевпорядника за власним бажанням з 21.06.2016 року.

Як вбачається з вищевказаної заяви, вона не містить посилання на звільнення за угодою сторін на підставі ст. 36 КЗпП України, на підставі якої було проведено звільнення ОСОБА_3, а отже її звільнення було проведено із порушенням трудового законодавства.

Цього ж дня, ОСОБА_3 подала заяву про анулювання попередньої заяви про звільнення, що підтверджується реєстрацією зазначеної заяви за № 73 від 23.06.2016 року.

Відповідно до п.1,3 ст. 72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Обставини, які визнаються сторонами, можуть не доказуватися перед судом, якщо проти цього не заперечують сторони і в суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 11.04.2017 року по справі №22-ц/785/2727/17 встановлено що в період з 14 червня 2016 року по 21 червня 2016 року ОСОБА_4, яка перебувала на посаді секретаря твп голови Холоднобалківської сільської ради Біляївського району Одеської області, знаходилася на стаціонарному лікуванні у терапевтичному відділенні с. Дачне Біляївської ЦРЛ, зазначене також підтвердив в судовому засіданні представник відповідача.

Згідно п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № N 9 від 06.11. 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів»при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Суд не в праві визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов'язували звільнення.

Як вбачається зі змісту розпорядження, підставою для звільнення стала особиста заява ОСОБА_1 від 21.06.2016 року, також розпорядження підписано за завірено гербовою печаткою секретарем- твп голови Холоднобалківської сільської ради Біляївського району Одеської області ОСОБА_4.

Аналізуючи зміст вказаного розпорядження, не вбачається за можливе встановити його законність, оскільки у даному розпорядженні йдеться про звільнення ОСОБА_3 за згодою сторін ст. 36 п. 1 КЗпП України, тоді як заява про звільнення не містить таке посилання, до того ж в порушення норм чинного законодавства, розпорядження винесено та підписано у період знаходження ОСОБА_4 на стаціонарному лікуванні.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін.

У разі звільнення за угодою сторін ініціатива щодо припинення трудового договору може надходити як від працівника, так і від роботодавця. Якщо звільнення ініціює працівник, то він подає заяву на імя керівника, в якій просить звільнити його у зазначений термін з посиланням на пункт 1 статті 36 КЗпП. При цьому працівник не зобовязаний зазначати причину звільнення.

П. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 р. № 9 зазначається, що в разі домовленості між працівником і роботодавцем про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може відбутися лише тоді, коли власник і працівник дійшли взаємної згоди. З огляду на це працівник не може бути звільнений за пунктом 1 статті 36 КЗпП, якщо одна зі сторін не дає згоди на припинення трудового договору або не було досягнуто домовленості про дату звільнення. У разі досягнення домовленості про розірвання трудового договору за угодою сторін звільнення працівника оформляється наказом роботодавця. Підставою буде заява працівника або письмова угода сторін. На підставі наказу про звільнення до трудової книжки працівника вноситься запис. З працівником проводяться розрахунки при звільненні, виплачується заробітна плата, грошова компенсація за невикористану відпустку.

Положеннями ст. 38 КЗпП України визначено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Таким чином суд вважає обґрунтованими доводи позивача про її незаконне звільнення, а тому вимога ОСОБА_3 про визнання незаконним розпорядження про звільнення підлягають задоволенню, оскільки при видачі розпорядження № 68 від 21 червня 2016 року про звільнення ОСОБА_3 за угодою сторін, у останньої не було волевиявлення на звільнення за угодою сторін, що є безумовною підставою для скасування зазначеного розпорядження та поновлення ОСОБА_3 на посаді спеціаліста землевпорядника Холоднобалківської сільської ради Біляївського району.

Відповідно до положень ч.2 ст.11 КАС України суд може вийти за межі заявлених позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Оскільки судом встановлено, що розпорядження № 68 від 21 червня 2016 року незаконне, то з метою повного та належного захисту прав ОСОБА_3 вважає необхідним скасувати зазначене розпорядження.

Згідно із положеннями ст. 235 Кодексу законів про працю України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

В абз. 5 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.1999 року зазначено, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню.

Середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні розраховується згідно Порядку, затвердженого Постановою КМУ № 100.

Згідно п. 2 абз. 3 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року № 100 період, за яким обчислюється середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Виходячи з п.8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Як вбачається з матеріалів справи та було вище зазначено, секретарем-твп голови Холоднобалківської сільської ради Біляївського району Одеської області було незаконно звільнено ОСОБА_3 з 21 червня 2016 року з посади спеціаліста землевпорядника, у зв'язку з чим, відповідно до ст.235 Кодексу законів про працю України, Холоднобалківська сільська рада Біляївського району Одеської області (як платник заробітної плати) повинна виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 21 червня 2016 року по 21 червня 2017 року.

Розмір середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 становить 157,29 грн.=(квітень 3989, 52 грн. + травень 2302,19 грн.)/40 днів, згідно довідки Холоднобалківської сільської ради Біляївського району Одеської області (а.с. 126).

Як встановлено судом, кількість робочих днів з 21 червня 2016 року по 21 червня 2017 року становить 250 днів

Таким чином, відповідно до проведених судом розрахунків, середній заробіток ОСОБА_1, за час вимушеного прогулу склав 39 322, 50 грн. (за період 21.06.2016 року по 21.06.2017 року включно та складається з 250 днів х 157,29 грн.).

Відносно позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди суд зазначає наступне.

Загальні підстави відшкодування моральної шкоди визначені Цивільним кодексом України.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" розмір відшкодування моральної шкоди суд повинен визначати залежно від характеру та обсягу страждань, немайнових витрат, які зазнав позивач.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб (п.3 вказаної постанови).

Згідно ст. 2371 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Позивачем вказано, що моральна шкода завдана йому в спірних правовідносинах полягає в тому, що ОСОБА_1 беручи участь у судових засіданнях у суді першої і апеляційної інстанцій і доводячи незаконність дій органу місцевого самоврядування, що вимагало від неї додаткових зусиль, не тільки втратила нормальні життєві звязки але і спричинило за собою моральні страждання.

Встановлюючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд виходить з глибини моральних страждань позивача та часу їх тривалості, у звязку з чим, вважає, що достатнім та розумним розміром її компенсації буде сума 5 000, 00 грн., які слід стягнути з Холоднобалківської сільської ради Біляївського району Одеської області, а тому позовна вимога про відшкодування позивачу моральної шкоди підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Отже, постанову суду в частині поновлення позивача на посаді та стягнення з Холоднобалківської сільської ради Біляївського району Одеської області заробітної плати за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць слід звернути до негайного виконання.

В іншій частині в задоволенні адміністративного позову слід відмовити.

Керуючись статтями 11, 17, 71, 128, 158, 160, 162, 163, 186, 256 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Задовольнити частково адміністративний позов ОСОБА_1 до Холоднобалківської сільської ради Біляївського району Одеської області, за участю третьої особи ОСОБА_2 про визнання незаконним розпорядження від 21.06.2016 року, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та визнання незаконним запис в трудовій книжці від 21.04.2016 року.

Визнати незаконним та скасувати розпорядження №68 від 21.06.2016 року Холоднобалківської сільської ради Біляївського району Одеської області про звільнення ОСОБА_1

Поновити ОСОБА_5 на посаді спеціаліста-землевпорядника Холоднобалківської сільської ради Біляївського району Одеської області.

Стягнути з Холоднобалківської сільської ради Біляївського району Одеської області () на користь ОСОБА_3 (і.н. НОМЕР_1) середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 39 322 (тридцять девять тисяч триста двадцять дві) гривні 50 (пятдесят) копійок.

Стягнути з Холоднобалківської сільської ради Біляївського району Одеської області () на користь ОСОБА_3 (і.н. НОМЕР_1) відшкодування завданої моральної шкоди у розмірі 5 000 (пять тисяч) гривень. 00 копійок.

Постанова підлягає негайному виконанню в частині поновлення на посаді та в частині стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Одеський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання повного тексту постанови.

Суддя О.Г. Гусев