Справа № 815/678/17
Суддя: Марин П. П.
Дата ухвалення: 2017-11-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/678/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(додаткова)

17 листопада 2017 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Марина П.П.,

секретаря судового засідання Станкової О.Ф.

розглянувши в порядку письмового провадження заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового судового рішення, -

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Одеського окружного адміністративного суду перебувала справа за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області, Атестаційної комісії №15 Головного управління Національної поліції в Одеській області про визнання протиправними дій, визнання протиправними та скасування рішень та висновку.

Постановою від 07.06.2017 року адміністративний позов задоволено повністю, визнано протиправними рішення та дії ГУНП в Одеській області щодо визначення заступника начальника організаційно-методичного відділу управління карного розшуку ГУНП в Одеській області майора поліції ОСОБА_1 поліцейським, який підлягає атестуванню на підставі наказу ГУНП в Одеській області від 15.12.2016 року №3206 «Про організацію проведення атестування поліцейських ГУНП в Одеській області» та включення заступника начальника організаційно-методичного відділу управління карного розшуку ГУНП в Одеській області майора поліції ОСОБА_1 до списку поліцейських, які підлягають атестуванню на підставі наказу ГУНП в Одеській області від 15.12.2016 року №3206 «Про організацію проведення атестування поліцейських ГУНП в Одеській області», затвердженого наказом ГУНП в Одеській області від 30.12.2016 року №3386 «Про атестування поліцейських ГУНП в Одеській області», визнано протиправним проведення ГУНП в Одеській області атестування заступника начальника організаційно-методичного відділу управління карного розшуку ГУНП в Одеській області майора поліції ОСОБА_1 на підставі наказів ГУНП в Одеській області від 15.12.2016 року №3206 «Про організацію проведення атестування поліцейських ГУНП в Одеській області» та від 30.12.2016 року №3386 «Про атестування поліцейських ГУНП в Одеській області», визнано протиправним рішення та дії ГУНП в Одеській області щодо складання 06.02.2017 року на виконання наказу ГУНП в Одеській області від 15.12.2016 року №3206 «Про організацію проведення атестування поліцейських ГУНП в Одеській області» атестаційного листа на заступника начальника організаційно-методичного відділу управління карного розшуку ГУНП в Одеській області майора поліції ОСОБА_1 та внесення до нього висновку, визначеного пп.3 п.9 Розділу IV Інструкції про порядок проведення атестування поліцейських, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 17.11.2015 року №1465: « 3-займаній посаді не відповідає, підлягає переміщенню на нижчу посаду через службову невідповідність», визнано протиправним та скасовано висновок Атестаційної комісії №15 ГУНП в Одеській області від 06.02.2017 року щодо заступника начальника організаційно-методичного відділу управління карного розшуку ГУНП в Одеській області майора поліції ОСОБА_1, визначений пп.3 п.9 Розділу IV Інструкції про порядок проведення атестування поліцейських, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 17.11.2015 року №1465: « 3-займаній посаді не відповідає, підлягає переміщенню на нижчу посаду через службову невідповідність».

Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 10.10.2017 року апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Одеській області на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 07 червня 2017 року повернуто апелянтові.

Від позивача надійшла заява про ухвалення додаткового судового рішення стосовно судових витрат.

В обґрунтування вказаної заяви позивач посилається на те, що останньою було понесено судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2560,00 грн. та витрати, повязані з прибуттям представника позивача ОСОБА_2 до суду у розмірі 2772,48 грн., що підтверджуються проїзними документами та добові по три дні за кожне прибуття до суду, тобто 4х3=12 діб які, з урахуванням абз.5 пп. «а» пп.170.9.1 п.170.9 ст.170 ПКУ складають 3840,00 грн. (3200х0,1х12).

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Розподіл судових витрат - це покладання судом на сторону, не на користь якої ухвалене судове рішення, обовязку відшкодувати (компенсувати) іншій стороні судові витрати.

Витрати, що понесла сторона, не на користь якої ухвалене судове рішення, їй не компенсуються.

Відповідно до ст. 87 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать: 1) витрати на правову допомогу; 2) витрати сторін та їхніх представників, що пов'язані із прибуттям до суду; 3) витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; 4) витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів на місці та вчинення інших дій, необхідних для розгляду справи.

Відповідно до ч.1 ст.91 КАС України витрати, пов'язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їхніх представників, а також найманням житла, несуть сторони.

Частиною 2 ст.91 КАС України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб'єктом владних повноважень, та її представнику сплачуються іншою стороною добові (у разі переїзду до іншого населеного пункту), а також компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять.

Необхідно зазначити, що розмір витрат пов'язаних з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їхніх представників визначається вартістю квитків на залізничний, автомобільний, водний, повітряний транспорт або ж підтвердженою вартістю пального, необхідного для переїзду до суду власним автотранспортом.

Добові - це витрати на харчування та фінансування інших особистих потреб сторони та (або) її представника у разі переїзду до іншого населеного пункту. Ці витрати можуть бути підтверджені касовими чеками, рахунком готелю тощо.

Суд зазначає, що витрати на переїзд можуть бути відшкодовані лише у випадках, коли стороні необхідно було здійснити переїзд до адміністративного суду в інше місто або селище.

Так, з матеріалів справи вбачається квитки на поїзд сполученням «Київ-Одеса» та «Одеса-Київ» від 03.03.2017 року, від 23.03.2017 року, від 19.04.2017 року та від 15.05.2017 року загальною вартістю 2772 грн. 48 коп. (а.с. 73, 76, 121, 192 т.2).

Отже витрати на переїзд можуть бути відшкодовані в сумі вартості наданих представником позивача квитків, а саме 2772,48 грн.

Щодо вимог про відшкодування добових витрат, то суд зазначає наступне.

Добові - це витрати на харчування та фінансування інших особистих потреб сторони та (або) її представника у разі переїзду до іншого населеного пункту. Ці витрати можуть бути підтверджені касовими чеками, рахунком готелю тощо.

Згідно з п.1 Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 13 березня 1998 р. № 59 (у редакції наказу Міністерства фінансів України від 17 березня 2011 р. N 362) службовим відрядженням вважається поїздка працівника за розпорядженням керівника органу державної влади (поїздка державного службовця - за розпорядженням керівника державної служби), підприємства, установи та організації, що повністю або частково утримується (фінансується) за рахунок бюджетних коштів (далі - підприємство), на певний строк до іншого населеного пункту для виконання службового доручення поза місцем його постійної роботи (за наявності документів, що підтверджують зв'язок службового відрядження з основною діяльністю підприємства).

Посилання позивача на п.7 вказаної Інструкції є недоречними, оскільки представником позивача не надано до суду доказів, що представник ОСОБА_2 є працівником, який відряджений за розпорядженням керівника органу державної влади (поїздка державного службовця - за розпорядженням керівника державної служби), або працівником підприємства, установи та організації, що повністю або частково утримується (фінансується) за рахунок бюджетних коштів (далі - підприємство)ю

Суд зазначає, що вказана інструкція не регулює дані правовідносини, тому не може бути застосована судом.

Відповідно до абз. 5 пп. «а» пп.170.9.1 п.170.9 ст.170 Податкового кодексу України встановлено, що до оподатковуваного доходу не включаються також витрати на відрядження, не підтверджені документально, на харчування та фінансування інших власних потреб фізичної особи (добові витрати), понесені у зв'язку з таким відрядженням у межах території України, але не більш як 0,1 розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року, в розрахунку за кожен календарний день такого відрядження, а для відряджень за кордон - не вище 80 євро за кожен календарний день такого відрядження за офіційним обмінним курсом гривні до євро, установленим Національним банком України, в розрахунку за кожен такий день.

Однак, з огляду на зміст цієї норми, остання регулює виключно порядок визначення об'єкта оподаткування, а не компенсацію судових витрат, пов'язаних з розглядом конкретної адміністративної справи.

При цьому, до суду не надано жодного доказу щодо зайнятості представника позивача, а тому посилання останнього щодо витрат на відрядження, не підтверджених документально, на харчування та фінансування інших власних потреб фізичної особи (добових витрат), понесених у зв'язку з таким відрядженням у межах території України, але не більш як 0,1 розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року, в розрахунку за кожен календарний день такого відрядження, є необґрунтованими та безпідставними, оскільки особа не може вважатись відрядженою без відповідних доказів перебування у трудових відносинах та розпорядження (наказу) керівника підприємства про відрядження такої особи.

Постанова Кабінету Міністрів України від 27.04.2006 року № 590, встановлює граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави.

Так, відповідно до пп.1 п.5 «Граничних розмірів компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ», витрати, пов'язані з переїздом до іншого населеного пункту та за наймання житла - стороні, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб'єктом владних повноважень, та її представникові, а також свідкам, спеціалістам, перекладачам та експертам не можуть перевищувати встановлені законодавством норми відшкодування витрат на відрядження.

Отже, ОСОБА_2 приймав участь у справі як представник позивача, не представляв інтереси підприємства (установи, організації), доказів направлення його у відрядження підприємством, установою та організацією, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів, не надано, а отже докази понесення таких витрат відсутні, у звязку з чим в даній частині заява позивача задоволенню не підлягає.

Поряд з цим, судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно з квитанціями від 13.02.2017 року №42 та №43, від 01.03.2017 року №29 та №30 позивачем сплачено судовий збір за подання адміністративного позову в сумі 2560,00 грн. (а.с.3-6 т.1).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 168 КАС України, суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою особи, яка брала участь у справі, чи з власної ініціативи прийняти додаткову постанову чи постановити додаткову ухвалу, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що заява ОСОБА_1 частково обґрунтована, судові витрати документально підтверджені частково, а тому дана заява підлягає частковому задоволенню шляхом стягнення з Головного управління Національної поліції в Одеській області за рахунок його бюджетних асигнувань судового збору, сплаченого позивачем у сумі 2560,00 грн. та витрат на проїзд в сумі вартості наданих позивачем квитків, а саме 2772,48 грн. за проїзд представника ОСОБА_2 з міста Києва до міста ОСОБА_2 та з міста ОСОБА_2 до міста Києва.

Керуючись ст.ст. 2, 7, 8, 9, 11, 86, 94, 98, 159 164, 167-168, 254 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Заяву позивача про прийняття додаткової постанови - задовольнити частково.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Одеській області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судовий збір, сплачений позивачем у сумі 2560,00 грн. та витрати на проїзд представника ОСОБА_2 у сумі 2772,48 грн.

В іншій частині у задоволенні заяви відмовити.

Постанову може бути оскаржено до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя П.П.Марин