Справа № 815/1843/17
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2017-11-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 листопада 2017 р.м.ОдесаСправа № 815/1843/17

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Марин П. П.
Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Коваля М.П.,

суддів Домусчі С.Д.,

ОСОБА_1,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті ОСОБА_1 апеляційну скаргу ОСОБА_2 Інаятулла на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2017 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 Інаятулла до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу, зобовязання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 Інаятулла звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовними вимогами до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 23 березня 2017 року № 56, зобовязання Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийняти стосовно позивача рішення про прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2017 року у задоволенні заявленого позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення заявлених вимог. В обґрунтування скарги апелянт зазначив, що судом першої інстанції порушені норми матеріального та процесуального права, неповно зясовано всі обставини, що мають значення для вирішення справи, що призвело до неправильного її вирішення.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 05.12.2013 року позивач звернувся до Головного управління ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду документів щодо надання ОСОБА_2 Інаятулла статусу біженця або особи яка потребує додаткового захисту в Україні, ГУ ДМС України в Одеській області був складений висновок від 19.03.2016 року по справі № 2013OD0417 щодо відмови у визнанні останнього біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Державної міграційної служби України від 17.02.2016 року № 38-16, з посиланням на п. 1 та п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», підтримано висновок Головного управління ДМС в Одеській області та відмовлено ОСОБА_2 Інаятулла у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ДМС України, позивач звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із відповідним позовом.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 19.07.2016 року по справі № 815/1792/16, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 08.02.2017 року, у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 Інаятулла до Державної міграційної служби України відмовлено.

Не погоджуючись з вказаними рішеннями, позивач звернувся до Вищого адміністративного суду України та ухвалою від 02.03.2017 року позивачу відмовлено у відкритті касаційного провадження.

23.03.2017 року позивач повторно звернувся до відповідача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, обґрунтовуючи причини небажання повертатись до країни походження недотриманням заповітів ісламу.

За результатами розгляду заяви позивача, 23.03.2017 року, на підставі ч. 6 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, яка потребують додаткового або тимчасового захисту», ГУ ДМС України в Одеській області складено висновок про відмову в прийнятті заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, пославшись на те, що відсутні нововиявлені обставини, з урахуванням попередніх рішень ДМС про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

23 березня 2017 року, з урахуванням наведеного висновку та на підставі ч. 6 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, яка потребують додаткового або тимчасового захисту», наказом № 56, ГУ ДМС України в Одеській області відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина ОСОБА_3 ОСОБА_2 Інаятулла.

Не погоджуючись з вищенаведеним рішенням відповідача, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення заявлених вимог позивача, при цьому, колегія суддів виходить з наступного.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року № 3671-VI.

Так, відповідно до ч.ч. 2, 4, 5 ст. 5 вказаного Закону особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в'їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У разі якщо така особа під час незаконного перетинання державного кордону України звернулася із зазначеною заявою до посадової особи Державної прикордонної служби України, вона зобов'язана надати цій посадовій особі пояснення про причини незаконного перетинання державного кордону України. У разі відсутності у такої особи документів, що посвідчують її особу, або якщо такі документи є фальшивими, вона повинна повідомити в поясненні про цю обставину, а також викласти причини зазначених обставин. Під час надання пояснень особою, яка не володіє українською або російською мовами, орган Державної прикордонної служби України повинен забезпечити перекладача з мови, якою така особа може спілкуватися. Після надання пояснень особа, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна бути протягом 24 годин передана посадовими особами Державної прикордонної служби України представнику центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Особа, зазначена в частині другій цієї статті, не несе відповідальності за незаконне перетинання державного кордону України, якщо вона без зволікань звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така особа не несе відповідальності за порушення правил перебування в Україні, якщо вона перебуває на території України протягом часу, необхідного для подання заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Відповідно до пункту 2.1 розділу ІІ Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 року № 649 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 року за № 1146/19884), уповноважена посадова особа територіального органу ДМС, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом: а) встановлює особу заявника; б) реєструє заявника в журналі реєстрації осіб, які бажають подати заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 1) (далі - журнал реєстрації осіб); в) інформує заявника мовою, яку він/вона розуміє, про умови, за яких в Україні особа може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про її права та обов'язки, а також про наслідки невиконання обов'язків; г) забезпечує надання заявнику послуг перекладача, у тому числі через систему відеоконференц-звязку; ґ) перевіряє дотримання заявником передбаченого статтею 5 Закону порядку звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; д) з'ясовує місце тимчасового перебування (проживання) заявника (фактичну адресу проживання в Україні); е) протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Перевірка здійснюється в тому числі з урахуванням оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви; є) проводить дактилоскопію заявника; ж) заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи; з) розяснює порядок звернення за безоплатною правовою допомогою мовою, яку розуміє заявник.

За правилами ч. 6 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року № 3671-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

При цьому, відповідно до п.п. 1, 13 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року № 3671-VI біженцем визнається особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особою, яка потребує додаткового захисту, є особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

За змістом статті 40 Директиви Європейського Парламенту та Ради ЄС «Про загальні процедури надання та позбавлення міжнародного захисту» від 26.06.2013 року № 2013/32/EU з метою прийняття рішення про прийнятність розгляду заяви про надання міжнародного захисту відповідно до статті 33 (2) (г), повторну заяву про надання міжнародного захисту має бути попередньо вивчено на предмет нових відомостей або висновків, які виникли або були подані заявником щодо того, чи може він/вона кваліфікуватися як біженець відповідно до Директиви 2011/95/ЄС. Якщо після попереднього вивчення, зазначеного в пункті 2 цієї статті, виникнуть чи заявником будуть представлені нові відомості або висновки, які значно підвищують ймовірність того, що заявник може кваліфікуватися як біженець відповідно до Директиви 2011/95/ЄС, заява розглядається далі відповідно до II глави. Держави-члени можуть встановлювати додаткові причини для розгляду повторної заяви. Держави-члени можуть прийняти рішення про подальший розгляд заяви, тільки якщо даний заявник не з власної вини був не в змозі обґрунтувати обставини, описані в параграфах 2 і 3 цієї статті, в ході проведення попередньої процедури, зокрема, здійснюючи своє право на ефективний засіб правового захисту відповідно до статті 46.

Також, згідно п. 2.2 р. ІІ Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 року № 649 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 року за № 1146/19884), рішення щодо прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається територіальним органом ДМС протягом робочого дня, в який до нього звернулась відповідна особа.

З наведеного вбачається, що однією з підстав для прийняття рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є наявність чинного рішення про відмову у визнанні особи, що звернулась за захистом, біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року № 3671-VI, якщо зазначені умови не змінилися.

Таким чином, у спірних правовідносинах підлягає встановленню наявність відносно позивача рішення про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, при цьому, саме за відсутності умов, передбачених п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року № 3671-VI, а також чи змінились умови саме відносно позивача, за якими надається статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду, позивач вже звертався із заявою про надання йому статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду поданої позивачем заяви 17.02.2016 року ДМС України було прийнято рішення № 38-16 про відмову у визнанні позивача біженцями або особою, що потребує додаткового захисту, саме за відсутності умов, передбачених п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року № 3671-VI.

Вказане рішення позивачем було оскаржено в судовому порядку та постановою Одеського окружного адміністративного суду від 19 липня 2016 року у справі № 815/1792/16 у задоволенні його позову про скасування наведеного рішення та зобовязання відповідача прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відмовлено.

При цьому, судом апеляційної інстанції рішення за результатами розгляду апеляційної скарги позивача прийнято 08.02.2017 року, а Вищим адміністративним судом України відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою позивача на вказані рішення суду у звязку з необґрунтованістю такої скарги 02.03.2017 року.

Повторно із заявою про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, позивач звернувся 23.03.2017 року, тобто фактично одразу після прийняття судом касаційної інстанції рішення за результати розгляду його позову про скасування рішення про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту за попередньо поданою заявою.

При цьому, звертаючись повторно із заявою про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, позивач не зазначив про будь-які зміни умов відносно нього, за якими надається статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Позивач в поданій заяві, що є предметом даного судового розгляду, зазначив ті ж самі підставі для надання йому статусу біженця або визнання його особою, що потребує додаткового захисту, що були ним наведені у попередньо поданій заяві.

Так, позивач у двох випадках посилається на недотриманням ним заповітів ісламу, зокрема, щодо неприйняття участі у релігійних обрядах, та вказує на події, що мали місце протягом 2011-2013 років.

Водночас, колегія суддів наголошує, що наведені обставини наводились позивачем в попередньо поданій заяві, попередньому позові, апеляційній та касаційних скаргах та вказаним обставинам вже надано оцінку рішеннями судів у справі № 815/1792/16, що набрали законної сили, та судами такі доводи заявника не визнані такими, що дають підстави для надання йому статусу біженця або визнання його особою, що потребує додаткового захисту. Суди у вказаній справі дійшли висновку, що наведена історія позивача щодо причин неможливості повернення до ОСОБА_3 є неправдивою та надуманою з метою легалізації перебування в Україні або іншій розвиненій країні у пошуках кращих умов життя.

Будь-яких інших обставин, що дають підстави для надання позивачу статусу біженця або визнання його особою, що потребує додаткового захисту, ніж були ним наведені у попередньо поданій заяві та досліджені судами у справі № 815/1792/16, останнім у повторно поданій заяві не вказано.

Також, колегія суддів погоджується з доводами відповідача та суду першої інстанції, що аналіз ситуації по країні походження позивача, в тому числі, не вказує на елемент нововиявлених обставин.

Колегія суддів наголошує, що обставини щодо країни походження, на які позивач посилається в заявленому позові та в поданій апеляційній скарзі, як на обставини, що змінились, зокрема, щодо подій 2014-2016 р.р., наводились ним в попередньому позові, апеляційній та касаційних скаргах.

Разом з цим, колегія суддів зазначає, що вказаним обставинам вже надано оцінку рішеннями судів у справі № 815/1792/16, що набрали законної сили, та судами такі доводи заявника не визнано обґрунтованими та такими, що надають позивачу підстави для надання йому статусу біженця або визнання його особою, що потребує додаткового захисту.

Колегія суддів враховує, що рішення суду, яке набрало законної сили - має преюдиціальне значення, згідно ч. 1 ст. 72 КАС України (обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини), а відповідно до ст. 255 КАС України постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Тобто, зазначені судові рішення є обов'язковими для суду, в силу зазначених положень ч. 1 ст. 72 та ст. 255 КАС України.

Таким чином, враховуючи, що відносно позивача прийнято рішення про відмову у визнанні його біженцем та особою, яка потребує додаткового захисту, саме за відсутності умов, передбачених п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року № 3671-VI, з огляду на те, що позивач в поданій заяві, що є предметом даного судового розгляду, зазначив ті ж самі підставі для надання йому статусу біженця або визнання його особою, що потребує додаткового захисту, що були ним наведені у попередньо поданій заяві, та цим обставинам та посиланням позивача на ситуації в його країні походження, надано оцінку рішеннями судів, що набрали законної сили, а також, оскільки позивач звертаючись повторно із заявою про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, не зазначив про будь-які зміни умов відносно нього, за якими надається статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, колегія суддів вважає, що відповідачем цілком правомірно було прийнято оскаржуване рішення про відмову в прийнятті повторно поданої позивачем заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підстави для скасування цього рішення відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 158, 160, 195, 197, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 Інаятулла на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2017 року залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2017 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 Інаятулла до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу, зобовязання вчинити певні дії залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили через 5 днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів після набрання законної сили безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя: М.П. Коваль

Суддя: С.Д. Домусчі

Суддя: О.О. Кравець