Справа № 163/1773/17
Суддя: Чишій С. С.
Дата ухвалення: 2017-11-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 163/1773/17
Провадження № 2-а/163/65/17
ЛЮБОМЛЬСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 листопада 2017 року Любомльський районний суд Волинської області в складі головуючого - судді Чишія С.С.

при секретарі Горпинко К.О.

з участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача Клекоцюка Р.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Любомль Волинської області справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Волинської митниці ДФС про визнання протиправною та скасування постанови у справі про порушення митних правил,

в с т а н о в и в :

У позовній заяві ОСОБА_1 просить визнати незаконною і скасувати постанову в справі про порушення митних правил №2153/20500/17 від 05.07.2017 року, якою на нього за ч.3 ст.470 МК України накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 8500 гривень.

Свої вимоги обґрунтував таким. За оскаржуваною постановою йому ставиться в провину те, що він 15.03.2017 року ввіз на митну територію України автомобіль «Тойота», номерний знак НОМЕР_1, в митному режимі «транзит» і станом на 21.06.2017 року транспортний засіб за межі території України вивіз, чим порушив встановлені ст.95 МК України строки транзитних перевезень транспортних засобів. Стверджує, що являється громадянином Російської Федерації і виступає на території України як нерезидент, тому автомобіль ввіз на територію України як транспортний засіб особистого користування. Вважає, що при розгляді протоколу та винесенні посадовою особою постанови в справі про порушення митних правил не з'ясовані і не дослідженні всі обставини справи.

В судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримав і пояснив, що постійно проживає в Російській Федерації. Там же живе його сім'я, одержує пенсію, має стале коло знайомих та своїх інтересів. В селі Заболоття Любомльського району народився, там поховані його батьки і знаходиться успадкований після них будинок. Щоб мати можливість довше перебувати в Україні і не рахувати дозволені дні, одержав посвідку на постійне проживання. До цього ввозив цей же автомобіль без жодних проблем на річний термін. Не знав всіх особливостей митного законодавства, тому після одержання посвідки і її пред'явлення на митниці та попередження з боку інспектора став його вивозити через 5 днів. Такі дії були обтяжливі і вартували певних коштів. Тому звернувся в міграційну службу, де отримав роз'яснення про можливість безпроблемного ввезення автомобіля на тривалий строк.

Представник відповідача позов не визнав, до судового розгляду подав письмові заперечення, в судовому засіданні їх підтримав та додатково пояснив, що позивач одержав право постійного проживання в Україні відповідно до посвідки, через що набув статус резидента. Відтак митне оформлення належного йому і зареєстрованого в Росії автомобіля інакше, як в режимі транзиту, не могло проводитись, що було роз'яснено інспекторами митниці відповідно до витягу з відомчої бази даних. Твердження сторони позивача про безпідставне віднесення автомобіля до предмета порушення митних правил, передбаченого ст.470 МК України, вважає необґрунтованим, оскільки відповідно до положень МК України в даному випадку його статус охоплюється поняттям «товари».

Аналізом доказів по справі суд встановив наступні фактичні обставини.

21.06.2017 року державний інспектор Волинської митниці ДФС Лесь Н.В. за ознаками ч.3 ст.470 МК України склала щодо ОСОБА_1 протокол про порушення митних правил. В протоколі вказано про те, що позивач 15.03.2017 року через пункт пропуску «Пулемець» митного поста «Піща» Волинської митниці ввіз на митну територію України в режимі «транзит» автомобіль «Тойота», номерний знак НОМЕР_1, і станом на 21.06.2017 року за межі України його не вивіз, в інший митний режим не заявив, тим самим більше ніж на 10 діб перевищив строк транзиту, який закінчився 25.03.2017 року.

Протокол складався в присутності ОСОБА_1; копія протоколу вручена йому 21.07.2017 року; розгляд протоколу призначено в приміщенні Волинської митниці ДФС на 11 годину 05.07.2017 року.

При складанні протоколу ОСОБА_1 від дачі пояснень відмовився.

До протоколу приєднано копію паспорта ОСОБА_1, витяг з бази даних митниці ЄАІС.

Витягом із програмного комплексу митниці «Диспетчер ЗМК та Пасажирського пункту пропуску» стверджено, що з 27.12.2012 по 15.03.2017 року ОСОБА_1 ввозив автомобіль «Тойота», номерний знак НОМЕР_1, на митну територію України 14 разів. При цьому до 06.09.2016 року таке ввезення оформлялось в режим «тимчасове ввезення терміном до 1 року», а з 06.09.2016 року - в режим «транзит».

05.07.2017 року заступник начальника Волинської митниці Негріч Леонід Миколайович виніс оскаржувану постанову. Цією постановою ОСОБА_1 визнано винним в перевищенні більше ніж на 10 діб встановленого ст.95 МК України строку транзитного перевезення автомобіля «Тойота», номерний знак НОМЕР_1, і накладено стягнення у вигляді 8500 гривень штрафу. При цьому вказано, що ОСОБА_1 не звертався до митниці із заявами про неможливість вивезення транспортного засобу за межі України, про аварію чи дії обставин непереборної сили. Місцезнаходження автомобіля не повідомляв, документів щодо неможливості доставити транспортний засіб до ДФС не подавав.

В постанові зазначено, що розгляд протоколу проведено в присутності ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2, копія постанови їм вручена під розписку.

Однією з підстав для притягнення позивача до відповідальності в оскаржуваній постанові про порушення митних правил стало віднесення позивача до резидентів України, оскільки при проходженні митного контролю він подав посвідку на постійне місце проживання в Україні.

Статтею 4 МК України визначено, що нерезиденти - це фізичні особи: іноземці та особи без громадянства, громадяни України, які мають постійне місце проживання за межами України, у тому числі ті, які тимчасово перебувають на території України; резиденти - фізичні особи: громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які мають постійне місце проживання в Україні, у тому числі ті, які тимчасово перебувають за кордоном.

Таким чином, основним критерієм віднесення особи до резидентів України є наявність в особи постійного місця проживання в Україні.

Згідно із п.17 ч.1 ст.1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» посвідка на постійне проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Отже, посвідка на постійне проживання не посвідчує того факту, що особа має місце проживання, а лише підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Згідно ч.3 ст.1 МК України якщо міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені цим Кодексом та іншими законами України, застосовуються правила міжнародного договору України.

Відповідно до ст.1 Угоди між Урядом України та Урядом Російської Федерації про уникнення подвійного оподаткування доходів і майна та попередження ухилень від сплати податків ця Угода застосовується до осіб, які є резидентами однієї або обох Договірних Держав.

Згідно із ч.1 ст.4 цієї Угоди при її застосуванні вираз «резидент однієї Договірної Держави» означає особу, яка за законодавством цієї Договірної Держави підлягає оподаткуванню в ній на підставі постійного місця проживання, постійного місця перебування, місця реєстрації або іншої аналогічної ознаки. Цей вираз разом з тим не включає особу, яка підлягає оподаткуванню в цій Державі, лише якщо ця особа одержує доходи із джерел в цій Державі або у відношенні майна, що міститься в ній.

Частиною 2 ст.4 Угоди встановлено, що якщо відповідно до положень пункту 1 цієї статті фізична особа є резидентом обох Договірних Держав, її становище визначається таким чином: а) вона є резидентом тієї Договірної Держави, де вона має постійне житло. Якщо вона має постійне житло в обох Договірних Державах, вона вважається резидентом тієї Договірної Держави, в якій вона має більш тісні особисті і економічні зв'язки (центр життєвих інтересів); б) якщо Договірна Держава, в якій вона має центр життєвих інтересів, не може бути визначена або коли вона не має постійного житла в жодній з Договірних Держав, вона вважається резидентом тієї Договірної Держави, де вона звичайно проживає; в) якщо вона звичайно проживає в обох Договірних Державах або коли вона звичайно не проживає в жодній з них, вона вважається резидентом тієї Договірної Держави, громадянином якої вона є; г) якщо кожна з Договірних Держав вважає її своїм громадянином або якщо вона не є громадянином жодної з них, компетентні органи Договірних Держав вирішують питання оподаткування такої особи за взаємною згодою.

Отже, стаття 4 МК України в частині визначення статусу особи як резидента чи не резидента визначальною ознакою встановлює наявність місця проживання в Україні чи за її межами.

Міжнародний договір, ратифікований Україною, більш точно і детально встановлює такий статус.

Згідно ч.4 ст.3 МК України у разі якщо норми законів України чи інших нормативно-правових актів з питань державної митної справи допускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків підприємств і громадян, які переміщують товари, транспортні засоби комерційного призначення через митний кордон України або здійснюють операції з товарами, що перебувають під митним контролем, чи прав та обов'язків посадових осіб органів доходів і зборів, внаслідок чого є можливість прийняття рішення як на користь таких підприємств та громадян, так і на користь органу доходів і зборів, рішення повинно прийматися на користь зазначених підприємств і громадян.

Таким чином, в даній справі для встановлення статусу позивача слід застосовувати міжнародний договір.

Позивач в судовому засіданні пояснив, що постійно живе в Російській Федерації, там же проживають члени його сім'ї, там він одержує пенсію. В Україну приїжджає в гості та доглядати за могилами батьків.

Такі його пояснення стороною відповідача, на яку відповідно до ст.71 КАС України покладається обов'язок доказування, не спростовані.

Відтак з врахуванням встановлених обставин та відповідних правових норм встановлено підстави для висновку, що громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 є нерезидентом України.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.380 МК України ввезення громадянами-нерезидентами на митну територію України транспортних засобів особистого користування дозволяється на строк до одного року. Цей строк може бути продовжено органами доходів і зборів з урахуванням дії обставин непереборної сили та особистих обставин громадян, які ввезли такі транспортні засоби, за умови документального підтвердження цих обставин, але не більш як на 60 днів. Обов'язковою умовою допуску зазначених транспортних засобів до тимчасового ввезення на митну територію України є реєстрація цих транспортних засобів в уповноважених органах іноземних держав, що підтверджується відповідним документом.

Транспортні засоби особистого користування, що тимчасово ввозяться на митну територію України громадянами-нерезидентами, не підлягають письмовому декларуванню та звільняються від подання документів, що видаються державними органами, уповноваженими здійснювати види контролю, зазначені у статті 319 цього Кодексу. Пропуск таких транспортних засобів через митний кордон України здійснюється без застосування до них заходів гарантування, передбачених розділом Х цього Кодексу.

Як встановлено з пояснень ОСОБА_1 та з витягу із відомчого програмного комплексу, до одержання посвідки на право постійного проживання позивач саме в режимі тимчасового ввезення і переміщував через кордон належний йому транспортний засіб. При цьому і в такому режимі, і в режимі «транзит» митне оформлення проводилось без його письмового декларування, а шляхом внесення відповідних відомостей до програмного комплексу митниці.

Таким чином, з 06.09.2016 року митне оформлення ввезення ОСОБА_1 транспортного засобу інспектором митниці в пункті пропуску проводилось із неправильним визначенням його статусу як резидента України, що потягнуло неправильне застосування митного режиму «транзит».

Відповідно до статусу ОСОБА_1 як нерезидента України працівники митниці повинні були роз'яснити йому положення митного законодавства і помістити транспортний засіб в режим «тимчасового ввезення», як це робилось до одержання позивачем посвідки на постійне проживання.

Отже, в справі про порушення митних правил допустимим і достатніми доказами не доведено вчинення ОСОБА_1 об'єктивних дій щодо поміщення транспортного засобу в режим транзит, а висновок митниці про його статус як резидента України, а відтак - і суб'єкта правопорушення, що ставиться в провину за фактичними обставинами, під час судового розгляду спростований.

З наведеного суду приходить до висновку про відсутність в діях позивача складу порушення митних правил, передбаченого ч.3 ст.470 МК України, тому заявлені вимоги суд вважає обґрунтованими, доведеними і такими, що підлягають повному задоволенню.

Трактування стороною позивача положень ст.470 МК України як таких, що не відносять до предметів порушення митних правил транспортних засобів особистого користування, є хибними.

Відповідно до п.п.57, 60 ст.4 МК України такі транспортні засоби в даному випадку відносяться до товарів і на них поширюються всі вимоги законодавства щодо відповідного митного режиму.

В той же час такі положення закону не впливають на висновок суду щодо відсутності в діях позивача складу порушення митних правил за вищевказаними підставами.

Зайво сплачений позивачем при подачі позовної заяви судовий збір підлягає поверненню.

Згідно із рішенням Конституційного Суду України від 08.04.2015 року №3-рп/2015 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення частини другої статті 1712 Кодексу адміністративного судочинства України.

Законодавчі зміни до ч.2 ст.1712 КАС України не внесені, відтак постанова підлягає апеляційному оскарженню в загальному порядку, передбаченому главою 1 розділу IV КАС України.

Керуючись ст.ст.10, 11, 71, 86, 159, 160, 163, 1712 КАС України, суд

п о с т а н о в и в :

Позов задовольнити повністю.

Постанову заступника начальника Волинської митниці ДФС Негріча Леоніда Миколайовича від 05.07.2017 року в справі про порушення митних правил №2153/20500/17 про притягнення ОСОБА_1 до відповідальності за ч.3 ст.470 МК України з накладенням стягнення у вигляді штрафу в розмірі 8500 гривень визнати протиправною і скасувати.

Повернути ОСОБА_1 зайво сплачений ним судовий збір в сумі 640(шістсот сорок) відповідно до квитанції ПАТ КБ «Приватбанк» №0.0.805515940.1 від 14.07.2017 року.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Львівського апеляційного адміністративного суду протягом 10 днів з дня отримання її копії через Любомльський районний суд.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Головуючий : суддя Чишій С.С.