Справа № 826/24554/15
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2017-11-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

07 листопада 2017 року 17 год. 36 хв. № 826/24554/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Добрянської Я.І., суддів Федорчука А.Б. , Кузьменка В.А., при секретарі судового засідання Корніюк А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом Громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_2

до Державної міграційної служби України

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,-

За участю:

Позивач: ОСОБА_2. (довідка про звернення за захистом в Україні № 008417);

представник Відповідача: Молодницька І.П., довіреність № 9-203/1-17 від 12.01.17;

На підставі частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України у судовому засіданні 07 листопада 2017 року проголошено вступну та резолютивну частини постанови. Виготовлення постанови у повному обсязі відкладено, про що повідомлено осіб, які брали участь у розгляді справи, з урахуванням вимог частини другої статті 167 Кодексу адміністративного судочинства України. Під час проголошення вступної та резолютивної частин постанови сторонам роз'яснено зміст судового рішення, порядок і строк його оскарження, а також порядок отримання повного тексту постанови, визначеного статтею 167 Кодексу адміністративного судочинства України,-

В С Т А Н О В И В :

Громадянин Республіки Білорусь ОСОБА_2 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Державної міграційної служби України, в якому просить суд :

- скасувати рішення (наказ) Державної міграційної служби України № 29-15 від 30.09.2015 року;

- задовольнити скаргу на повідомлення №126 від 12.06.2015 року Головного управління міграційної служби України в м. Києві.

Позивач в обґрунтування позовних вимог посилався на обставини, викладені в адміністративному позові, зокрема, зазначив про порушення, допущені Головним управлінням Державної міграційної служби у м. Києві при винесенні повідомлення №126 від 12.06.2015 року та порушення, допущенні Державною міграційною службою України під час винесення спірного рішення, щодо положень Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а також не прийняття до уваги факту побоювання позивача стати жертвою переслідування в країні походження, оскільки проти позивача було сфабриковано кримінальну справу, що є політичним замовленням. Разом з тим, у зв'язку з наявністю постанови Генеральної прокуратури України про екстрадицію ОСОБА_2 від 11.02.2015 року, у зв'язку з наявністю в Республіці Білорусь кримінального провадження, в рамках якого ОСОБА_2 притягується до кримінальної відповідальності відповідно до ч. 4 ст. 209 Кримінального кодексу Республіки Білорусь (санкція відповідає ч.4 ст. 190 Кримінального Кодексу України) у позивача існує ризик бути підданим нелюдському поводженню. Також позивач зазначив, що розгляд його скарги на повідомлення №126 від 12.06.2015 року, проводився без його участі та без надання позивачу адвоката, хоча він неодноразово звертався до органів Державної міграційної служби України, та не мав можливості збирати та подавати докази, якими б він міг підтвердити необхідність надання йому - ОСОБА_2 статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту. При цьому позивач вважає, що Державна міграційна служба України не вчинила всіх необхідних дій для детального встановлення причин та підстав оформлення позивачем документів для вирішення питання щодо визнання його в Україні біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту.

Позивач 7 раз заявляв клопотання про перенесення розгляду справи, у зв'язку з його участю в інших засіданнях, у зв'язку з участю його представника в інших засіданнях, не з'являвся до суду, хоча він не позбавлений права на особисту участь у засіданнях, відмовлявся від наданого йому захисника, чим, на думку суду, затягував розгляд даної адміністративної справи та неодноразово зловживав своїми процесуальними правами. З огляду на це, у останньому судовому засіданні від 07.11.2017 року суд відхилив клопотання позивача про відкладення розгляду справи, оскільки позивач був завчасно повідомлений про судове засідання та мав можливість забезпечити себе адвокатом. Позивач у судовому засіданні підтримав свої позовні вимоги у повному обсязі. Також у судовому засіданні 07.11.2017 року позивачем було заявлено клопотання щодо залучення у якості третьої особи Генеральної прокуратури України.

Колеггія суддів, порадившись, прийшла до висновку, що не існує підстав щодо залучення у якості третьої особи Генеральної Прокуратури України, оскільки участь третьої особи не вплине на розгляд справи по суті.

Представник відповідачів в письмових запереченнях на позов вказав, що при розгляді заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачем вивчено матеріали особової справи шукача притулку, дано оцінку та досліджено інформацію в країні його походження. На підставі вказаного та з урахуванням імперативних приписів ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" суб'єкт владних повноважень правомірно відмовив у визнанні громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки не встановлено умови, за яких такий статус надається.

У судовому засіданні представник відповідача заперечував проти позовних вимог та просив відмовити у їх задоволенні в повному обсязі з підстав, викладених у письмових запереченнях.

Також, представниом відповідача заявлялось клопотання про обєднання адміністративних позовів №826/24554/15 та №826/24381/15 в одне провадження, проте суд не вбачав достатніх підстав для задоволення даного клопотання, а тому у об'єднанні позовів №826/24554/15 та №826/24381/15 в одне провадження - відмовлено.

Розглянувши надані суду документи і матеріали, заслухавши пояснення сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що громадянин Республіки Білорусь ОСОБА_2 народився в Білорусії, в м. Гомель, за національністю - білорус, за віросповіданням - християнин. Республіку Білорусь залишив 01.10.2007 року, виїхавши легально (безвізовий режим) поїздом Мінськ - Київ з м. Гомель.

На території України позивач перебував нелегально з початку 2008 року - до моменту звернення за захистом в Україні.

19.03.2015 року громадянин Республіки Білорусь ОСОБА_2 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби у місті Києві із заявою про надання статусу особи, яка потребує додаткового захисту. На момент звернення із заявою до Управління у справах біженців позивач знаходився у Київському СІЗО №13.

За результатами розгляду даної заяви та вивченням матеріалів особової справи, 12.06.2015 року управлінням у справах біженців Головного управління Державної міграційної служби України у місті Києві складено висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Наказом Головного управління Державної міграційної служби України у місті Києві №383 від 12.06.2015 року відмовлено в оформленні документів гр. Республіки Білорусь ОСОБА_2 для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Повідомленням Головного управління Державної міграційної служби України у місті Києві №126 від 12.06.2015 року ОСОБА_2 було проінформовано про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у зв'язку з очевидною необґрунтованістю заяви, відсутністю побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

08.07.2015 року Позивачем було подано скаргу до Державної міграційної служби України на повідомлення №126 від 12.06.2015 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у якій він просив скасувати повідомлення №126 та наказ №383 від 12.06.2015 року, та повторно розглянути заяву про визнання його біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду скарги на рішення територіального органу ДМС та матеріалів особової справи громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_2, Державною міграційною службою України складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особо, яка потребує додаткового захисту від 24.09.2015 рок.

30.09.2015 року Державною Міграційною службою України прийнято рішення №29-15 про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", відсутні.

Позивач, вважаючи рішення №29-15 від 30.09.2015 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні протиправним, звернувся до суду з даним позовом.

Оцінивши надані сторонами докази та пояснення, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні,

Окружний адміністративний суд міста Києва вважає, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Нормативно-правовим актом, який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, є Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин).

У відповідності до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

При цьому, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань (пункт 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Згідно з частинами першою та другою статті 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в'їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У силу статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання (частина перша статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Приписами частин першої та другої статті 9 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Відповідно до частин одинадцятої та дванадцятої статті 9 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина п'ята статті 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду (частина друга статті 12 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення, підставою для відмови Позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, слугували висновки Відповідача про відсутність стосовно заявника умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Колегія суддів погоджується з таким висновком, виходячи з наступного.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно з пунктом 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27.04.2004 №8043/04, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Проте, заява Позивача зазначеним критеріям не відповідала, що і зумовило прийняття оскаржуваного рішення.

Так, громадянин Республіки Білорусь ОСОБА_2 під час звернення до Відповідача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зазначив, що в країні походження знаходиться під переслідуванням з політичних мотивів та проти нього сфальсифіковано кримінальну справу, як засіб впливу на його Батька ОСОБА_5, який обіймав посаду заступника директора ПО «Белорусьнефть». Позивач стверджував, що у разі його повернення на територію країни походження, йому загрожують катування, статті за фактом участі у Революції Гідності 2013 -2014 років, тероризм, фізична розправа.

З наданих Державною міграційною службою України матеріалів особової справи ОСОБА_2, судом встановлено, що в 2008 році Позивачу було пред'явлено обвинувачення в скоєнні злочинів, передбачених ч.3 ст. 209 Кримінального Кодексу Республіки Білорусь.

На момент звернення з заявою до територіального органу ДМС ОСОБА_2 перебував у СІЗО №13 м. Києва , у зв'язку із розшуком на території країни громадянської належності та листом Генеральної Прокуратури Республіки Білорусь від 08.01.2015 року щодо видачі ОСОБА_2 за вчинення злочину передбаченого ч.4 ст. 209 Кримінального Кодексу Республіки Білорусь.

Суд зазначає, що ОСОБА_2 ні у своїй заяві про надання статусу особи, яка потребує додаткового захисту, ні під час співбесіди (в матеріалах справи наявна копія протоколу співбесіди від 12.06.2015 року підписана Позивачем), не вказував про свої політичні погляди, через які він міг зазнаватися переслідувань у Республіці Білорусь. У анкеті від 12.06.2015 року ОСОБА_2 взагалі не вказав політичних, військових або громадських організацій, членом яких він був, посилаючись на побоювання за своє життя у зв'язку з прийнятою постановою про екстрадицію.

Відповідно до копій матеріалів справи Позивача, правоохоронні органи Республіки Білорусь проводять кримінальне переслідування відносно нього по декільком фактам заволодіння чужим майном.

З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що Позивач не бажає повертатись до Республіки Білорусь через побоювання відповідальності за вчинені ним дії, які визнані Кримінальним Кодексом Республіки Білорусь як протиправні, суспільно небезпечні та такі, що тягнуть за собою кримінальну відповідальність.

Зазначені причини неповернення ОСОБА_2 не є такими, що відносяться до конвенційних ознак, за якими особу може бути визнано біженцем або такою, що потребує додаткового захисту.

Відповідно до пункту 56, 59 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН переслідування слід відрізняти від покарань за порушення закону відповідно до правових норм. Особи, що рятуються від переслідування або покарання за такі злочини, як правило, не є біженцями.

Суд також звертає увагу на те, що у своєму запиті №25/1094-2014 від 08.01.2015 року Генеральна Прокуратура Республіки Білорусь засвідчує про відсутність намірів переслідування ОСОБА_2 за політичними поглядами, а також національною та релігійною належністю. Також запитуюча сторона надала дипломатичні запевнення у тому, що ОСОБА_2 не буде піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність поводженню або покаранню, Позивачу буде забезпечено право на справедливий судовий розгляд. Крім того, зазначено, що за злочин, інкримінований ОСОБА_2 не передбачено покарання у вигляді смертної кари.

Стосовно тверджень Позивача про те, що в разі повернення на Батьківщину йому будуть загрожувати тортури через участь у подіях на Майдані Незалежності у м. Київ в 2013 - 2014 роках, суд зазначає, що із заявою про отримання міжнародного захисту, у зв'язку з даними обставинами, ОСОБА_2 не звертався.

У позовній заяві ОСОБА_2 зазначив, що його участь у Революції Гідності можуть підтвердтти свідки, однак суд не вбачає підстав для виклику свідків, зважаючи на те, що ця обставина не вплине на вирішення спору по суті. Питання щодо надання статусу біженця позивачу пов'язане з наявністю кримінального провадження стосовно нього - ОСОБА_2 у Республіці Білорусь , а не його участі у подіях на Майдані Незалежності у 2013 - 2014 роках.

Колегія суддів звертає увагу на те, що Позивач, перебував на території України з жовтня 2007 року, проте із заявою про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту до органів Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві звернувся лише 19.03.2015 року, чим порушив вимоги ч.1 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», щодо необхідності протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як вбачається з матеріалів співбесід, Позивач зазначив, що не може повернутись до країни походження, оскільки його переслідують з політичних мотивів.

Також, під час співбесіди, оформленої протоколом від 12.06.2015 року, Позивачем було вказано, що кримінальна справа проти нього була сфабрикована і є політично вмотивованою, як засіб впливу на його батька ОСОБА_5, який обіймав посаду заступника директора ПО «Белорусьнефть».

Водночас колегія суддів зазначає, що Позивачем не було надано жодних доказів на підтвердження даного факту, стосовно його батька ОСОБА_5, тому факт фабрикування кримінальної справи по відношенню до Позивача через роботу його батька є недоведеним, а тому суд не приймає до уваги дане твердження.

У Позивача взагалі відсутні документальні підтвердження того, що останній підпав під будь-яке насилля чи переслідування у власній країні.

Окрім зазначеного, суд наголошує, що Позивач не зазначає про переслідування на території країни походження за ознаками раси, національності, віросповідання чи належності до певної соціальної групи.

Вказане дає підстави зробити висновок, що громадянин Республіки Білорусь ОСОБА_2 не підпадає під визначення особи, яка потребує додаткового захисту, яке визначене в Конвенції про статус біженців 1951 року та в Протоколі щодо статусу біженців 1967 року, де чітко передбачено, що особа повинна потребувати захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

З огляду на встановлені по справі обставини, суд погоджується з позицією Відповідача про недоведеність того факту, що перебування Позивача у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю з підстав переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, оскільки позивачем не було надано відомостей про його утиски в країні походження та доказів на підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування, не доведено існування реальних умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частиною 3 статті 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Враховуючи встановлені по справі обставини та перелічені правові норми, суд дійшов висновку про правомірність оскаржуваного Позивачем рішення Державної міграційної служби України від 30.09.2015 року № 29-15 про відмову у визнанні громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та відсутність обґрунтованих і законних підстав для його скасування.

З урахуванням наведеного вище, позовні вимоги про задоволення скарги на повідомлення №126 від 12.06.2015 року Головного управління міграційної служби України в м. Києві. є похідними та задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Частиною 1 ст. 9 КАС України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: 1) суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; 2) суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

В силу ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст. ст. 69-71, 160-165, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

1.У задоволенні клопотання щодо залучення в якості третьої особи Генеральної Прокуратури України - відмовити.

2. У задоволенні позову відмовити .

Постанова набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими ст.ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Головуючий Суддя Я.І. Добрянська

Судді А.Б. Федорчук

В.А. Кузьменко Повний текст постанови виготовлено 13.11.2017 року.