Справа № 727/7859/17
Суддя: Літвінова О. Г.
Дата ухвалення: 2017-10-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 727/7859/17
Провадження № 2-а/727/331/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2017 року Шевченківський районний суд м.Чернівці в складі:

Головуючого судді Літвінової О.Г.

при секретарі Чорней І.А.

розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління пенсійного фонду України в Чернівецькій області про визнання протиправними дій щодо відмови у здійсненні перерахунку та зобовязання здійснити перерахунок грошового утримання,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області про визнання протиправними дій щодо відмови у здійсненні перерахунку та зобовязання здійснити перерахунок грошового утримання.

Позов мотивовано тим, що Рішенням XII сесії Чернівецької обласної ради народних депутатів від 26 січня 1993 року ОСОБА_1 було обрано народним суддею Ленінського районного суду м. Чернівці, а постановою Верховної Ради України від 23 грудня 2004 року № 2295-IV обрано суддею Шевченківського районного суду м. Чернівці безстроково. На цій посаді позивач працювала до 22 вересня 2016 року і постановою Верховної Ради України від 22 вересня 2016 року № 1600-УІІІ звільнена з посади судді у зв'язку з поданням заяви про відставку. Наказом № 54-к від 05 жовтня 2016 року відрахована з штату Шевченківського районного суду м. Чернівців з 05 жовтня 2016 року у зв'язку з виходом у відставку.

06 жовтня 2016 року позивач звернулась до відповідача з заявою про призначення довічного грошового утримання у зв'язку з виходом у відставку, надавши для цього необхідні документи, ОСОБА_1 здійснено перевід з пенсії за віком на довічне грошове утримання згідно Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VІ та призначено виплату щомісячного довічного грошового утримання у розмірі 86% заробітку судді, враховуючи тільки відпрацьовані 23 роки 8 місяців 11 днів на посаді судді. Загальний стаж роботи з 02 листопада 1970 року на час виходу у відставку становив 45 років 8 місяців 20 днів, з яких три роки десять місяців навчання за денною формою у Харківському юридичному інституті, однак відповідачем половина цього строку не була зарахована в стаж роботи на посаді судді, у зв'язку з чим незаконно зменшено розмір довічного грошового утримання.

13 липня 2017 року позивач звернулась до відповідача із заявою про перерахунок розміру довічного грошового утримання, в якій просила зарахувати до стажу роботи, який дає право на щомісячне довічне грошове утримання, половину строку навчання за денною формою у Харківському юридичному інституті, що становить один рік одинадцять місяців, і визначити довічне грошове утримання в розмірі 90% заробітку судді.

Відповідач відмовив в проведенні такого перерахунку посилаючись на те, що статтею 137 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-УІ затверджено вичерпний перелік посад, які зараховуються до стажу роботи на посаді судді, де не передбачено половину строку навчання за денною формою у вищому юридичному навчальному закладі, а також зазначена ОСОБА_1 постанова Кабінету Міністрів України втратила чинність, про що надав відповідь 20 липня 2017 року № 228/К-11.

Вважає, що відповідач, відмовляючи у проведенні перерахунку розміру довічного грошового утримання, діяв не на підставі та не у спосіб, передбачений Законом України «Про судоустрій і статус суддів», його дії є неправомірними, такими що порушують конституційні права позивача, які підлягають захисту судом.

На час обрання ОСОБА_1 суддею Ленінського районного народного суду м. Чернівці 26 січня 1993 року та до набрання чинності Законом № 2453-УІ статус суддів визначався Законом України «Про статус суддів» від 15 грудня 1992 року № 2862-ХІІ, відповідно до ч. 1 СТ.43 якого кожен суддя за умови, що він працював на посаді судді не менше 20 років, має право на відставку, тобто на звільнення його від виконання обов'язків за власним бажанням або у зв'язку з закінченням строку повноважень.

Позивач навчалась за денною формою в Харківському юридичному інституті з 01 вересня 1973 року по 01 липня 1977 року, тобто три роки десять місяців, половина цього строку становить один рік одинадцять місяців.

Закон України «Про статус суддів» від 15 грудня 1992 року втратив чинність у зв'язку з прийняттям нового Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VІ, однак пунктом 11 Перехідних положень цього Закону визначено, що судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, яке діяло на день набрання чинності цим Законом.

Зазначені норми закону були застосовані відносно позивач ОСОБА_2 управлінням Державної судової адміністрації України в Чернівецькій області, коли з 26 лютого 2011 року позивачу було призначено щомісячне грошове утримання як працюючому судді, яке виплачувалось до 31 грудня 2011 року, для цього був врахований стаж роботи 20 років, з яких: на посаді судді 18 років 1 місяць та половина терміну навчання у вищому юридичному закладі 1 рік 11 місяців (довідка ТУ ДСА в Чернівецькій області № 21 від 04 серпня 2017 року та копія листа ДСА України від 18 лютого 2011 року № 11-1090/11).

Враховуючи викладене, вважає безпідставним посилання відповідача у відповіді на заяву від 20 липня 2017 року про те, що постанова Кабінету Міністрів України від 03 вересня 2005 року № 865 «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів» (із змінами згідно постанови від 11 серпня 2008 року № 545) втратила чинність згідно постанови Кабінету Міністрів України від 01 грудня 2010 року № 1097 «Про внесення змін до актів Кабінету Міністрів України з питань діяльності судів та визнання такими, що втратили чинність деяких актів Кабінету Міністрів України» і тому немає законних підстав для її застосування в даний час.

Оскільки ОСОБА_1 звільнена з посади судді у відставку на підставі Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VІ, стаж роботи на цій посаді повинен визначатись відповідно до ст.43 Закону України «Про статус суддів» від 15 грудня 1992 року, тобто до відпрацьованих 23 років 8 місяців 11 днів на посаді судді Шевченківського районного суду м. Чернівці повинно бути ще зараховано 1 рік 11 місяців навчання в Харківському юридичному інституті і стаж роботи для визначення розміру довічного грошового утримання становить 25 років 7 місяців 11 днів, а розмір довічного грошового утримання повинен бути 90% заробітку судді без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання.

Відповідачем при нарахуванні позивачу довічного грошового утримання стаж роботи взятий тільки 23 роки 8 місяців 11 днів на посаді судді без врахування половини строку навчання в Харківському юридичному інституті, у зв'язку з чим розмір довічного грошового утримання визначений невірно, замість 90% заробітку всього 86%, що є незаконним та порушує права позивача.

Відповідач, відмовляючи у проведенні перерахунку розміру довічного грошового утримання з урахуванням половини періоду навчання в юридичному інституті діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачений Законом України «Про судоустрій і статус суддів», його дії є протиправними.

Просить визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області щодо відмови у здійсненні перерахунку розміру щомісячного довічного грошового утримання ОСОБА_1 як судді у відставці із зарахуванням до стажу роботи на посаді судді половини строку навчання за денною формою в Харківському юридичному інституті.

Зобов'язати Головне управління пенсійного фонду України в Чернівецькій області зарахувати до стажу роботи, що дає ОСОБА_1 право на щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці, половину строку навчання за денною формою в Харківському юридичному інституті, що становить один рік одинадцять місяців, провести перерахунок, нарахувати та виплатити щомісячне довічне грошове утримання в розмірі 90% заробітку судді без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання.

Зобов'язати Головне управління пенсійного фонду України в Чернівецькій області здійснити перерахунок ОСОБА_1 розмір довічного грошового утримання і визначити його в розмірі 90% заробітку судді без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання з врахуванням стажу роботи на посаді судді 25 років 7 місяців та виплачувати довічне грошове утримання в цьому розмірі.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області на користь позивача понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 640 гривень.

Позивач в судове засідання не з'явилась, надала суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити.

В запереченнях на адміністративний позов, наданих представником відповідача, зазначено, що Головне управління пенсійного фонду України в Чернівецькій області відмовляючи позивачу в зарахуванні до стажу роботи судді половини строку навчання за денною формою суперечить чинному законодавству, а саме положенням Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 02.06.2016 року. Крім того, в запереченнях зазначено, що постанова Кабунету Міністрів України «Про оплату праці та щомісячне довічне грошове утримання суддів» № 865 від 03.09.2005 р., на яку як на підставу позову посилається позивач, втратила чинність на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 01.12.2010 року №1097 «Про внесення змін до актів Кабінету Міністрів України з питань діяльності судів та визнання такими що втратили чинність, деяких актів Кабінету Міністрів України». Представник відповідача просила відмовити в задоволенні адміністративного позову.

Згідно ч. 122 ч.4 КАС України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалалми.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази та письмові заперечення, суд дійшов висновку про задоволення позову, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 2статті 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частинами 1,2 статті 8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з питань захисту прав людини.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову з наступних підстав.

06 жовтня 2016 року позивач звернулась до відповідача з заявою про призначення довічного грошового утримання у зв'язку з виходом у відставку, надавши для цього необхідні документи, ОСОБА_1 здійснено перевід з пенсії за віком на довічне грошове утримання згідно Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VІ та призначено виплату щомісячного довічного грошового утримання у розмірі 86% заробітку судді, враховуючи тільки відпрацьовані 23 роки 8 місяців 11 днів на посаді судді. Загальний стаж роботи з 02 листопада 1970 року на час виходу у відставку становив 45 років 8 місяців 20 днів, з яких три роки десять місяців навчання за денною формою у Харківському юридичному інституті, однак відповідачем половина цього строку не була зарахована в стаж роботи на посаді судді, у зв'язку з чим незаконно зменшено розмір довічного грошового утримання.

Рішенням XII сесії Чернівецької обласної ради народних депутатів від 26 січня 1993 року ОСОБА_1 було обрано народним суддею Ленінського районного суду м. Чернівці, а постановою Верховної Ради України від 23 грудня 2004 року № 2295-IV обрано суддею Шевченківського районного суду м. Чернівці безстроково. На цій посаді позивач працювала до 22 вересня 2016 року і постановою Верховної Ради України від 22 вересня 2016 року № 1600-УІІІ звільнена з посади судді у зв'язку з поданням заяви про відставку. Наказом № 54-к від 05 жовтня 2016 року відрахована з штату Шевченківського районного суду м. Чернівців з 05 жовтня 2016 року у зв'язку з виходом у відставку.

13 липня 2017 року позивач звернулась до відповідача із заявою про перерахунок розміру довічного грошового утримання, в якій просила зарахувати до стажу роботи, який дає право на щомісячне довічне грошове утримання, половину строку навчання за денною формою у Харківському юридичному інституті, що становить один рік одинадцять місяців, і визначити довічне грошове утримання в розмірі 90% заробітку судді.

Відповідач відмовив в проведенні такого перерахунку посилаючись на те, що статтею 137 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-УІ затверджено вичерпний перелік посад, які зараховуються до стажу роботи на посаді судді, де не передбачено половину строку навчання за денною формою у вищому юридичному навчальному закладі, а також зазначена ОСОБА_1 постанова Кабінету Міністрів України втратила чинність, про що надав відповідь 20 липня 2017 року № 228/К-11.

Відповідач, відмовляючи у проведенні перерахунку розміру довічного грошового утримання, діяв не на підставі та не у спосіб, передбачений Законом України «Про судоустрій і статус суддів», його дії є неправомірними, такими що порушують конституційні права позивача, які підлягають захисту судом.

Статтею 126 Конституції України передбачено що незалежність і недоторканність суддів гарантуються Конституцією і законами України.

Крім того, в ч. 3ст. 11 Закону України від 1992 року «Про статус суддів», було зазначено, що гарантії незалежності судді, включаючи заходи його правового захисту, матеріального і соціального забезпечення, передбачені цим Законом, поширюються на всіх суддів України і не можуть бути скасовані чи знижені іншими нормативними актами України і Автономної Республіки Крим.

Офіційне тлумачення положення частини третьої статті 11 Закону міститься в Рішенні Конституційного Суду N 8-рп/2005 від 11.10.2005, в п.8 якого зазначено, що частиною третьою статті 11 Закону України «Про статус суддів»передбачено, що гарантії незалежності суддів, включаючи заходи їх правового захисту, матеріального і соціального забезпечення, поширюються на всіх суддів України і не можуть бути скасовані чи знижені іншими нормативними актами України і Автономної Республіки Крим. Це положення кореспондується з частиною восьмою статті 14 Закону України «Про судоустрій України», згідно з якою при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу передбачених законом гарантій самостійності судів, незалежності та правової захищеності суддів.

Зазначені положення узгоджуються з вимогами міжнародних актів про незалежність суддів і спрямовані на забезпечення стабільності досягнутого рівня гарантій незалежності суддів, які є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. За своїм конституційним змістом вони встановлюють принцип заборони скасування чи зниження досягнутого рівня змісту та обсягу гарантій незалежності суддів. Тому положення частини третьої статті 11 Закону України "Про статус суддів необхідно розглядати у контексті статті 126 Конституції України і в сув'язі з частиною восьмою статті 14 Закону України "Про судоустрій України".

Конституційний Суд України, розглядаючи справу щодо незалежності суддів, у Рішенні від 1 грудня 2004 року N 19-рп/2004 зазначив, що незалежність суддів є невід'ємною складовою їхнього статусу, конституційним принципом організації та функціонування судів і професійної діяльності суддів. Визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів як необхідні умови здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом мають бути реально забезпечені. Не допускається зниження рівня гарантій незалежності і недоторканності суддів у разі прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів.

Будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя і права громадян на захист прав і свобод незалежним судом.

Також Конституційний Суд України у своєму рішенні від 14.12.2011 р. № 18-рп/2011 офіційно розтлумачив поняття «щомісячне довічне грошове утримання», зокрема таке поняття означає неоподатковану грошову виплату як судді, який, маючи право на відставку продовжує працювати на посаді судді і одержує її з Державного бюджету України у вигляді щомісячного грошового утримання, так і судді у відставці, який одержує її з Пенсійного Фонду.

Згідно з пунктом 11 Перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом.

Згідно з ч. 4ст. 43 Закону України від 15.12.1992р.№ 2862-ХІІ «Про статус суддів»(в редакції на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що судді у відставці, які мають стаж роботи на посаді судді не менш 20 років, виплачується за його виборам пенсія або звільнене від сплати податку щомісячне довічне грошове утримання у розмірі 80% заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді. За кожний повний рік роботи понад 20 років на посаді судді розмір щомісячного довічного утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більш ніж 90% заробітку судді.

Суд зазначає, що законодавством, чинним на момент виникнення спірних правовідносин, було передбачено можливість включення до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та календарний період проходження строкової військової служби.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.06.2008 № 54 було доповнено постанову Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 № 865 абзацом другим пункту 3-1, згідно якого до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та календарний період проходження строкової військової служби.

Зазначену позицію також висловлено у роз'ясненні Конституційного Суду України у Рішенні N 8-рп/2005.

Таким чином, зважаючи на те, що ОСОБА_1 звільнена з посади судді у відставку на підставі Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VІ, стаж роботи на цій посаді повинен визначатись відповідно до ст.43 Закону України «Про статус суддів» від 15 грудня 1992 року, тобто до відпрацьованих 23 років 8 місяців 11 днів на посаді судді Шевченківського районного суду м. Чернівці повинно бути ще зараховано 1 рік 11 місяців навчання в Харківському юридичному інституті і стаж роботи для визначення розміру довічного грошового утримання становить 25 років 7 місяців 11 днів, а розмір довічного грошового утримання повинен бути 90% заробітку судді без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання.

Та обставина, на яку посилається відповідач, мотивуючи відмову у зарахуванні до стажу судді, половини строку навчання за денною формою, зокрема, що постанова Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 р. №865 втратила чинність на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 01.12.2010р. № 1097(набрала чинності з 01.01.2011 р.), не має юридичного значення у вирішенні спору з правовідносин у даній конкретній справі.

Рішенням Конституційного Суду України від 08.06.2016 р. №1-8/2016 визнано такими, що не відповідають Конституції України(є неконституційними) положення, в тому числі й частини 3 статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010р. № 2453- VI у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015р. № 213-VІІІ.

Також, Рішенням Конституційного Суду України від 08.06.2016р. № 1-8/2016 вказано порядок виконання рішення в цій частині окрема: частина третя статті 141 «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010р. № 245З-VI у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 р. № 213-VIII, яка суперечить Конституції України, не підлягає застосуванню як така, що втратила чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення. Натомість застосуванню підлягає частина третя статті 141 Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 р. № 2453-УІдо внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015р.№ 213-ШІ, тобто у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015року № 192-VIII, а саме: «Щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не може бути більшим, ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання. У разі зміни грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання».

Таким чином, позивач, відставку якого прийняв вищий законодавчий орган України, відповідно до вимог Закону України «Про судоустрій і статус суддів від 07.07.2010року №2453-У1», ст.ст.126,131 Конституції України, має право на призначення їй довічного грошового утримання в розмірі 90% суддівської винагороди.

Суд вважає, що відповідач порушив права позивача, гарантовані Конституцією України на пенсійне забезпечення та достатній рівень життя. Дані дії відповідача суд вважає протиправними, такими що порушують права позивача, закріплені у ст.17,22 Конституції України.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав права громадян на достатній життєвий рівень і сформулював правову позицію, згідно якої, Конституцією України та законами України відокремлюються певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, яким пенсія призначена за спеціальними законами, в тому числі і Законом України «Про судоустрій і статус суддів».

Звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів не допускається.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України. Згідноп.1 ч. 3ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють:чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України. Суд вирішує справи на підставі Конституції, яка є нормою прямої дії, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною радою України.

На підставі вищевикладеного, з'ясувавши всі фактичні обставини повно і всебічно, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача,об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, урахувавши положення Пленуму Верховного суду України №9 від 01.11.1996 року" Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають повному задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст. 94 КАС України судові витрати понесені позивачем підлягають обов'язковому стягненню органами Державної казначейської служби України із Державного бюджету України шляхом їх безспірного списання із рахунка суб'єкта владних повноважень Головного управління пенсійного фонду України в Чернівецькій області.

На підставі викладеного, згідно ст.8,19,22,64,126,131 Конституції України, Закону України «Про судоустрій і статус судів» від 07.07.2010 року №2453- VI, керуючись ст. ст. 1-4,6-9,18,71,72,94, 122, 159-163 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області щодо відмови у здійсненні перерахунку розміру щомісячного довічного грошового утримання ОСОБА_1 як судді у відставці із зарахуванням до стажу роботи на посаді судді половини строку навчання за денною формою в Харківському юридичному інституті.

Зобов'язати Головне управління пенсійного фонду України в Чернівецькій області зарахувати до стажу роботи, що дає ОСОБА_1 право на щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці, половину строку навчання за денною формою в Харківському юридичному інституті, що становить один рік одинадцять місяців, провести перерахунок, нарахувати та виплатити щомісячне довічне грошове утримання в розмірі 90% заробітку судді без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання.

Зобов'язати Головне управління пенсійного фонду України в Чернівецькій області здійснити перерахунок ОСОБА_1 розмір довічного грошового утримання і визначити його в розмірі 90% заробітку судді без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання з врахуванням стажу роботи на посаді судді 25 років 7 місяців та виплачувати довічне грошове утримання в цьому розмірі.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 640 гривень.

На постанову суду може бути подана апеляційна скарга до Вінницького апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів після її проголошення через Шевченківський районний суд м. Чернівці. У разі застосування судом ч.3 ст.160 КАС України, а також прийняття постанови в письмовому провадженні апеляційна скарга може бути подана протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя: Літвінова О.Г.