Справа № 813/3996/16
Суддя: Мікула Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2017-11-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2017 рокуЛьвів№ 876/8174/17

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді - Мікули О.І.,

суддів - Курильця А.Р., Ніколіна В.В.,

з участю секретаря судового засідання - Смидюк Х.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові в залі суду апеляційну скаргу заступника прокурора Львівської області на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 26 червня 2017 року про закриття провадження у справі за позовом керівника Львівської місцевої прокуратури №2 до Державної архітектурно-будівельної інспекції України, треті особи, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_1, ОСОБА_2 про скасування декларації про готовність об'єкта до експлуатації, -

в с т а н о в и в :

Керівник Львівської місцевої прокуратури №2 звернувся в суд з позовом до відповідача - Державної архітектурно-будівельної інспекції України, третіх осіб, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_1, ОСОБА_3, у якому просив скасувати декларацію про готовність об'єкта до експлуатації "Будівництво багатоповерхового житлового будинку по АДРЕСА_1", що зареєстрована Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області за №ЛВ 56 від 10 липня 2015 року.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 26 червня 2017 року провадження у справі закрито на підставі п.1 ч.1 ст.157 КАС України.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, заступник прокурора Львівської області оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржувана постанова прийнята з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм процесуального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки тому факту, що у спірних правовідносинах спір про право цивільне відсутній, оскільки заявлено позовну вимогу про скасування декларації про готовність об'єкта до експлуатації, що не має наслідком скасування права власності, а відповідачами є не фізичні особи, а Державна архітектурно-будівельна інспекція України. Крім того, апелянт звертає увагу на те, що відповідно до інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що наявні у матеріалах справи, встановлено, що право власності на 39 квартир, гаражі під літ. II, III, IV, VIII, X, XI, XII, XIII, кладові під літ. V, VI, XV, XIV, первинно зареєстровано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2, і як підстава виникнення права власності вказано ухвалу Залізничного районного суду м. Львова у справі №462/4104/14-ц від 15 травня 2015 року. Таким чином, враховуючи те, що оскаржувана декларація про готовність об'єкта до експлуатації не була підставою виникнення права власності, твердження суду про те, що факти порушення інтересів держави при реєстрації декларації про готовність об'єкта до експлуатації повинні оцінюватись при оспорюванні правомірності набуття особами права власності на такі об'єкти нерухомості в порядку цивільної юрисдикції, є безпідставними та необгрунтованими. Просить скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу для продовження розгляду в суд першої інстанції.

Представник позивача (апелянта) - Цинайко Н.І. у судовому засіданні підтримала доводи, викладені в апеляційній скарзі, вважає висновки суду першої інстанції неправильними та необґрунтованими. Просила скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу для продовження розгляду в суд першої інстанції.

Представник третьої особи ОСОБА_1 - ОСОБА_5 у судовому засіданні не погодився з доводами апеляційної скарги і вважає, що вони не спростовують висновків суду першої інстанції, який ухвалив законне та обґрунтоване рішення, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду - без змін.

Представник відповідача та третя особа - ОСОБА_2 у судове засідання не прибули, про дату, час і місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином, тому суд вважає можливим проведення розгляду справи в їх відсутності за наявними у справі матеріалами, та на основі наявних у ній доказів.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача (апелянта) та представника третьої особи, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без змін з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 10 травня 2015 року Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області зареєстрував декларацію № ЛВ 56 про готовність до експлуатації об'єкта: "Будівництво багатоповерхового житлового будинку по АДРЕСА_1» за ОСОБА_1, ОСОБА_2

Вказаний об'єкт введено в експлуатацію та зареєстровано право власності за ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Судом встановлено, що 39 квартир, а також вбудовані нежитлові приміщення (гаражі, кладові) у будинку АДРЕСА_1 відчужені на користь третіх осіб, право власності на нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку, що підтверджується копією інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо об'єкта нерухомого майна № 85420861 від 20 квітня 2017 року.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що обраний прокурором спосіб захисту не призведе до захисту порушених, на його думку, інтересів держави, оскільки дії відповідача по реєстрації декларації про готовність об'єкта до експлуатації вичерпали свою дію після реалізації, право власності на об'єкти нерухомості перейшли до фізичних осіб, і відповідно доводи позивача щодо зазначених порушень, допущених відповідачем, повинні оцінюватися при оспорюванні правомірності набуття особами права власності на такі об'єкти нерухомості в порядку цивільної юрисдикції, оскільки виникає спір про право цивільне.

Даючи правову оцінку такому висновку суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

П.1 ч.1 ст.3 КАС України передбачає, що справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно з п.1 ч.2 ст.17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії).

З матеріалів справи вбачається, що підставою для звернення до суду з заявленими позовними вимогами в обраний позивачем спосіб є правомірність прийняття декларації про готовність об'єкта до експлуатації, тобто ненормативного акту, що застосовується одноразово і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів.

Судом встановлено, що квартири та нежитлові приміщення у цьому будинку відчужені фізичним особам, право власності таких осіб на об'єкти нерухомого майна належним чином зареєстроване, що підтверджується довідкою з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Таким чином, з переходом права власності до інших осіб, спір виходить за межі адміністративної юрисдикції, оскільки впливає на цивільні права власників таких об'єктів.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що обраний прокурором спосіб захисту не призведе до захисту порушених, на його думку, інтересів держави, оскільки дії відповідача по реєстрації декларації про готовність об'єкта до експлуатації вичерпали свою дію після реалізації, право власності на об'єкти нерухомості перейшли до фізичних осіб, і відповідно доводи позивача щодо зазначених порушень, допущених відповідачем, повинні оцінюватися при оспорюванні правомірності набуття особами права власності на такі об'єкти нерухомості в порядку цивільної юрисдикції, оскільки виникає спір про право цивільне.

Додатково колегія суддів зазначає, що такий спосіб захисту порушеного права, як визнання протиправним акта суб'єкта владних повноважень, не є універсальним і його застосування можливе у двох випадках: коли може бути відновлено те становище, яке існувало до видання акта, або коли за відсутності цієї можливості вимога про визнання незаконним акта суб'єкта владних повноважень поєднана з вимогою про відшкодування майнової та моральної шкоди. Спори зазначеної категорії належать до адміністративної юрисдикції.

Оскільки відновлення того становища, яке існувало до здійснення реєстрації декларації про готовність об'єкта до експлуатації, в обраний позивачем спосіб є неможливим, то вказана справа не підлягає розгляду судом адміністративної юрисдикції.

Така правова позиція узгоджується з практикою Верховного Суду України (постанову Судової палати в адміністративних справах і Судової палати у господарських справах Верховного Суду України від 06 жовтня 2015 року у справі № 21-1306а15), та відповідно до ч. 1 ст.244-2 КАС України є обов'язковою для застосування.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - Суд) від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви №№ 29458/04, 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» [див. рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria), заява № 7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. <…> фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, «встановленим законом», національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Враховуючи усі вищенаведені обставини, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції при винесені оскаржуваної ухвали правильно дано правову оцінку обставинам справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відповідно до ч.1 ст. 200 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 199, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу заступника прокурора Львівської області залишити без задоволення, а ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 26 червня 2017 року про закриття провадження у справі № 813/3996/16 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий О.І. Мікула

Судді: А.Р. Курилець

В.В. Ніколін

Повний текст ухвали виготовлено 09 листопада 2017 року.