Справа № 640/8721/17
Суддя: Григоров А.М.
Дата ухвалення: 2017-11-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2017 р. Справа № 640/8721/17
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Григорова А.М.

Суддів: Тацій Л.В. , Подобайло З.Г.

за участю секретаря судового засідання Гришко Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського районного суду м. Харкова від 04.07.2017р. по справі № 640/8721/17

за позовом ОСОБА_1

до Інспектора Управління патрульної поліції у м. Харкові Департаменту патрульної поліції Леонтенко Володимира Сергійовича

про скасування постанови,

ВСТАНОВИЛА:

08.06.2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить: скасувати постанову у справі про адміністративне правопорушення серії БР2 №679819 від 29.05.2017 року про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП, а справу закрити за відсутністю складу правопорушення.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 08.06.2017 року о 11:00 год. він, керуючи автомобілем НОМЕР_1, у м. Харкові на перехресті пр. Науки та вул. Дерев'янко зі смуги, що дозволяє рух тільки ліворуч вимушено здійснив рух прямо, оскільки в середньому ряду досить агресивно рухався автомобіль сріблястого кольору, а за ним патрульний автомобіль із увімкненими синіми маячками. Тому, враховуючи дорожню обстановку, з метою уникнення ДТП, позивач вимушений був зайняти лівий ряд при червоному світлі світлофора, після чого позивач був зупинений екіпажем патрульної поліції та відносно нього винесено постанову у справі про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 122 КУпАП. Оскільки ОСОБА_1 із постановою не погоджується, оскільки вважає, що вона винесена формально, без належного дослідження усіх обставин справи. Крім того, він, як пенсіонер, не має змоги сплатити суму штрафу у розмірі 255 грн.

Постановою Київського районного суду м. Харкова від 04.07.2017 р. в задоволенні позову ОСОБА_1 до інспектора Управління патрульної поліції у м. Харкові Департаменту патрульної поліції Леонтенка Володимира Сергійовича про скасування постанови - відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, в якій зазначає, що постанова суду першої інстанції не відповідає закону, матеріалам та обставинам . Вказує, що звернувшись до суду з адміністративним позовом ним було наголошено на тому, що позивач неодноразово звертався до патрульної поліції Харкова (вул. Шевченка, 315-А)про додаткове вивчення обставин події (заява П-793 від 02.06.2017 р.), а також 07.06.2017 р. на телефон гарячої лінії МВС України з метою вивчення відео з патрульної машини, на якому повинно бути очевидне пояснення про те, що з метою запобігання створення більш важких наслідків на дорозі, передбачених ч.4, ст.122 КпАП України, вимушено і виключно для усунення небезпеки, згідно зі ст. 18 КпАП України («Крайня необхідність») зайняв лівий ряд на дорозі, що в свою чергу не спричинило жодних негативних наслідків для суб'єктів руху. З урахуванням небажання співробітників патрульної поліції долучати громадянина України до змагального процесу по справі, відвертого ігнорування у вирішенні питання по суті, всебічного дослідження відеозапису, я був змушений звернутися до судової влади. Проте, зазначає, що у суді Київського району Харкова де 04.07.2017 р. слухався адміністративний позов, відео патрульної поліції також не фігурувало, тому що не було вилучено суддею Сенаторовим В.М. для розгляду в ході слухання. Вказує, що на слуханні були відсутні співробітники поліції ( без якихось пояснень своєї не явки до суду). Вказує, що також в ході слухання 04.07.2017 р. адміністративного позову він тричі звертав увагу судді про невиконання патрульним поліції вимог ст. 283 КпАП України, що в свою чергу згідно з рішенням Конституційного Суду України від 20.05.2015 р. за №5-рп/2015 у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо офіційного тлумачення частини першої статті 276 Кодексу України про адміністративні правопорушення, враховуючи яке постанова поліцейського повинна бути скасована. Посилається на те, що суддею першої інстанції не враховано рішення КС України від 26.05.2015 р., тоді як ним прямо розтлумачено про порушення законодавства поліцейським, який виносить постанову на вулиці за місцем зупинки та приймає рішення стосовно санкцій (ігноруючи ст.1 КпАП України, в якій зазначено що «завданням цього закону є охорона прав і свобод громадян»). На підставі вищевикладеного просить оскаржувану постанову скасувати, а справу про адміністративне правопорушення щодо мене закрити за правопорушення, передбачене ч.1 ст. 122 КпАП України відсутністю в моїх діях складу.

Апеляційна скарга розглядається відповідно до ч. 1 ст. 41 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, пояснення відповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги щодо дотримання правильності застосування судом норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів, враховуючи межі апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційна скарга згідно положень п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 202 Кодексу адміністративного судочинства України (далі по тексту - КАС України) підлягає задоволенню.

Згідно ч. 1 ст. 195 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги в разі встановлення під час апеляційного провадження порушень, допущених судом першої інстанції, які призвели до неправильного вирішення справи.

Судом установлено, що відповідно до постанови у справі про адміністративне правопорушення серії БР2 №679819 від 29.05.2017 року ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП та накладено стягнення у виді штрафу у розмірі 255 грн.

У зазначеній постанові про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення серії БР2 №679819 від 29.05.2017 року вказується, що 08.06.2017 року о 11:00 год. ОСОБА_1, керуючи автомобілем НОМЕР_1, у м. Харкові на перехресті пр. Науки та вул. Дерев'янко, на дорозі, де встановленодорожній знак 5.16 "Напрям руху по смугах" зі смуги, що дозволяє рух тільки ліворуч здійснив рух прямо, чим порушив вимоги п. 8.4 ПДР України, за що передбачена відповідальність ч. 1ст. 122 КУпАП.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивач фактично не заперечує у своїх діях складу правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП, проте зазначає, що при винесенні оскаржуваної постанови уповноваженою особою не було з'ясовано усі обставини справи, проте, всупереч ч. 1 ст. 71 КАС України позивачем не надано суду доказів на підтвердження своїх доводів. У зв'язку з цим, суд першої інстанції прийшов до висновку про підтвердження наявності у діях позивача події та складу правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП, на підставі чого позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Колегія суддів зазначає, що порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України «Про дорожній рух» від 30 червня 1993 року № 3353 (далі по тексту - Закон № 3353), встановлюють Правила дорожнього руху України, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (із змінами та доповненнями).

Пунктами 1.3, 1.9 ПДР України визначено, що учасники дорожнього руху зобов'язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил і особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Під час виконання своїх завдань поліція діє виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України та забезпечує дотримання прав і свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, і сприяє їх реалізації (ч. 1 ст. 7, ч. 1 ст. 8 Закону № 580-VIII).

Поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням ПДР України його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі (п. 11 ч. 1 ст. 23 Закону № 580-VIII).

Відповідно норм Закону № 580-VIII, поліція в межах своєї компетенції з метою охорони прав і свобод людини, загрозам публічній безпеці і порядку або припинення їх порушення застосовує превентивні заходи.

Відповідно до підпункту «а» пункту 2.4 ПДР України (в редакції, що діяла на момент винесення Постанови), на вимогу працівника міліції водій механічного транспортного засобу повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також повинен мати при собі і пред'явити для перевірки посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, реєстраційний документ на транспортний засіб, а також поліс (сертифікат) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відповідальність за порушення вимог цього пункту Правил передбачена ч. 1 ст. 126 КУпАП і тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п'яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Органом, уповноваженим розглядати справу про адміністративні правопорушення, передбачені ч. 2 ст. 122 КУпАП, ч. 1 ст. 126 КУпАП, є посадова особа Національної поліції України в межах наданих їм повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України (ст. 217, ч. 1 ст. 222 КУпАП, ч. 1 ст. 8 Закону України «Про Національну поліцію»).

Наказом МВС України від 07 листопада 2015 року № 1395, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України від 10 листопада 2015 року за № 1408/27853, затверджена Інструкція з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі (далі Інструкція), яка визначає процедуру оформлення поліцейськими підрозділів патрульної поліції матеріалів про адміністративні правопорушення.

Зазначеною Інструкцією передбачено, що у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, зокрема за ч. 2 ст. 122 КУпАП, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складення протоколу (п. 4 розділу І Інструкції).

Поліцейський оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю (п. 10 розділу ІІІ Інструкції).

Постанова по справі про адміністративне правопорушення складається у письмовій формі із зазначенням відомостей, що відповідають пунктам постанови, і її зміст повинен відповідати вимогам ст. 283 КУпАП (п. 2, п. 5 розділу ІV Інструкції), а саме: постанова повинна містити, окрім іншого, опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення.

За змістом статті 31, п. 1 ч. 1 ст. 35 Закону № 580-VIII, одним із превентивних заходів є зупинення транспортного засобу у разі, якщо водій порушив ПДР України.

Закон покладає на поліцейського обов'язок поінформувати водія про конкретну причину зупинення ним транспортного засобу з детальним описом підстави зупинки.

Приписами ч. 2 ст. 71 КАС України установлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Не погоджуючись з висновками суду першої інстанції щодо необґрунтованості позовних вимог позивача ОСОБА_1, колегія суддів зазначає, що судам першої та апеляційної інстанцій відповідачем не надано доказів, які б беззаперечно посвідчували факт порушення водієм ОСОБА_1, п. 8.4а ПДР України, і, відповідно, доказів обґрунтованості дій зупинки транспортного засобу, яким керував позивач.

Відповідно до ст. 251 КУпАП, доказами у справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм, стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Статтею 40 Закону № 580-VIII визначено, що поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою забезпечення дотримання правил дорожнього руху.

Тобто положення Закону № 580-VIII надають право поліції використовувати інформацію відеозапису в якості речового доказу наявності або відсутності факту правопорушення.

Як вбачається з постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серія БР № 67819 доказом скоєння позивачем правопорушення є відеозапис 2М0159.

Як убачається із повідомлення Департаменту патрульної поліції Управління патрульної поліції у м. Харкові від 24.10.2017р. № 10082/41/14/02-2017, наданого до суду, відеозаписи з нагрудних відеокамер (відео реєстраторів) співробітників Управління патрульної поліції у м. Харкові, які були зроблені 25.05.2017 року, що зберігалися на носіях боксів збереження відеоматеріалів, знищені у зв'язку із закінченням терміну зберігання.

Тобто доказ на підставі якого прийнята постанова, який підтверджує скоення позивачем правопорушення є відсутнім.

Згідно з КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв'язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом, а провадження у справах про адміністративні правопорушення, у тому числі й віднесених до компетенції органів внутрішніх справ, здійснюється на основі додержання принципу законності (частини перша, друга статті 7); завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є, зокрема, своєчасне, повне і об'єктивне з'ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом (стаття 245).

Зазначені обставини та норми матеріального права залишені судом першої інстанції поза увагою, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

З урахуванням висновку про недоведеність факту порушення позивачем ПДР України і правомірності зупинення інспектором поліції транспортного засобу під керуванням позивача, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість апеляційної скарги, скасовує постанову Київського районного суду м. Харкова від 04.07.2017 року та приймає нове судове рішення про задоволення адміністративного позову ОСОБА_1, про скасування оскаржуваної позивачем Постанови.

Щодо доводів суду першої інстанції в своєму рішенні відносно того, що сам позивач не заперечує факт вчинення правопорушення, колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з позовної заяви та апеляційної скарги позивач посилається саме на необхідність дослідження саме відеозапису для встановлення факту вчинення ним правопорушення. Винним себе позивач не визнавав.

Оскільки постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення прийнята саме на підставі відеозапису але цей відеозапис є відсутнім то перевірити докази на підставі яких винесена постанова є не можливим.

При цьому колегія суддів зазначає, що жодних доказів правомірності прийняття постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення від відповідача не надходило .

Щодо вимог адміністративного позову та апеляційної скарги відносно закриття справи про адміністративне правопорушення, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно вимог статті 213 Кодексу України про адміністративні правопорушення визначено, що органи та посадові особи, уповноважені розглядати справи про адміністративні правопорушення поділені на дві групи:

- районні, районні у місті, міські чи міськрайонні суди (судді), а у випадках, передбачених цим Кодексом, місцеві адміністративні та господарські суди, апеляційні суди, вищі спеціалізовані суди та Верховний Суд України;

- адміністративні комісії при виконавчих комітетах сільських, селищних, міських рад; виконавчі комітети сільських, селищних, міських рад та їх посадові особи; органи Національної поліції, органи державних інспекцій.

В першому випадку постанови в справах про адміністративні правопорушення переглядаються суддею апеляційного загального суду (стаття 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення). За наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право:

- залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову без змін;

- скасувати постанову та закрити провадження у справі;

- скасувати постанову та прийняти нову постанову;

- змінити постанову.

В разі зміни постанови в частині накладення стягнення, в межах передбачених санкцією статті цього Кодексу, воно не може бути посилено.

В другому випадку постанови в справах про адміністративні правопорушення можуть бути оскаржені в вищестоящий орган (вищестоящій посадовій особі), визначеній частиною 1 статті 288 Кодексу України про адміністративні правопорушення, або до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду, в порядку визначеному Кодексом адміністративного судочинства України, з особливостями визначеними цим Кодексом.

При цьому відповідно статті 293 Кодексу України про адміністративні правопорушення орган (посадова особа) при розгляді скарги на постанову по справі про адміністративне правопорушення перевіряє законність і обґрунтованість винесеної постанови і приймає одне з рішень:

- залишає постанову без змін, а скаргу без задоволення;

- скасовує постанову і надсилає справу на новий розгляд;

- скасовує постанову і закриває справу;

- змінює захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, однак, щоб стягнення не було посилено.

Якщо буде встановлено, що постанову винесено органом (посадовою особою), неправомочним вирішувати цю справу, то така постанова скасовується і справа надсилається на розгляд компетентного органу (посадової особи).

Аналізуючи зазначені норми законодавства, слід погодитись що положення статті 293 Кодексу України про адміністративні правопорушення прямо не вказують, що суд при розгляді справі в порядку Кодексу адміністративного судочинства України наділений повноваженнями, визначеними статтею 293 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Разом з тим, специфіка такого перегляду полягає в тому, що суд фактично і виконує повноваження органу (посадової особи), яка переглядає постанову у справі по адміністративне правопорушення.

Виходячи з положень частини 2 статті 124 Конституції України, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що суд який переглядає постанову у справі про адміністративне правопорушення не може мати менше повноважень, аніж вищестоящий орган (посадова особа) при розгляді скарги на постанову по справі про адміністративне правопорушення.

Суд, який переглядає постанову в порядку Кодексу адміністративного судочинства України, з особливостями визначеними Кодексом України про адміністративні правопорушення, не може мати менші повноваження аніж апеляційний суд загальної юрисдикції.

Наведене вище дає підстави дійти висновку, що суд наділений усією повнотою тих повноважень, які визначені статтею 293 Кодексу України про адміністративні правопорушення, в тому числі й правом скасування постанови та закриття справи.

Наведена юридична позиція апеляційного суду кореспондує і положенням частини 3 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України, якою визначено, що суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Таким чином, колегія суддів вважає за необхідне задовольнити адміністративний позов в частині закриття справи про адміністративне правопорушення з урахуванням відсутності доказів підтверджуючих вчинення позивачем правопорушення.

Інші доводи та заперечення сторін на висновки колегії суддів не впливають.

Статтею 202 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання, а так само розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні постанови судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, які викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглянув справу.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п. 3 ст. 198, ст. 202, 205, 207, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу задовольнити.

Постанову Київського районного суду м. Харкова від 04.07.2017р. по справі № 640/8721/17 скасувати.

Прийняти нову постанову якою позов задовольнити.

Скасувати постанову у справі про адміністративне правопорушення серії БР2 №679819 від 29.05.2017 року.

Справу про адміністративне правопорушення закрити.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання постанови у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)Григоров А.М.
Судді(підпис) (підпис) Тацій Л.В. Подобайло З.Г.
Повний текст постанови виготовлений 13.11.2017 р.