Справа № 539/2485/17
Суддя: Гудков С. В.
Дата ухвалення: 2017-11-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2017 року Лубенський міськрайонний суд

Полтавської області

в складі: головуючого судді Гудкова С.В.

з участю секретаря Яценко Л.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Лубни в залі суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 Кузминічни, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 до Лубенського обєднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області про визнання дій неправомірними та зобовязання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 звернулись до суду з позовом до Лубенського обєднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області про визнання дій неправомірними та зобовязання вчинити певні дії.

Свій позов мотивували тим, що вони є вдовами інвалідів ЧАЕС учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

19.07.2017 року на загальних зборах ГО Лубенської міської громадської організації інвалідів «Ветерани Чорнобиля», в присутності голови та юриста Лубенського обєднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області вони поставили питання про порушення їх конституційних прав на одруження, прав заснувати сімю на умовах рівності прав і обовязків у шлюбі та сімї (частина перша статті 51 Конституції У країни), рівності у майнових відносинах.

Ці права визначено природними статтею 23 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права. Відповідно до зобовязань України, визначених ч. 4 цієї статті, в Україні діяв Кодекс про шлюб та сім'ю України (прийнятий 20.06.1969 року), статтею 22, якою все майно подружжя визначено його спільною сумісною власністю. Стаття 32 визначала обов'язки подружжя по взаємному утриманню.

Ці ж норми включені і в діючий станом на сьогодення Сімейний кодекс України (прийнятий 10.01.2002 № 2947-ІІІ, надалі Кодекс). Відповідно до статей 60 та 61 Кодексу майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, об'єктом якого є як заробітна плата, так і пенсії за втрату працездатності, одержані одним із подружжя.

Право на отримання від держави компенсації втрати працездатності, є частиною природного права людини на працю. Його розмір, визначений законами, базується на гарантіях держави, яка взяла на себе всю відповідальність за втрату працездатності їх чоловіків від дії понаднормових рівнів радіації при ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС. Так як їх чоловіки померли з вини держави, яка не надала їм здорових та безпечних умов праці під час ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, вони мають всі права після смерті чоловіків отримувати половину всіх належних їм пенсій в розмірі, який був законодавчо визначений для їх померлих чоловіків і не може бути меншим, ніж це гарантовано статтями 3, 8, 21 та 22 Конституції України.

19.08.2017 року їм надана відповідь № 151/Л-02, в якій стверджується, що державні гарантії, надані різними редакціями Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» № 796-ХІІ (надалі - Закон 796-ХІІ), скасовані постановою Кабінету Міністрів України від 23 листопада 2011 р. № 1210 «Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та Законом України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 р. № 76-VIII.

На підставі цього хибного ствердження відповідач відмовляється нараховувати та сплачувати належні їм державні пенсії в розмірах, встановлених Законами України.

Так, статті 21 та 22 Конституції України визначають: «Стаття 21. Усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. Стаття 22. Права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод».Ці статті Конституції України є імперативними і не передбачають диспозитивних повноважень для відповідача, як органу виконавчої влади, на якого державою покладено обовязок нараховувати та сплачувати нам державні пенсії, тлумачити їх, спотворювати їх зміст. Більше того, Конституційний суд України неодноразово виносив рішення, згідно яких вже існуючі конституційні права громадян не можуть бути скасовані звужені або обмежені змінами в законодавстві України (рішення Конституційного Суду України № 8-рп/99 (справа щодо права на пільги), № 5-рп/2002 (справа щодо пільг, компенсацій і гарантій), № 7-рп/2004 (справа про соціальний захист військовослужбовців та працівників правоохоронних органів), № 20-рп/2004 (справа про зупинення дії або обмеження пільг, компенсацій і гарантій), № 8- рп/2005 (справа про рівень пенсії), № 6-рп/2007 (справа про соціальні гарантії громадян) та № 10-рп/2008 (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України).Враховуючи, що Законами України від 01.07.1992 р. № 2532-ХІІ та 17.06.1993 р. № 3285-ХІІ держава встановила мінімальний розмір наших державних пенсій, і право на отримання цих державних пенсій у нас існувало на момент прийняття як постанови Кабінету Міністрів України від 23 листопада 2011 р. № 1210 так і Закону України від 28.12.2014 р. № 76-VIII, ми стверджуємо, що відповідач неправомірно надав перевагу позитивному праву Кабінету Міністрів України визначати порядок та розміри соціальних виплат громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, конституційному природному праву людини на працю, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом, на компенсацію втрати працездатності, яке зявилося у нас відповідно до гарантій держави, коли нас відправляли працювати в зону відчуження Чорнобильської катастрофи.Навіть якщо рахувати про наявність правової колізії між постановою Кабінету Міністрів України та статтями 8, 21, 22 та 43 Конституції України, в любому випадку повинні виконуватися імперативи Конституції України.

Позивачі прохають суд визнати протиправним застосування відповідачем при нарахуванні та виплаті належних їм державних пенсій підзаконних актів Кабінету Міністрів України всупереч прямим нормам Конституції України. Зобовязати відповідача нараховувати та сплачувати належні їм державні пенсії в розмірі не меншому, ніж половина розміру державних пенсій їх померлих чоловіків, визначених Законами України від 01.07.1992 р. № 2532-ХІІ та 17.06.1993 р. № 3285-ХІІ, тобто в усіх випадках не нижче: - по І групі інвалідності - трьох з половиною мінімальних заробітних плат, або 5 мінімальних пенсій за віком, на вибір позивачів; по II групі інвалідності - 2,5 мінімальних заробітних плат, або 4 мінімальних пенсій за віком, на вибір позивачів;

по III групі інвалідності - 1,5 мінімальних заробітних плат, або 3 мінімальних пенсій за віком, на вибір позивачів.

В судове засідання позивачі не зявились, в позові прохають розглянути справу у їх відсутність.

Представник відповідача в судове засідання не зявилась, надіслала до суду заяву з проханням розглянути справу без її участі, також надіслала заперечення, згідно якого прохає відмовити у задоволенні позову, мотивуючи тим, що пенсії позивачам нараховуються згідно чинного законодавства, відповідно до ПКМ України №1210 від 23.11.2011 року, якою визначено порядок нарахування та розмір виплат особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Суд, дослідивши та оцінивши в їх сукупності надані позивачами та відповідачем письмові докази, вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивачі посилаються на те, що 19.07.2017 року на загальних зборах зборах ГО Лубенської міської громадської організації інвалідів «Ветерани Чорнобиля», в присутності голови та юриста Лубенського обєднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області вони поставили питання про порушення їх конституційних прав на одруження, прав заснувати сімю на умовах рівності прав і обовязків у шлюбі та сімї (частина перша статті 51 Конституції У країни), рівності у майнових відносинах, оскільки відповідач відмовляється нараховувати та сплачувати належні їм державні пенсії в розмірах, встановлених Законами України, а тому вони звернулись до суду з відповідним позовом.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 8 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з питань захисту прав людини.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачі є вдовами учасників ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, що підтверджується відповідними посвідченням та вкладками до них (а.с.6,8, 10, 12, 14, 16, 18, 20, 22).

Позивачі перебувають на обліку в Лубенському об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України Полтавської області та отримують державну пенсію у звязку із втратою годувальника, відповідно до ст.54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» і вони стверджують, що усно звертались до начальника та юриста Лубенського обєднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області щодо порушення їх конституційних прав, а саме неправомірність дій відповідача, яка полягає у нарахуванні та виплаті їм пенсій у значно меншому розмірі, ніж це передбачено законодавством.

Стаття 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в редакції Закону № 76-VIII від 28.12.2014, встановлює державну пенсію особам, віднесеним до категорії 1, 2, 3 та у зв'язку з втратою годувальника, та визначає, що пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв'язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи можуть призначатися за бажанням громадянина із заробітку, одержаного за роботу в зоні відчуження в 1986-1990 роках, у розмірі відшкодування фактичних збитків, який визначається згідно із законодавством.

В усіх випадках розмір середньомісячної заробітної плати для обчислення пенсії за роботу у зоні відчуження у 1986-1990 роках не може перевищувати 3,0 тис. карбованців.

Умови, порядок призначення та мінімальні розміри пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв'язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи визначаються актами Кабінету Міністрів України з відповідних питань.

Статтею 50 цього ж Закону визначено, що особам, віднесеним до категорії 1,2,3 призначається щомісячна додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров'ю, у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Суд звертає увагу на те, що ще Законом України від 14 червня 2011 року № 3491- VI «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік», доповнені Прикінцеві положення пункту 4, якими встановлено, що у 2011 році норми і положення статей 39, 50, 51, 52, 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", статті 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни", статей 14, 22, 37 та частини третьої статті 43 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявного фінансового ресурсу бюджету Пенсійного фонду України на 2011 рік.

На виконання вимог Закону від 14 червня 2011 року № 3491-VI, Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 06 липня 2011 року № 745 «Про встановлення деяких розмірів виплат, що фінансуються за рахунок коштів державного бюджету», яка набрала чинності 23 липня 2011 року.

Отже, в даному випадку застосування положень статей 39, 50, 51, 52, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» до 23 липня 2011 року здійснювалося у порядку та розмірах, встановлених вмщевказаним законом, а з 23 липня 2011 року - у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявного фінансового ресурсу бюджету Пенсійного фонду України на 2011 рік.

23 листопада 2011 року Кабінетом Міністрів України було прийнято Постанову №1210 «Про підвищення рівня соціального захисту громадян, як постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», відповідно до якої було змінено порядок обчислення пенсій для інвалідів, щодо яких встановлено причинний зв'язок з Чорнобильською катастрофою та зроблено перерахунок пенсій з 01 січня 2012 року.

Рішенням Конституційного Суду України №20-рп/2011 від 26 грудня 2011 року щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 4 розділу УІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік», було визнано таким, що відповідає Конституції України (є конституційним), пункт 4 розділу УІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік» від 23.12.2010 року з наступними змінами, де Конституційний Суд України зазначив, що Кабінет Міністрів України як вищий орган у системі органів виконавчої влади наділений конституційними повноваженнями спрямовувати і координувати діяльність міністерств, інших органів виконавчої влади, до яких належить і Пенсійний фонд України.

Відповідно ч.1 ст.117 Конституції України, Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов'язковими до виконання.

Таким чином, Кабінет Міністрів України є органом, який забезпечує проведення державної політики у соціальній сфері, а Пенсійний фонд України є органом, який реалізує таку політику, в тому числі за рахунок коштів Державного бюджету України, тобто Кабінету Міністрів України надано право визначати порядок та розміри соціальних виплат виходячи з наявного фінансового ресурсу бюджету Пенсійного фонду України, що узгоджується з функціями Уряду України, визначеними в п.п.2, 3 ст.116 Конституції України.

Рішення Конституційного Суду України мають преюдиціальне значення для судів загальної юрисдикції при розгляді ними позовів, є обов'язковими для виконання на всій території України для органів державної влади при виконання ними своїх функцій, остаточними і не можуть бути оскаржені.

Конституційний Суд України у своєму Рішенні №20-рп/2011 від 26 грудня 2011 року зазначив, що розміри соціальних виплат залежать від соціально-економічних можливостей держави.

Такий принцип закладений, зокрема, в Загальній декларації прав людини 1948 року, згідно з якою кожна людина, як член суспільства, має право на соціальне забезпечення та на здійснення необхідних для підтримання її гідності та для вільного розвитку її особистості прав у економічній, соціальній і культурній галузях за допомогою національних зусиль і міжнародного співробітництва та відповідно до структури і ресурсів кожної держави (стаття 22). Міжнародний пакт про економічні, соціальні і культурні права 1966 року встановлює загальний обов'язок держав забезпечити здійснення прав, що передбачені цим пактом, у максимальних межах наявних ресурсів (пункт 1 стаття 2).

Європейський суд з прав людини у рішенні від 9 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» також констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кайртан Асмундсон проти Ісландії» від 12 жовтня 2004 року.

Таким чином, соціальний захист державою осіб, які мають право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, охоплює комплекс заходів, які здійснює держава в межах її соціально-економічних можливостей.

Державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії можуть бути визначенні як законами України так і іншими нормативно-правовими актами, зокрема актами Кабінету Міністрів України.

Слід звернути увагу на те, що Конституційний Суд України у своєму рішенні №3-рп/2012 від 25.01.2012 року виходив з того, що надання Верховною Радою України права Кабінету Міністрів України встановлювати у випадках, передбачених законом, порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, пов'язується з його функціями, визначеними в пунктах 2,3 статті 116 Конституції України. Отже, Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України. Даним рішенням Конституційного суду дано тлумачення, що нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України під час вирішення справ про соціальний захист підлягають застосуванню тоді, коли вони видані у межах його компетенції, на основі і виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України.

Окрім того, в Ухвалі Європейського суду з прав людини від 03 червня 2014 року у справі Великода проти України Європейський суд з прав людини також зазначив, що законодавчі норми щодо пенсійного забезпечення можуть змінюватись, а відповідне судове рішення не може бути гарантією проти таких змін у майбутньому. Суд зазначив, що зменшення пенсії заявниці очевидно було обумовлено міркуваннями економічної політики та фінансовими труднощами, з якими зіткнулась держава. За відсутності будь-яких доказів щодо протилежного та визнаючи, що держава-відповідач має широке поле свободи розсуду щодо досягнення балансу між правами, що є предметом спору, та економічною політикою. Суд не вважає, що таке зменшення було непропорційним переслідуваній меті або що воно поклало надмірний тягар на заявницю.

У даному Рішенні суду зазначено, що суд також не може дійти висновку, що передавши Кабінету Міністрів України право на встановлення розміру соціальних пільг, Парламент України діяв у порушення якихось положень Конвенції.

Таким чином, Європейський суд з прав людини зазначив, що дія судового рішення, яким встановлено розмір пенсії, припиняється, коли у законодавство, яке регулювало пенсійні виплати, було внесено зміни.

Тобто, рішення суду щодо перерахунку пенсії позивачам підлягало виконанню до моменту внесення у чинне законодавство України змін, що встановлюють новий порядок обчислення та нарахування цих соціальних виплат.

А з урахуванням внесення змін у профільний Закон, який регулює нарахування та виплату пенсії особам, віднесеним до 1, 2, 3 категорії постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, підстав для нарахування і виплати їх у інших розмірах, немає, а тому, суд приходить до висновку, що відповідач, здійснюючи позивачам відповідні виплати у порядку та розмірах, встановлених постановою Кабінету Міністрів України від 27 листопада 2011 року №1210 «Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», діяв у межах своїх повноважень та у спосіб, передбачений Конституцією та законодавством України.

За наведених обставин суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог позивачів.

З урахуванням викладеного та керуючись ст.ст. 19, 22, 46, 116, 117 Конституції України, рішення Конституційного Суду України від 26.12.2011 року №20-рп/2011, рішення Конституційного Суду України №3-рп/2012 від 25.01.2012 року, ст.ст. 7, 23, 51 Бюджетного кодексу України, ст.28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", ст.ст. 49, 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», Законом України від 28.12.2014 року №79-VІІІ "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин", постановами Кабінету Міністрів України № 745 від 06.07.2011, № 1210 від 23.11.2011 та від 28.12.2011 № 1381, № 1210 27 листопада 2011 року, ст.ст. 6, 8, 94, 159-163, 183-2 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

В адміністративному позові ОСОБА_1, ОСОБА_2 Кузминічни, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 до Лубенського обєднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області про визнання дій неправомірними та зобовязання вчинити певні дії - відмовити .

Апеляційна скарга на постанову суду може бути подана до Харківського апеляційного адміністративного суду через Лубенський міськрайонний суд Полтавської області протягом десяти днів.

Особи, які не були присутні під час проголошення рішення, мають право оскаржити постанову суду протягом 10 днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Лубенського

міськрайонного суду ОСОБА_10