Справа № 813/1587/16
Суддя: Попко Ярослав Степанович
Дата ухвалення: 2017-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2017 рокуЛьвів№ 876/9961/17
Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Попка Я.С.

суддів Хобор Р.Б., Сеника Р.П.

розглянувши у порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 20 вересня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України Львівської області про визнання протиправним і скасування наказу, зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

11.05.2016 року позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України Львівської області, в якому, із урахуванням заяви про зміни до позовної заяви, просить: визнати протиправними та скасувати наказ відповідача № 100 від 10.05.2016 року про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язати відповідача повторно розглянути його заяву про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 20 вересня 2017 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Постанова суду першої інстанції мотивована тим, що наказом ГУ ДМС України в Одеській області №248 від 29.12.2015 р. позивачу було відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та вручено відповідне повідомлення. На момент звернення до суду із позовною заявою по даній справі позивач оскаржував рішення (наказ) ГУ ДМС в Одеській області № 248 від 29.12.2015 року як в Державній міграційній службі так і в Одеському окружному адміністративному суді, відтак відповідачем правомірно відмовлено позивачу в прийнятті заяви від 10.05.2016 року про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до повного завершення усіх можливих проваджень за його зверненням від 29.12.2015 року, оскільки чинним законодавством не передбачено можливості одночасного розгляду питання надання позивачу одного і того ж міжнародного захисту в Україні в різних територіальних органах ДМС.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив її, подавши апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Львівського окружного адміністративного суду від 20 вересня 2017 року та прийняти нову постанову, якою повністю задовольнити позовні вимоги.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги апелянт зазначає, що ч.6 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» вичерпно визначений перелік підстав для прийняття рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Наявність одночасного розгляду питання про надання особі міжнародного захисту в Україні декількома органами державної влади, які ґрунтуються на інших вказаних заявником обставинах, до підстав для відмови в прийнятті заяви не віднесено.

Апелянт звертає увагу, що відповідно до повідомлення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 66 від 10 травня 2016 р. відмова обґрунтована, зокрема, тим, що у заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 10 травня 2016 р. не виявлено жодних нових обставин, які б свідчили про загрозу переслідування або загрозу життю, здоров'ю, свободі та безпеці у разі повернення до країни громадянської належності позивача. Як підставу звернення із заявою про надання статусу біженця, позивач у ній зазначив, що у разі повернення на батьківщину він побоюється судового та не судового переслідування через свою активність у соціальних мережах щодо розміщення на своїх сторінках матеріалів, які викривають агресію Російської Федерації проти України, зокрема через анексію Криму та військові дії на Донбасі.

Апелянт стверджує, що ні в раніше поданих заявах в 2014 та 2015 роках, ні в матеріалах особової справи позивача до його звернення з заявою 10 травня 2016 року не містилось такої підстави для отримання захисту як активність позивача у соціальних мережах щодо розміщення на своїх сторінках матеріалів, які викривають агресію Російської Федерації проти України. Такі обставини виникли вже після попередніх звернень за визнанням біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, тому їх слід кваліфікувати як такі, що відповідно до ч. 6 ст. 5 Закону свідчать про зміну умов, за яких позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону.

Особи, які беруть участь у справі в судове засідання для розгляду апеляційної скарги не прибули, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, клопотань від осіб, які беруть участь у справі, про розгляд справи за їх участю не поступило а тому, суд апеляційної інстанції, у відповідності до п.п. 1, 2, ч.1 ст. 197 КАС України, вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. Справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Із змісту ст. 19 Конституції України вбачається, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Встановлено, підтверджено матеріалами справи, що 10.05.2017р. громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 звернувся до ГУ ДМС України у Львівській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом ГУ ДМС України у Львівській області № 100 від 10.05.2016 року позивачу відмовлено у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог ч. 6 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту», як заявнику, якому раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Про прийняте рішення позивача повідомлено Повідомленням про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 10.05.2016р. № 66.

Спеціальним законом, який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, є Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон).

Статтею 2 Закону встановлено,що питання, пов'язані з біженцями та особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту, регулюються цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші правила, ніж ті, що містяться у цьому Законі, застосовуються правила міжнародного договору.

Відповідно до положень п.1 ч.1. ст.1 Закону біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п.13 ч.1 ст.1 Закону особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Управлінням Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців видано Керівництво по процедурам та критеріям визначення статусу біженців (відповідно до Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року) (Женева, 1992), згідно якого процес визначення статусу біженця проходить в два етапи: 1) визначення фактів, які відносяться до справи та 2) встановлення чи відповідають такі факти положенням Конвенції про статус біженця 1951 року (далі - Конвенція 1951 року) та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року (далі - Протокол 1967 року).

Відповідно до Директиви Європейського Союзу від 29 квітня 2009 року «Про мінімальні стандарти кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи осіб, що потребують іншої форми міжнародного захисту, та суть захисту, що надається», яка використовується у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними не суперечать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутності поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

У відповідності до п.п. 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців, особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Приписами статті 5 Закону визначено, що особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в'їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Статтею 7 Закону встановлено, що оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника. Заявник, якому виповнилося вісімнадцять років, подає заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій викладає основні відомості про себе та обставини, що змусили його залишити країну походження. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, його прізвище, ім'я, по батькові та інші дані про нього попередньо, до встановлення особи, записуються за його вказівкою, про що зазначається в реєстраційному листку на особу та робиться відповідний запис на заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно ч.12 вказаної статті Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту: реєструє заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та подані документи; ознайомлює заявника або його законного представника під їх власний підпис з порядком прийняття рішення за їх заявами, правами та обов'язками особи, стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; проводить дактилоскопію особи, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; у разі потреби направляє особу на обстеження для встановлення віку у порядку, встановленому законодавством України; заповнює реєстраційний листок на особу, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та членів її сім'ї, які не досягли вісімнадцятирічного віку, або на дитину, розлучену із сім'єю, від імені якої заяву про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, подав її законний представник; заповнює інші необхідні документи; оформлює особову справу; роз'яснює порядок звернення про надання безоплатної правової допомоги відповідно до закону, що регулює надання безоплатної правової допомоги; заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи.

Виходячи зі змісту ст. 10 Закону спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

При цьому, стаття 17 Закону встановлює, що особа, якій відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, зазначених у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 цього Закону, у разі виникнення зазначених умов може повторно звернутися із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Особа, стосовно якої прийнято рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також яка оскаржує відповідне рішення до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, або до суду, до прийняття рішення за скаргою має права та обов'язки, передбачені статтею 13 цього Закону. Особа, яка отримала повідомлення суду про підтвердження рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, скасування рішення про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, повинна залишити територію України в установлений строк, якщо вона не має інших встановлених Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» законних підстав для перебування в Україні.

Згідно до ч. 6 статті 5 Закону центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Встановлено, що відповідно до наказу ГУ ДМС України у Львівській області від 11.12.2014 р. №201 ОСОБА_1 було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю умов, передбачених п. 1 та/або 13, ч. 1, ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Правомірність вказаного рішення ГУ ДМС України у Львівській області від 11.12.2014 р. №201 підтверджено Одеським окружним адміністративним судом (ухвала від 16.07.2015 р. у справі №815/1331/15) та Одеським апеляційним адміністративним судом (ухвала від 22.09.2015 р. у справі №815/1331/15).

Ухвалою Вищого адміністративного суду від 04.12.2015 року (справа №К/800/45282/12) було відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 постанову Одеського окружного адміністративного суду від 16 липня 2015 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 22 вересня 2015 року у справі №815/1331/15 за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу від 11.12.2014 р. №201.

Також встановлено, що 28.12.2015 року ОСОБА_1 звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом ГУ ДМС України в Одеській області від 29.12.2015 р. №248 позивачу було відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та вручено відповідне повідомлення №503 від 29.12.2015 року.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням територіального органу ДМС України, позивач оскаржили його одночасно і до Державної міграційної служби України, і до Одеського окружного адміністративного суду.

18.03.2016 року ухвалою судді Одеського окружного адміністративного суду у справі №815/1020/16 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про зобов'язання скасувати наказ та вчинити певні дії, відкрито провадження.

У статі 33 Глави 3 Розділу 2 Директиви Европейського парламенту та ради ЕС 2013/32/EU від 26 червня 2013 року «Про загальні процедури надання та позбавлення міжнародного захисту» (перероблена) міститься перелік випадків, коли держави можуть визнати заяву про надання міжнародного захисту неприйнятою до розгляду, серед яких: інша держава надала міжнародний захист; держава, яка не є членом ЕС, вважається першою країною, яка надала заявнику притулок, згідно ст.35; країна, яка не є членом ЕС, вважається безпечною для заявника третьою країною, згідно ст.38; заява є повторною заявою, в якій заявник не надав, або в якій не були виявлені нові дані або висновки, які стосуються розгляду заявника в якості особи, що має право на міжнародний захист відповідно до Директиви 2011/95/EU.

Крім того, відповідно до п. (36) Директиви Европейського парламенту та ради ЕС 2013/32/EU від 26 червня 2013 року, якщо заявник подає повторно заяву без надання нових доказів або аргументів неспіврозмірно було б вимагати від держави-члена ЕС проведення нової процедури в повному обсязі. В таких випадках держави-члени повинні відхилити заяву як неприпустиму для розгляду згідно принципу неприпустимості повторного розгляду.

З огляду на вищевикладене, оскільки ГУ ДМС України в Одеській області прийнято остаточні рішення від 11.12.2014 р. №201 та від від 29.12.2015 р. №248, а позивач, в свою чергу, скористався правом на оскарження рішень ГУ ДМС України в Одеській області, водночас, подана позивачем заява до ГУ ДМС України Львівської області містить факти які є тотожними відомостям, які були спростовані ДМС, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що прийнятий ГУ ДМС України Львівської області наказ № 100 від 10.05.2016 року є обґрунтованим та правомірним.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що постанова суду першої інстанції ґрунтується на повно, об'єктивно і всебічно з'ясованих обставинах, а доводи апелянта на правомірність прийнятої постанови не впливають та висновків суду не спростовують.

Згідно ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 195, п.п. 1, 2, ч.1 ст. 197, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 20 вересня 2017 року у справі №813/1587/16 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України Львівської області про визнання протиправним і скасування наказу, зобов'язання вчинити дії - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий суддя Я. С. Попко
судді Р. Б. Хобор
Р. П. Сеник