Справа № 813/2865/16
Суддя: Святецький Віктор Валентинович
Дата ухвалення: 2017-11-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2017 рокуЛьвів№ 876/8685/17

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Святецького В.В.,

суддів Гудима Л.Я., Довгополова О.М.,

з участю секретаря судового засідання Гнідець Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 19 червня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Західного офісу Держаудитслужби, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_2, про зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

23 серпня 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом, в якому з урахуванням заяви про зміну позовних вимог, просила: а) визнати незаконним здійснене ДФІ в Тернопільській області поширення інформації, що стосується професійної діяльності ОСОБА_1 у Тернопільському національному економічному університеті та Львівському державному університеті внутрішніх справ; б) визнати зібрану ДФІ в Тернопільській області інформацію, яка стосується ОСОБА_1, такою, що збиралась з порушенням вимог закону.

Постановою від 19 червня 2017 року Львівський окружний адміністративний суд відмовив у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, оскільки вважає, що оскаржена постанова винесена з порушенням норм матеріального і процесуального права.

В апеляційній скарзі зазначає, що за її клопотанням суд витребував від відповідача копії документів, які в своїй сукупності підтверджують її доводи про те, що відповідач здійснював щодо неї ревізії у Львівському державному університеті внутрішніх справ та Тернопільському національному економічному університеті.

Систематичне збирання про особу інформації, яка перебуває в публічному просторі, відповідно до практики ЄСПЛ (п.4.1 Рішення ЄСПЛ у справі ,,Узун проти Німеччини" від 02 вересня 2010 року, заява № 35623/05) є втручанням у приватне життя.

Таким чином, відповідач збирав інформацію про її професійну діяльність з порушенням гарантій ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також поширював цю інформацію, направивши її на електронну адресу невідомій особі.

Також відповідач протиправно надіслав невідомій особі, яка іменувала себе ОСОБА_2, конфіденційну інформацію про її (позивача) перебування на лікарняних та дати цього перебування.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України (справа № 21-425а14) інформація, що зібрана в результаті незаконних перевірок, визнається такою, що збиралася з порушенням вимог законодавства.

За таких обставин позивач вважає безпідставною відмову суду першої інстанції у задоволенні позовних вимог, а тому просить скасувати оскаржену постанову та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

У зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч. 1 ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скарга не належить до задоволення з таких підстав.

Суд першої інстанції встановив та підтверджується матеріалами справи, що в період з січня по липень 2016 року до ДФІ в Тернопільській області в порядку ст. 5 Закону України ,,Про звернення громадян" надійшло ряд електронних звернень від громадянки ОСОБА_2, зокрема, від 31.01.2016, від 10.03.2016, від 14.06.2016, від 15.06.2016, від 12.07.2016 та від 19.07.2016.

У зверненнях заявниця просила перевірити, в межах компетенції відповідача, повноту виконання ОСОБА_1 трудових обов'язків на різних посадах у ТНЕУ та ЛДУВС, а також правильність нарахування та виплати їй за рахунок бюджетних коштів заробітної плати.

При цьому, у своїх зверненнях ОСОБА_2 вказувала на обставини, які, на її думку, можуть свідчити про наявність у вказаних вище навчальних закладах певних порушень фінансової дисципліни при виплаті заробітної плати ОСОБА_1 з огляду на одночасне виконання нею обов'язків викладача навчальних закладів в різних населених пунктах, з урахуванням розкладу занять та графіку виконання інших посадових обов'язків.

У зв'язку з розглядом вказаних вище звернень, відповідачем надсилались на адресу ТНЕУ та ЛДУВС запити про надання інформації та її документального підтвердження з приводу відпрацювання робочого часу, нарахування та виплати ОСОБА_1 заробітної плати у вказаних навчальних закладах.

За результатами розгляду звернень, на підставі отриманої інформації та документів, відповідачем 09.03.2016 за № 19-25-16-16/2250, 21.04.2016 за № 19-25-16-16/3482, 24.06.2016 за № 19-25-16-16/4732, 26.07.2016 за №19-25-16-16/5290, 16.08.2016 за № 19-25-16-16/5773 та 26.08.2016 за № 19-25-16-16/5973 надані відповіді ОСОБА_2 по суті питань, вказаних у зверненнях.

Вказаними листами ДФІ в Тернопільській області повідомило заявницю про суть отриманих відповідей від ТНЕУ та ЛДУВС щодо вказаних у зверненні питань, а також роз'яснило ОСОБА_2, що зазначені нею обставини та факти будуть перевірені ДФІ в межах компетенції органів державного фінансового контролю під час планової ревізії ТНЕУ.

При цьому, відповідач вказав, що ОСОБА_1 не надала ДФІ в Тернопільській області згоди на збирання стосовно неї конфіденційної інформації, а тому у відповідача відсутні повноваження щодо витребування від органів фіскальної служби, Пенсійного фонду України чи від фондів соціального страхування інформації про розміри відрахувань із заробітної плати.

Суд першої інстанції також встановив, що в ході опрацювання звернень ОСОБА_2 відповідно до ч.3 ст.7 Закону України ,,Про звернення громадян" ДФІ в Тернопільській області направило листи на адресу Головного управління Національної поліції в Тернопільській області з метою перевірки, в межах компетенції, зазначених третьою особою фактів.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що під час розгляду звернень ОСОБА_2 відповідач діяв в межах своєї компетенції та у відповідності до вимог законодавства.

Такі висновки суду першої інстанції, на думку апеляційного суду, відповідають фактичним обставинам справи, нормам матеріального і процесуального права та є правильними.

Так, частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом ч.1 ст.1 Закону України від 02.10.1996 року № 393/96-ВР ,,Про звернення громадян" кожен громадяни України має право звернутися до органів державної влади із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо (ст.3 Закону № 393/96-ВР).

Статтею 5 Закону № 393/96-ВР визначено, що звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об'єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань (ч.1).

Письмове звернення надсилається поштою або передається громадянином до відповідного органу, установи особисто чи через уповноважену ним особу, повноваження якої оформлені відповідно до законодавства. Письмове звернення також може бути надіслане з використанням мережі Інтернет, засобів електронного зв'язку (електронне звернення) (ч.6).

У зверненні має бути зазначено прізвище, ім'я, по батькові, місце проживання громадянина, викладено суть порушеного питання, зауваження, пропозиції, заяви чи скарги, прохання чи вимоги. Письмове звернення повинно бути підписано заявником (заявниками) із зазначенням дати. В електронному зверненні також має бути зазначено електронну поштову адресу, на яку заявнику може бути надіслано відповідь, або відомості про інші засоби зв'язку з ним. Застосування електронного цифрового підпису при надсиланні електронного звернення не вимагається (ч.7).

Відповідно до приписів ст. 7 Закону № 393/96-ВР звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов'язковому прийняттю та розгляду (ч.1).

Забороняється відмова в прийнятті та розгляді звернення з посиланням на політичні погляди, партійну належність, стать, вік, віросповідання, національність громадянина, незнання мови звернення (ч.2).

Якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об'єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п'яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення (ч.3).

Статтею 8 Закону № 393/96-ВР передбачені випадки, у яких звернення не підлягають розгляду. Так, письмове звернення без зазначення місця проживання, не підписане автором (авторами), а також таке, з якого неможливо встановити авторство, визнається анонімним і розгляду не підлягає.

Не розглядаються повторні звернення одним і тим же органом від одного і того ж громадянина з одного і того ж питання, якщо перше вирішено по суті, а також ті звернення, терміни розгляду яких передбачено статтею 17 цього Закону, та звернення осіб, визнаних судом недієздатними.

Суд першої інстанції належним чином дослідив надані сторонами докази та встановив, що всі звернення ОСОБА_2 були надіслані на адресу відповідача засобами електронного зв'язку (електронної пошти) та містили всі необхідні реквізити, передбачені вказаними вище нормами. Звернення за змістом не повторювались та містили різні факти, які заявниця кожного разу просила перевірити.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що у відповідача не було визначених законодавством підстав для не розгляду звернення ОСОБА_2. Також, відповідач не мав законних підстав перевіряти фактичне місце проживання чи реєстрації заявниці, оскільки законодавство не зобов'язує до таких дій.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що діяльність органів державного фінансового контролю, зокрема, держфінінспекцій в областях, регулюється нормами Закону України від 26.01.1993 року № 2939-XII ,,Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні" та Положенням про державні фінансові інспекції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, яке затверджене наказом Міністерства фінансів України від 03.10.2011 № 1236.

Відповідно до ч.1 ст. 2 Закону ,,Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні" головними завданнями органу державного фінансового контролю є, зокрема, здійснення державного фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів.

Орган державного фінансового контролю розглядає листи, заяви і скарги громадян про факти порушення законодавства з фінансових питань. Звернення, в яких повідомляється про крадіжки, розтрати, недостачі, інші правопорушення, негайно пересилаються правоохоронним органам для прийняття рішення згідно з законодавством (ст.8 Закону № 2939-XII).

Пункт 11 ч.1 ст. 10 Закону № 2939-XII надає органам фінансового контролю право одержувати від державних органів та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності, інших юридичних осіб та їх посадових осіб, фізичних осіб - підприємців інформацію, документи і матеріали, необхідні для виконання покладених на нього завдань.

Враховуючи наведені приписи законодавства колегія суддів дійшла висновку про наявність у відповідача обов'язку щодо розгляду листів, заяв і скарг громадян про факти порушення законодавства з фінансових питань, а також права під час їх перевірки та розгляду одержувати від юридичних осіб інформацію, документи і матеріали.

Таким чином, проводячи перевірку, викладених у зверненнях заявниці фактів порушення вимог законодавства про працю при виконанні позивачем ОСОБА_1 трудових обов'язків, правомірності нарахування та виплати їй заробітної плати у Тернопільському національному економічному університеті та Львівському державному університеті внутрішніх справ за рахунок бюджетних коштів, відповідач діяв в межах своєї компетенції та у відповідності до вимог наведених нормативно-правових актів.

Також колегія суддів погоджується з доводами суду першої інстанції про те, що направлення інформації за результатами опрацювання звернень ОСОБА_2 на адресу ГУ Національної поліції в Тернопільській області для перевірки такої інформації в межах повноважень правоохоронного органу узгоджується з приписами ч.3 ст. ст. 7 Закону № 393/96-ВР та не вважається розголошенням відомостей про позивача.

Відповідно до ст.10 Закону України ,,Про звернення громадян" не допускається розголошення одержаних із звернень відомостей про особисте життя громадян без їх згоди чи відомостей, що становлять державну або іншу таємницю, яка охороняється законом, та іншої інформації, якщо це ущемлює права і законні інтереси громадян. Не допускається з'ясування даних про особу громадянина, які не стосуються звернення. На прохання громадянина, висловлене в усній формі або зазначене в тексті звернення, не підлягає розголошенню його прізвище, місце проживання та роботи.

Ця заборона не поширюється на випадки повідомлення інформації, що міститься у зверненні, особам, які мають відношення до вирішення справи.

З огляду на викладене, колегія суддів визнає вірними та обґрунтованими висновки суду першої інстанції, що направлення відповідачем запитів на адресу навчальних закладів, де працює ОСОБА_1, а також повідомлення заявниці результатів розгляду її звернення не вважається розголошенням інформації про позивача.

Наведене спростовує доводи апеляційної скарги про невідповідність постанови суду першої інстанції нормам матеріального та процесуального права, а тому апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Згідно ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, постанова суду першої інстанції ґрунтується на повно, об'єктивно і всебічно з'ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а тому підстав для скасування постанови суду першої інстанції немає.

Керуючись ст.41, ч.3 ст. 160, ст. 195, ст. 196, п. 1 ч. 1 ст.198, ст. ст. 200, 205, 206, 254 КАС України, суд,-

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 19 червня 2017 року у справі № 813/2865/16 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили рішенням суду апеляційної інстанції шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, а в разі складення ухвали в повному обсязі відповідно до статті 160 КАС України - з дня складення ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя В.В. Святецький

Судді Л.Я. Гудим

О.М. Довгополов

Ухвала в повному обсязі складена 13 листопада 2017 року.