Справа № 802/1152/17-а
Суддя: Сапальова Т.В.
Дата ухвалення: 2017-11-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 802/1152/17-а

Головуючий у 1-й інстанції: Мультян М.Б.

Суддя-доповідач: Сапальова Т.В.

02 листопада 2017 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Сапальової Т.В.

суддів: Боровицького О. А. Матохнюка Д.Б.

за участю:

секретаря судового засідання: Бондаренко С.А.,

представника відповідача Порхун Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 18 серпня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області про визнання протиправним наказу та зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

у липні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до Управління Державної міграційної служби у Вінницькій області України (далі- УДМСУ у Вінницькій області) про визнання протиправним і скасування наказу, та зобов'язання повторно розглянути заяву позивача від 14.06.2017 року.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 18.08.2017 року позовні вимоги задоволено в повному обсязі.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Вінницького окружного адміністративного суду та прийняти нову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити.

Позивач в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду заяви повідомлений належним чином, що підтверджується матеріалами справи.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримала доводи апеляційної, у зв'язку з чим просила її задовольнити, а постанову суду першої інстанції скасувати, ухвалити нову, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 18.08.2017 року скасувати та прийняти нову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити, виходячи з наступного.

Так, Вінницьким окружним адміністративним судом встановлено, що 14 червня 2017 року ОСОБА_3 з метою отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту звернувся із заявою до УДМСУ у Вінницькій області.

05 липня 2017 року УДМСУ у Вінницькій області прийняло наказ про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_3.

Згідно з повідомлення № 4 від 05 липня 2017 року про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" УДМСУ у Вінницькій області відмовило в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у зв'язку з тим, що заява є очевидно необґрунтованою, тобто відсутні умови зазначені п.1 та п. 13 ч. 1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" на підставі наказу від 05 липня 2017 року.

Позивач, не погоджуючись із рішенням УДМСУ у Вінницькій області, звернувся до суду з адміністративним позовом та просив суд визнати протиправним і скасувати наказ управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області від 05.07.2017 року, а також зобов'язати Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області повторно розглянути подану 14.06.2017 року ним заяву.

Задовольняючи адміністративний позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем всупереч вимог закону видано наказ без номера, що підтверджується повідомленням про відмову особі в оформлені документів для вирішення питання про визнання біженцем.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції по суті спору, виходячи з наступного.

Спеціальним законом, який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, є Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі - Закон № 3671).

Згідно із п. 1 ст. 1 Закону № 3671 (тут і далі - в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини першої статті 1 вказаного Закону № 3671 передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Таким чином, відповідний орган ДМС приймає рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення такого питання, лише у випадках, визначених положеннями вищевказаного Закону.

Під час апеляційного розгляду справи, колегія суддів дослідила матеріали розгляду заяви ОСОБА_3заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення такого питання та встановила наступні обставини.

В ході розгляду вказаної вище заяви УДМСУ у Вінницькій області встановлено, що позивачем під час розгляду заяви не надав конкретних фактів його переслідування або загрози його життю в країні постійного проживання. Крім того, ним не було надано жодних документів на підтвердження цих фактів.

Оскаржуване рішення відповідача містить належний аналіз ситуації, що склалася в країні-походження позивача, спростовано можливість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження в разі повернення, що відповідає вимогам ст. 3 Європейської конвенції про права людини.

За таких обставин суд вважає, що позивач не надав жодних переконливих пояснень або підтверджень щодо погроз та переслідувань, які були спрямовані на його адресу.

Оцінюючи викладені обставини в їх сукупності, судова колегія приходить до висновку, що рішення відповідача про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, що потребує додаткового чи тимчасового захисту, прийнято з урахування всіх обставин, на які посилалася позивач, в зв'язку з чим відсутні підстави для його скасування.

В свою чергу судом першої інстанції встановлено, що в порушення п 4.4.Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідачем не зазначено усіх реквізитів наказу, а саме його номера.

Зазначена обставина, на думку суду першої інстанції, є підставою для задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не погоджується виходячи з наступного.

Колегією суддів в судовому засіданні було досліджено оригінал справи №2017VN0001 ОСОБА_3, копія якої міститься в матеріалах адміністративної справи (а.с.22-71), та встановлено, що наказ від 05.07.2017 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_3 винесено за №33.

Крім того, посилання на наказ №33 від 05.07.2017 року міститься і в оригіналі повідомленні про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_3.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову, оскільки встановлено, що УДМСУ у Вінницькій області при винесенні наказу №33 від 05.07.2017 року було дотримано вимоги чинного законодавства щодо порядку розгляду, зокрема реквізитів наказу.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 202 КАС України підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції відповідно до пункту 3 частини 1 статті 198, пункту 2 частини 1 статті 202 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції вирішив скасувати її та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позовних вимог, з підстав порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області задовольнити повністю.

Постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 18 серпня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області про визнання протиправним наказу та зобов'язання вчинити дії скасувати.

Ухвалити нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити.

Постанова або ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, а якщо її було прийнято за наслідками розгляду у письмовому провадженні, - через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі.

Касаційна скарга на судові рішення подається протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції, крім випадків, передбаченим цим Кодексом, а в разі складення постанови в повному обсязі відповідно до статті 160 цього Кодексу - з дня складення постанови в повному обсязі.

Постанова суду складена в повному обсязі 08 листопада 2017 року.

Головуючий Сапальова Т.В.

Судді Боровицький О. А. Матохнюк Д.Б.