Справа № 826/26536/15
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2017-11-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

08 листопада 2017 року № 826/26536/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Келеберди В.І. розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного реєстратора прав на нерухоме майно-Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Тверської Інесси Володимирівни, третя особа - ОСОБА_3, Реєстраційна служба Обухівського міськрайонного управління юстиції, про визнання протиправними дій та скасування рішень.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державного реєстратора прав на нерухоме майно - Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Тверської І.В. та просить суд визнати протиправними та скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно від 08 травня 2015 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (перехід права власності) за ОСОБА_3 на нерухоме майно:

- житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1, що розташований на земельній ділянці за кадастровим номером НОМЕР_1

- земельну ділянку площею 0,3744 кв.м., цільове призначення - для ведення фермерського господарства за кадастровим номером НОМЕР_2 за адресою: АДРЕСА_2

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що між нею та ОСОБА_3 укладено нотаріально посвідчений Договір позики від 29 жовтня 2013 року, відповідно до умов якого позивач отримала у позику грошові кошти у сумі 149 600 євро та зобов'язалася повернути їх у термін до 29 жовтня 2014 року у гривневому еквіваленті.

У той же день між позивачем та відповідачем укладено та нотаріально посвідчено Договір іпотеки, яким забезпечено боргові зобов'язання за вищевказаним Договором позики. Предметом іпотеки визначено належний позивачу на правах власності житловий будинок за адресою: АДРЕСА_4, розташований на земельній ділянці за кадастровим номером НОМЕР_2 з цільовим призначенням - для ведення фермерського господарства.

Крім того, 29 жовтня 2013 року між позивачем та відповідачем підписано Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким встановлено порядок задоволення вимог ОСОБА_3 у випадку невиконання ОСОБА_1 боргових зобов'язань, зокрема, передбачено, що Іпотекодавець передає, а Іпотекодержатель набуває право власності на зазначений вище житловий будинок, розташований на земельній ділянці, не раніше 01 листопада 2014 року.

Усі нотаріальні дії щодо посвідчення договорів вчинялися приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І.В., якою 08 травня 2015 року прийняті відповідні рішення та здійснено державну реєстрацію прав та обтяжень (перехід права власності) за ОСОБА_3 на нерухоме майно - житловий будинок за адресою: АДРЕСА_4, розташований на земельній ділянці за кадастровим номером НОМЕР_2 з цільовим призначенням - для ведення фермерського господарства.

Посилаючись на численні порушення відповідачем вимог законодавства, допущених під час процедури прийняття рішень та здійснення державної реєстрації нерухомого майна за новим власником, позивач звертається до суду з даним адміністративним позовом.

Відповідач - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тверська Інесса Володимирівна направила до суду письмові заперечення, у яких зазначила, що процедура реєстрації прав власності нерухомого майна за відповідачем здійснена з дотриманням вимог законодавства, підстав для задоволення позову не вбачає.

Представник третьої особи - ОСОБА_3 проти позову заперечував, просив у задоволенні позовних вимог відмовити.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 жовтня 2016 року провадження у справі закрито.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 24 листопада 2016 року скасовано ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 жовтня 2016 року, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвалою суду від 16 березня 2017 року (протокольною) відповідно до частини 6 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України суд перейшов у письмове провадження.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення представників позивача, відповідача та третьої особи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

29 жовтня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено та нотаріально посвідчено Договір позики, за яким позивач отримала грошові кошти та зобов'язалася до 29 жовтня 2014 року повернути відповідачеві суму у гривнях, еквівалентну 149 600 євро.

У той самий день між позивачем та відповідачем укладено ще дві угоди, а саме:

- Договір іпотеки, яким забезпечено боргові зобов'язання ОСОБА_1 за Договором позики, предметом іпотеки визначено належні ОСОБА_1 на праві власності житловий будинок АДРЕСА_5 та земельна ділянка площею 0,3744 га, з цільовим призначенням для ведення фермерського господарства, кадастровий номер НОМЕР_2, яка розташована на території Нещерівської сільської ради Обухівського району Київської області;

- Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким визначено порядок задоволення вимог ОСОБА_3 у випадку невиконання ОСОБА_1 боргових зобов'язань за Договором позики, зокрема передбачено, що іпотекодавець передає, а іпотекодержатель набуває право власності на житловий будинок АДРЕСА_5 та земельна ділянка площею 0,3744 га, з цільовим призначенням для ведення фермерського господарства, кадастровий номер НОМЕР_2, яка розташована на території Нещерівської сільської ради Обухівського району Київської області. Строк вступу Договору в силу - не раніше 01 листопада 2014 року.

Всі вищезазначені договори посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І.В. та здійснено відповідні дії щодо їх реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

У подальшому вищезазначені договори були оскаржені позивачем з підстав їх недійсності в судовому порядку. За результатами розгляду позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Тверської І.В., за участю третьої особи: Реєстраційної служби Обухівського міськрайонного управління юстиції у Київській області, про визнання договорів недійсними, скасування рішень державного реєстратора, зобов'язання вчинити певні дії, Обухівськими районним судом Київської області ухвалено рішення у справі № 372/5355/14-ц, відповідно до якого у задоволенні позову відмовлено.

Зазначене рішення суду першої інстанції залишено без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 16 травня 2016 року та набрало законної сили. При цьому суди виходили з того, що не вбачається достатніх підстав для задоволення позовних вимог про визнання договорів недійсними, а інші позовні вимоги є похідними від основних.

Державним реєстратором прав на нерухоме майно - Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І.В. 08 травня 2015 року прийняті рішення за індексними номерами 21198205 та 21199573 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (перехід права власності) за ОСОБА_3 на нерухоме майно за реєстраційними номерами 31 та 31, відповідно до яких до ОСОБА_5 перейшли права власності на житловий будинок АДРЕСА_5, та земельна ділянка площею 0,3744 га, з цільовим призначенням - для ведення фермерського господарства, кадастровий номер НОМЕР_2, яка розташована на території Нещерівської сільської ради Обухівського району Київської області.

У поданому адміністративному позові позивач вказує, що при винесенні рішень № 21198205 та № 21199573 відповідач порушила норми Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», норми Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 868 від 17 жовтня 2013 року, положення наказу Міністерства юстиції України від 02 квітня 2013 року № 607/5 «Про заходи щодо взаємодії органів державної реєстрації прав та їх посадових осіб».

Оцінивши наявні в матеріалах справи документи, вислухавши пояснення присутніх у судовому засіданні осіб, суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на безпосередньому та об'єктивному досліджені доказів, дійшов до наступних висновків.

Відповідно до частини першої статті 2, частини другої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року № 1952-ІV (далі - Закон № 1952-ІV) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, яка є обов'язковою.

Згідно з частиною п'ятою статті 3 Закону № 1952-ІV державна реєстрація є публічною, проводиться органом державної реєстрації прав, який зобов'язаний надавати інформацію про зареєстровані права та їх обтяження в порядку, встановленому цим Законом.

Абзацом 2 частини першої статті 9 Закону № 1952-ІV визначено, що у випадку, передбаченому цим Законом, державним реєстратором є нотаріус як спеціальний суб'єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно.

Державна реєстрація прав власності, реєстрація яких проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва проводиться нотаріусом, яким вчиняється така дія; державна реєстрація прав в результаті вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва проводиться нотаріусом, яким вчинено таку дію.

За змістом частини дев'ятої статті 15 Закону № 1952-ІV державна реєстрація прав, їх обтяжень у результаті вчинення нотаріальної дії (надання відмови в ній) проводиться одночасно з вчиненням такої дії.

Абзацом 7 пункту 2 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868 (далі - Порядок), встановлено, що нотаріус, яким вчинено нотаріальну дію з нерухомим майном, проводить державну реєстрацію прав, набутих виключно у результаті такої дії, крім випадків, визначених Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

В силу вимог пункту 1 частини другої статті 9 Закону № 1952-ІV нотаріус, як спеціальний суб'єкт, здійснює функції державного реєстратора, в тому числі встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов'язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у випадках, встановлених законом); відповідність повноважень особи, яка подає документи на державну реєстрацію прав та їх обтяжень; відповідність відомостей про нерухоме майно, наявних у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та поданих документах; наявність обтяжень на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до вимог цього Закону; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір(угода) пов'язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що чинне законодавство наділяє нотаріуса окремими повноваженнями державного реєстратора прав на нерухоме майно, які виникають у нього лише у результаті здійснення нотаріальних дій, реалізуються одночасно з їх вчиненням та виключно за наслідками перевірки правильності оформлення документів в офіційному порядку, що дозволяє забезпечити належний рівень захисту гарантованих Конституцією України речових прав фізичних і юридичних осіб на нерухоме майно.

Водночас, відповідно до частини першої статті 15 Закону № 1952-ІV державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку:

1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви;

2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень;

3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації;

4) внесення записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно;

5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону;

6) надання витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про зареєстровані права та/або їх обтяження.

Згідно частини четвертої статті 15 Закону № 1952-ІV державній реєстрації підлягають виключно заявлені права та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

Пунктом 36 Порядку передбачено, що для проведення державної реєстрації речових прав необхідними документами є документи, що підтверджують виникнення, перехід або припинення таких прав на нерухоме майно, та інші документи, визначені цим Порядком.

Пунктом 1 частини першої статті 19 Закону № 1952-ІV визначено, що державна реєстрація прав проводиться на підставі договорів, укладених у порядку, встановленому законом.

Підпунктом 1 пункту 37 Порядку встановлено, що документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, є укладений в установленому законом порядку договір, предметом якого є нерухоме майно, права щодо якого підлягають державній реєстрації, або речове право на нерухоме майно чи його дублікат.

Згідно частини першої статті 33 Закону № 898- ІV у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Частиною першою статті 37 Закону № 898- ІV передбачено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Отже, у межах процедури звернення стягнення на предмет іпотеки, іпотекодержатель має право звернутися до органу державної реєстрації з метою державної реєстрації за собою права власності на об'єкт нерухомого майна і документом, який підтверджуватиме відповідний перехід права власності, слугуватиме або окремий договір між іпотекодавцем та іпотекодержателем, або застереження в іпотечному договорі.

За Договором про задоволення вимог іпотекодержателя сторони у добровільному порядку зазначають умови переходу права власності на нерухоме майно до іпотекодержателя. Такий Договір згідно пунктом 1.1 статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» є укладеним в установленому законом порядку договором, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації та підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, на підставі якого проводиться реєстрація прав на нерухоме майно.

Отже, для проведення державної реєстрації права власності у випадку наявності договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який є добровільним, а не примусовим по суті способом задоволення вимог іпотекодержателя, реєстратор не вимагає додаткових документів, які є обов'язковими для подання у випадку наявності лише договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя.

У даному випадку реєстрація права власності на нерухоме майно за ОСОБА_3 відбулася лише після настання визначених за взаємною згодою сторін умов Договору про задоволення вимог іпотекодержателя. При цьому, твердження позивача на необхідність передачі до Міністерства юстиції України заяви відповідача про реєстрацію права власності на нерухоме майно в порядку наказу Міністерства юстиції України № 607/5 від 02 квітня 2013 року, не відповідають змісту цього наказу, оскільки у ньому зазначений порядок взаємодії щодо договорів, однією зі сторін якого є юридична особа.

Крім того, договір про задоволення вимог іпотекодержателя не підлягає державній реєстрації, оскільки не є договором, що встановлює інше речове право, як, наприклад, договір іпотеки, а є договором, на підставі якого реєструється право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Як зазначив відповідач у письмових запереченнях, спростовуючи твердження позивача, витребування Договору іпотеки від 29 жовтня 2013 року у даному випадку не було доцільним, оскільки він посвідчувався тим самим нотаріусом і зберігається у справах відповідача, як і визначено у Договорі про задоволення вимог іпотекодержателя.

Стосовно доводів позивача щодо оплати адміністративного збору після вчинення дій державним реєстратором судом з'ясовано, що адміністративний збір внесений ОСОБА_3 готівкою та перерахований відповідачем на відповідний рахунок від імені заявника з відкритого на ім'я приватного нотаріуса Тверської І.В. карткового рахунку, про що свідчить копія платіжного документу.

Стосовно прийняття від ОСОБА_3 однієї заяви щодо реєстрації кількох різних об'єктів нерухомості, відповідачем пояснено, що законом визначена можливість реєстрації однієї заяви та одноразову сплату адміністративного збору. На кожний об'єкт нерухомості відкривається окремий розділ відповідно до законодавства, а рішення про державну реєстрацію прав приймаються щодо відповідних розділів об'єктів нерухомого майна.

Крім цього, суд зазначає, що кількість прийнятих заяв для державної реєстрації прав є технічною складовою процесу державної реєстрації та жодним чином не зачіпає прав та інтересів позивача.

Суд критично сприймає твердження позивача щодо незаконної реєстрації права власності на земельну ділянку за особою, яка не могла виступати заставодержателем земельної ділянки сільськогосподарського призначення, оскільки зі змісту Договору іпотеки від 29 жовтня 2013 року вбачається, що за вказаним правочином в іпотеку було передано нерухоме майно за реєстраційним номером 21, що складається з житлового будинку за адресою: АДРЕСА_4, загальною площею 114,5 кв.м., розташованого на земельній ділянці за кадастровим номером НОМЕР_2 площею 0,3744 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2

Відповідно до положень частин четвертої та п'ятої статті 6 Закону України «Про іпотеку» якщо в іпотеку передається будівля (споруда), розташована на земельній ділянці, яка належить іпотекодавцю на праві власності, така будівля (споруда) підлягає передачі в іпотеку разом із земельною ділянкою, на якій вона розташована. І навпаки, якщо в іпотеку передається земельна ділянка, на якій розташовані будівлі (споруди), які належать іпотекодавцю на праві власності, така земельна ділянка підлягає передачі в іпотеку разом з цими будівлями (спорудами).

Отже, земельна ділянка та будівля (споруда), яка на ній розташована, нерозривно пов'язані між собою, а отже, іпотека щодо будівлі (споруди) повинна поширюватися і на земельну ділянку, на якій вона розташована, і навпаки, причому навіть у тих випадках, коли предметом у договорі іпотеки визначено лише один об'єкт (або будівля, або забудована земельна ділянка).

Таким чином, розглянувши справу у межах визначених позивачем позовних вимог та їх обґрунтувань, суд не знаходить підстав для задоволення позову.

Згідно частин першої та третьої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження було надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. Завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Позивачем не доведено суду та не підтверджено належними доказами наявність обставин, якими обґрунтовані її позовні вимоги, натомість відповідачем доводи позивача цілком спростовано.

Керуючись ст. ст. 17, 69-71, 94, 160-165, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя В.І. Келеберда