Справа № 729/1063/17
Суддя: Земляна Г.В.
Дата ухвалення: 2017-11-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 729/1063/17 Головуючий у 1-й інстанції: Бойко В.І. Суддя-доповідач: Земляна Г.В.
У Х В А Л А

Іменем України

07 листопада 2017 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Земляної Г.В.

суддів Ісаєнко Ю.А., Сорочко Є.О.

за участю секретаря Данилюк Л.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Бобровицького районного суду Чернігівської області від 06 жовтня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Територіальної громади в особі Браницької сільської ради про скасування рішення,

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач, ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом до Територіальної громади в особі Браницької сільської ради, в якому просив:

- скасувати рішення №20 від 17.05.2000 Браницької сільської ради;

- зобов'язати відповідача встановити межі місцевого проїзду на місцевості ділянки АДРЕСА_3,АДРЕСА_2,АДРЕСА_4,АДРЕСА_1,АДРЕСА_5,АДРЕСА_6 згідно генерального плану села;

- зобов'язати Браницькі сільську раду привести місцевий проїзд по АДРЕСА_1 відповідно до генерального плану села до належного стану відповідно до встановлених норм громадської забудови.

Ухвалою Бобровицького районного суду Чернігівської області від 06 жовтня 2017 року відмовлено у відкритті провадження по адміністративній справі на підставі п. 1 ч. 1 ст.109 Кодексу адміністративного судочинства України.

Не погоджуючись з ухвалою суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду та винести нову з направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду. В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на незаконність, необґрунтованість та необ'єктивність рішення суду, неповне з'ясування всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, порушення судом норм процесуального права, що є підставою для скасування судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а ухвалу суду слід залишити без змін з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивач просить захистити порушені, на його думку права, у спорі між двома власниками земельних ділянок стосовно, які належать їм на праві приватної власності, так як фактично оскаржуваним рішенням сільської ради було виділено земельну ділянку в розмірі 0,25 га громадянину ОСОБА_3 по АДРЕСА_1.

Суд першої інстанції, відмовляючи у відкритті провадження по справі прийшов до висновку, що позовна заява не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства України.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду з огляду на наступне:

Так, відповідно до пункту 1 частини першої статті 109 Кодексу адміністративного судочинства України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі лише, якщо заяву не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі «Zand v. Austria» від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 24 лютого 2015 року, де визначено, що у разі прийняття суб'єктом владних повноважень рішення який вичерпує свою дію після його реалізації подальше оспорювання правомірності набуття фізичною чи юридичною особою спірної земельної ділянки має вирішуватися у порядку цивільної (господарської) юрисдикції, оскільки виникає спір про право цивільне.

Згідно з позовної заяви встановлено, що позивач ОСОБА_2 є власником будинку та земельної ділянки в АДРЕСА_2. Суміжному землекористувачу оскаржуваним рішенням Браницької сільської ради №20 від 17.05.2000 було передано в безоплатну приватну власність земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, що призвело до обмеження вільного проїзду до власного житла позивача, оскільки у приватну власність увійшов і місцевий проїзд, який згідно генплану забудови с. Браниця від 1979 року є дорогою загального користування.

Незгода з вказаним рішенням і стала підставою для звернення до адміністративного суду з зазначеним позовом.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідно зазначити, що відповідно до п.п. 6,7 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» № 3 від 01 березня 2013 року, при вирішенні питань, пов'язаних із компетенцією судів у спорах, що виникають із земельних відносин, суд має з'ясувати, є спір приватноправовим або публічно-правовим; чи виник спір із відносин, урегульованих нормами цивільного права, чи пов'язані ці відносини зі здійсненням сторонами цивільних або інших майнових прав на земельні ділянки на засадах рівності; чи виник спір щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень при реалізації ним управлінських функцій у сфері земельних правовідносин.

Так, згідно зі статтями 13 і 14 Конституції України, статтями 177, 181, 324 і главою 30 Цивільного кодексу України земля та земельні ділянки є об'єктами цивільних прав, а держава і територіальні громади через свої органи беруть участь у земельних відносинах із метою реалізації цивільних та інших прав у приватноправових відносинах, тобто прав власників земельних ділянок.

Земельні відносини, суб'єктами яких є фізичні чи юридичні особи, органи місцевого самоврядування, органи державної влади, а об'єктами - землі у межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї), регулюються земельним і цивільним законодавством на принципах забезпечення юридичної рівності прав їх учасників, забезпечення гарантій прав на землю (стаття 1 Цивільного кодексу України, статті 2, 5 Земельного кодексу України;). Захист судом прав на землю у цих відносинах здійснюється способами, визначеними статтями 16, 21, 393 Цивільного кодексу України, статтею 152 ЗК, у тому числі шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування.

Відповідно до цього спори, що виникають із земельних відносин, у яких хоча б однією зі сторін є фізична особа, незважаючи на участь у них суб'єкта владних повноважень, згідно зі статтею 15 Цивільного процесуального кодексу України розглядаються в порядку цивільного судочинства.

Таким чином колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вказаний спір не є публічно-правовим, а тому компетенція адміністративних судів, установлена статтею 17 Кодексу адміністративного судочинства України, на нього не поширюється, оскільки оскаржується рішення Браницької сільської ради не як суб'єкта владних повноважень при реалізації ним управлінських функцій у сфері земельних відносин, а фактично рішенням сільської ради вирішується питання передачі у приватну власність земельної ділянки громадянину ОСОБА_3

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до правомірно висновку щодо відмови у відкритті провадження в адміністративній справі на підставі п.1 ч.1 ст.109 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки заяву позивача не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на ті обставини, що за суб'єктним складом справа підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки в даній справі виникає спір про право, що виключає можливість розгляду її в порядку адміністративного судочинства.

Крім того, представником позивача в судовому засіданні суду апеляційної інстанції було зазначено, що справа з аналогічним предметом спору була розглянута по суті в порядку цивільного судочинства та по ній було прийнято рішення по суті.

Відповідно до ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

При цьому апеляційна скарга не містить посилання на обставини, передбачені статтями 202 - 204 Кодексу адміністративного судочинства України, за яких рішення суду підлягає скасуванню.

Доводи, викладені заявником в апеляційній скарзі були предметом дослідження суду першої інстанції і не знайшли свого належного підтвердження.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм процесуального права, а тому, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 8-11, 196, 199, 204, 205, 206, 211 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Ухвалу Бобровицького районного суду Чернігівської області від 06 жовтня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів із дня складання у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги до Вищого адміністративного суду України у порядку ст.212 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: Г.В. Земляна

Судді: Ю.А. Ісаєнко

Є.О. Сорочко

Повний текст ухвали виготовлено 07 листопада 2017 року.