Справа № 742/2469/17
Суддя: Ісаєнко Ю.А.
Дата ухвалення: 2017-11-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 742/2469/17 Головуючий у 1-й інстанції: Ільченко О.І.
Суддя-доповідач: Ісаєнко Ю.А.
ПОСТАНОВА

Іменем України

07 листопада 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Ісаєнко Ю.А.,

суддів: Земляної Г.В., Сорочко Є.О.,

за участю секретаря: Левченка А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Комунального підприємства «Прилукитепловодопостачання» Прилуцької міської ради Чернігівської області на постанову Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 14.09.2017 у справі за адміністративним позовом Комунального підприємства «Прилукитепловодопостачання» Прилуцької міської ради Чернігівської області до управління праці та соціального захисту населення Прилуцької міської ради Чернігівської області про визнання протиправною бездіяльність та зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

Комунальне підприємство «Прилукитепловодопостачання» Прилуцької міської ради Чернігівської області звернулося до суду з адміністративним позовом до управління праці та соціального захисту населення Прилуцької міської ради Чернігівської області про: визнання протиправною бездіяльність щодо невідшкодування субсидій на оплату послуг з обслуговування внутрішньобудинкових мереж, які надає КП «Прилукитепловодопостачання»; та зобов'язання відновити надання субсидій на оплату послуги з обслуговування внутрішньобудинкових мереж.

Постановою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 14.09.2017 в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеною постановою, позивачем було подано апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить скасувати оскаржувану постанову, та прийняти нову, якою задовольнити позовні вимоги повністю.

Представники відповідача в судовому засіданні заперечили проти задоволення вимог апелянта, рішення суду першої інстанції просили залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Представник апелянта підтримав вимоги апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції скасувати, а позов задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Прилуцької міської ради Чернігівської області від 13.02.2007 №91 «Про послугу з технічного обслуговування внутрішньобудинкових систем» з переліку послуг по утриманню будинків і споруд та прибудинкових територій» (затверджених рішенням виконкому №325 від 29.06.2007 «Про тарифи на послуги з утримання будинків та прибудинкових територій в м. Прилуки», які надаються житлово-експлуатаційними конторами) вилучено обслуговування внутрішньобудинкових систем водопостачання, водовідведення, теплопостачання з 15.04.2007. Виконавцем послуг з технічного обслуговування внутрішньобудинкових систем у м. Прилуки визначено комунальне підприємство «Прилукитепловодопостачання».

З червня 2017 року управлінням праці та соціального захисту населення Прилуцької міської ради Чернігівської області припинено відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг, які надає КП «Прилукитепловодопостачання», в частині обслуговування внутрішньобудинкових систем тепло-, водопостачання та водовідведення в багатоквартирних будинках, оскільки в контексті п.2 ч.1 ст.13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», обслуговування внутрішньобудинкових мереж є складовою послуги з утримання будинків і споруд, а надання житлової субсидії окремо на дану складову послуги не передбачено.

Колегія суддів не погоджується з доводами суду першої інстанції, з огляду на таке.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог виходив з того, що приписами ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на:

1)комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газопостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо);

2)послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо);

3)послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо);

4)послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Сторонами не заперечується той факт, що на даний час, відшкодування витрат за користування житлом або його утримання та комунальних послуг надається КП «Прилукижитлобуд».

Враховуючи вказані вище вимоги закону, суд першої інстанції зазначив,що обслуговування внутрішньобудинкових мереж є складовою послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, що передбачено п. 2 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», а відтак, надання житлової субсидії на дану складову послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій не передбачено чинним законодавством.

Водночас, суд першої інстанції не звернув увагу, що предмет позову КП «Прилукитепловодопостачання» стосується безпосередньо факту припинення надання субсидій населенню на оплату послуги з обслуговування внутрішньобудинкових мереж.

Так, як зазначено вище, позивач у позовній заяві просить визнати протиправною бездіяльність щодо невідшкодування субсидій на оплату послуг з обслуговування внутрішньобудинкових мереж, які надає КП «Прилукитепловодопостачання»; та зобов'язати відновити надання субсидій на оплату послуги з обслуговування внутрішньобудинкових мереж.

Так, приписами п. 1, 3 постанови Кабінету Міністрів України від 21.10.1995 № 848 «Про спрощення порядку надання населенню субсидій для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг, придбання скрапленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива» передбачено, що щомісячна адресна безготівкова субсидія для відшкодування витрат надається на: оплату управління багатоквартирним будинком, користування житлом або його утримання та комунальних послуг (водо-, тепло-, газопостачання, водовідведення, електроенергія, вивезення побутового сміття та рідких нечистот), а також один раз на рік субсидії готівкою на придбання скрапленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива.

Приписами частин 2-5 статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», передбачено, що учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник.

Колегія суддів, аналізуючи вказані положення нормативних актів вказує, що щомісячна адресна безготівкова субсидія для відшкодування витрат надається саме споживачам послуг, а не виконавцям. В даному випадку споживачами послуг з обслуговування внутрішньобудинкових мереж є безпосередньо населення, а відтак, саме споживач вказаної послуги має право звернутися до суду з вимогами до управління праці та соціального захисту населення про надання субсидії на оплату такої послуги, якщо вважає, що йому безпідставно припинено надання субсидії, та що, на його думку, порушує законні права та інтереси споживача.

Водночас, в контексті наведеного, позивач - КП «Прилукитепловодопостачання», як виконавець такої послуги, не може звертатись з позовними вимогами про зобов'язання відновити надання субсидій на оплату послуги з обслуговування внутрішньобудинкових мереж, оскільки за даних обставин, ненадання субсидії населенню на вказану послугу жодним чином не порушує законні права та інтереси безпосередньо позивача.

Як випливає зі змісту статті 2 КАС України, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, які породжують, змінюють або припиняють права та обов'язки у сфері публічно-правових відносин, вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, якщо позивач вважає, що цими рішеннями, діями чи бездіяльністю його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав чи свобод.

Так, відповідно до положень ч. 1 ст. 6, ч. 2 ст. 2, ч. 1 ст. 11 КАС України, особа має право звернутись до адміністративного суду з позовом у разі, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин. При цьому, обставину щодо фактичного порушення суб'єктом владних повноважень - відповідачем його прав, свобод чи інтересів має довести, саме, позивач належними і допустимими доказами.

В розумінні КАС України захист прав, свобод та інтересів осіб завжди є наступним, тобто передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення, при цьому, задоволенню підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин.

Отже, право на судовий захист має лише та особа, яка є суб'єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. То ж, для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право, свободу чи інтерес, і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем в момент здійснення ним оскаржуваних дій чи рішень.

Аналогічна правова позиція підтверджується, зокрема, рішеннями Конституційного Суду України № 6-рп/1997 від 25 листопада 1997 року за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення частини 2 статті 55 Конституції України та статті 248-2 Цивільного процесуального кодексу України та № 9-рп/1997 від 25 грудня 1997 року за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення статей 55, 64, 124 Конституції України, зі змісту яких випливає, що кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

Так, позивач зазначає, що управління праці та соціального захисту населення Прилуцької міської ради Чернігівської області припинило надання населенню субсидій на оплату послуги з обслуговування внутрішньобудинкових мереж, а тому вважає неправомірними дії відповідача.

При цьому, позивачем не надано доказів на підтвердження порушення його прав та інтересів, не обґрунтовано, яким чином дії управління праці та соціального захисту населення Прилуцької міської ради Чернігівської області впливають на законні права позивача, чи обмежують їх, як і не зазначено, яким чином задоволення позовних вимог відновить порушені права та інтереси позивача.

Право на захист - це самостійне суб'єктивне право, яке з'являється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оспорення останнього, тобто, відсутність у будь-кого прав чи обов'язків у зв'язку з прийняттям спірного рішення не породжує для нього і права на судовий захист, тобто права на звернення з адміністративним позовом.

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 28.02.2017 (справа №21-3829а16).

Крім того, як зазначив Верховний Суд України в ухвалі від 12.03.2009, право, яке захищає суд, повинно існувати на день ухвалення судового рішення.

Колегія суддів приходить до висновку, що за відсутності порушеного права позивача, він не є належним суб'єктом для звернення до суду з таким позовом, при цьому, позивач не позбавлений права оскаржити дії чи бездіяльність відповідача щодо невідшкодування документально підтверджених витрат, зумовлених наданням послуги з обслуговування внутрішньобудинкових мереж.

Водночас, як зазначено в пункті 21 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 06 березня 2008 року №2 «Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ», право на захист виникає за умови доведення позивачем факту застосування до нього норм оскаржуваного рішення, або того, що він є суб'єктом правовідносин, у яких буде застосовано це рішення, при цьому, законність оскаржуваного рішення може бути перевірена лише після встановлення у позивача права на його оскарження.

Між тим, колегія суддів вказує на передчасність висновків суду першої інстанції, який досліджуючи правомірність підстав для припинення надання субсидій, не звернув увагу на відсутність порушеного права позивача, що є підставою для зміни постанови суду в частині обґрунтування відмови у задоволенні позову.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що управління праці та соціального захисту населення Прилуцької міської ради Чернігівської області, припинивши надання житлової субсидії споживачам за послугу з обслуговування внутрішньобудинкових мереж, яку надає КП «Прилукитепловодопостачання», не порушило законні права та інтереси останнього, а відтак позовні вимоги правомірно залишено без задоволення.

Колегія суддів критично оцінює доводи апелянта щодо наявності права на отримання вказаної субсидії з огляду на нарахування вказаної субсидії в минулому, та на підставі рішення Прилуцької міської ради Чернігівської області від 13.02.2007 №91 «Про послугу з технічного обслуговування внутрішньобудинкових систем», яким з переліку послуг по утриманню будинків і споруд та прибудинкових територій» вилучено послугу обслуговування внутрішньобудинкових систем водопостачання, водовідведення, теплопостачання, оскільки такі посилання не доводять факту порушення прав та інтересів позивача діями чи бездіяльністю відповідача.

Згідно з ч.2 ст.71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Відповідач, як суб'єкт владних повноважень, на виконання вимог ч.2 ст.71 КАС України, обґрунтував свою правову позицію у встановленому порядку.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 201 КАС України, підставами для зміни постанови або ухвали суду першої інстанції є правильне по суті вирішення справи чи питання, але із помилковим застосуванням норм матеріального чи процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що постановою суду першої інстанції правильно по суті вирішено справу, проте із помилковим застосуванням норм матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим наявні підстави для зміни постанови суду першої інстанції, в частині обґрунтувань відмови у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 160, 186, 195, 198, 201, 205, 207, 212, 254 КАС України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Прилукитепловодопостачання» Прилуцької міської ради Чернігівської області задовольнити частково.

Постанову Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 14.09.2017 - змінити в частині обґрунтування підстав для відмови у задоволенні позову Комунального підприємства «Прилукитепловодопостачання» Прилуцької міської ради Чернігівської області до управління праці та соціального захисту населення Прилуцької міської ради Чернігівської області про визнання протиправною бездіяльність та зобов'язання вчинити дії.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

(Постанову у повному обсязі складено 13.11.2017 року)

Головуючий суддя: Ю.А. Ісаєнко

Суддя: Г.В. Земляна

Суддя: Є.О. Сорочко