Справа № 760/21392/16-а
Суддя: Сорочко Є.О.
Дата ухвалення: 2017-11-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Сорочко Є.О.
У Х В А Л А
Іменем України

07 листопада 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Сорочко Є.О.

суддів: Земляної Г.В.

Мельничука В.П.

за участю секретаря с/з Грисюк Г.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Міністерства оборони України на постанову Солом`янського районного суду м. Києва від 01 серпня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом про визнання неправомірними дій Міністерства оборони України щодо не призначення йому одноразової грошової допомоги у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб та стягнення з Міністерства оборони України на користь позивача одноразову грошову допомогу відповідно до статті 16 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у розмірі 164 534 грн.

Постановою Солом`янського районного суду м. Києва від 01 серпня 2017 року позов задоволено частково:

- визнано протиправними дії Міністерства оборони України щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги у зв`язку з настанням інвалідності третьої групи внаслідок поранення (контузії), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби, у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві»;

- зобов`язано Міністерство оборони України прийняти рішення за результатами розгляду питання про виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності після звільнення з військової служби, з урахуванням висновків, викладених у даній постанові.

На вказану постанову Міністерство оборони України подало апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та ухвалити нову постанову, якою в задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до матеріалів справи, позивач в період з 01 червня 1980 року по 30 березня 1981 року проходив військову службу в Збройних Силах СРСР та перебував в країнах де велись бойові дії (Афганістан), що підтверджується довідкою № 76 від 02 червня 2016 року виданої Хмельницьким об`єднаним міським військовим комісаріатом.

Згідно витягу із протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв від 27 вересня 2011 року №348 позивач отримав захворювання, які пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.

Відповідно до виписки з акту огляду медико-соціальної експертної комісії від 11 жовтня 2011 року до довідки серії ХМ №234851 позивачу з 11 жовтня 2011 року вперше та довічно встановлено 3 групу інвалідності з причин захворювання, які пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.

Згідно виписки з акту огляду медико-соціальної експертної комісії від 02 лютого 2016 року до довідки серії АВ №0684913 позивачу після перегляду з 10 лютого 2016 року довічно встановлено 2 групу інвалідності з причин захворювання, які пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.

З метою вирішення питання про виплату одноразової грошової допомоги позивач 30.05.2017 звернувся до Хмельницького обласного військового комісаріату через Хмельницький об`єднаний міський військовий комісаріат, тобто рішення щодо виплати цієї допомоги стосовно нього раніше не приймалося.

Хмельницький обласний військовий комісаріат листом від 14 червня 2016 року № 7/1541 повідомив позивачу, що в наданих документах відсутні документи, що свідчать про причину та обставини поранення, зокрема про те, що воно не пов`язане із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження.

Не погоджуючись з даним листом, позивач звернувся з заявою до Міністерства оборони України про виплату йому одноразової грошової допомоги в розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності відповідно до вищезазначеного закону та постанови Кабінету Міністрів України, надавши всі необхідні для вирішення цього питання документи.

Департамент фінансів Міністерства оборони України листом від 27 жовтня 2016 року № 248/3/6/4154 повідомив позивачу, що днем встановлення інвалідності вважається проходження громадянином первинного огляду медико-соціальної експертної комісії, а дата підвищення групи інвалідності не може вважатися днем встановлення інвалідності, а тому враховуючи, що інвалідність первинно отримано в 2011 році, а в 2016 році відбулося виключно її підвищення, то законних підстав для виплати одноразової грошової допомоги немає.

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи даний спір колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII (далі Закон № 2011-XII), одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Частиною 2 ст. 16 Закону № 2011-ХІІ (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) передбачено, що у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю під час виконання ним обов`язків військової служби, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі до п`ятирічного грошового забезпечення за останньою посадою в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України.

У разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю строкової військової служби під час проходження військової служби, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі, що визначається у відсотках від загальної суми допомоги на випадок загибелі (смерті), встановленої пунктом 5 цієї статті (ч. 6 ст. 16).

Відповідно до ч. 1 ст. 16-2 Закону № 2011-ХІІ одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі:

а) 500-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста у випадках, зазначених у підпунктах 1 - 3 пункту 2 статті 16 цього Закону;

б) 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності I групи, 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності II групи, 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності III групи (підпункт 4 пункту 2 статті 16 цього Закону).

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що право на отримання вказаної допомоги після звільнення з військової служби мають особи, які отримали інвалідність внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби незалежно від часу настання інвалідності.

Аналогічний правовий висновок у спорі цієї ж категорії був висловлений Верховним Судом України у постановах від 18.11.2014 справа № 21-446а14 та від 21.04.2015 справа № 21-135а15, який в силу ст.244-2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Матеріалами справи підтверджено, що поранення, контузія та захворювання позивача пов`язані із виконанням ним обов`язків військової служби. Позивач звертався із заявою про призначення одноразової грошової допомоги у зв`язку з отриманням інвалідності ІI групи, яке пов`язане з виконання обов`язків військової служби при перебуванні в країнах де велись бойові дії та додавав документи, передбачені Порядком призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві № 975, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 №975 (далі Порядок №975).

Відповідно до п. 3 Порядку № 975, днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності є дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Згідно пункту 11 Порядку №975 військовослужбовець, військовозобов`язаний та резервіст, якому виплачується одноразова грошова допомога у разі настання інвалідності чи втрати працездатності без встановлення йому інвалідності, подає уповноваженому органу такі документи: заяву про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності чи часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності; довідку медико-соціальної експертної комісії про встановлення групи інвалідності або відсотка втрати працездатності із зазначенням причинного зв`язку інвалідності чи втрати працездатності.

До заяви додаються копії: постанови відповідної військово-лікарської комісії щодо встановлення причинного зв`язку поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання; документа, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), зокрема про те, що воно не пов`язане із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження; сторінок паспорта з даними про прізвище, ім`я та по батькові і місце реєстрації; документа, що засвідчує реєстрацію фізичної особи у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків, виданого органом доходів і зборів (для фізичної особи, яка через свої релігійні переконання відмовляється від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків, офіційно повідомила про це відповідний орган доходів і зборів та має відмітку в паспорті громадянина України, - копію сторінки паспорта з такою відміткою).

Матеріали справи містить витяг із протоколу засідання Військово-лікарської комісії західного регіону по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця, яким встановлено, що отримані позивачем поранення (контузія) та захворювання ТАК пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії (а.с. 21).

Відповідно до п. 21.7 Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого Наказом Міністра оборони України від 14.08.2008 № 402 (далі - Положення № 402) постанова ВЛК про причинний зв`язок поранення (травми, контузії, каліцтва) приймається відповідно до висновку, зазначеного в довідці про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва), або засвідченої копії Акта про нещасний випадок (додаток 1 до Інструкції про розслідування та облік нещасних випадків, професійних захворювань і аварій у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 06 лютого 2001 року № 36, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 23 лютого 2001 року за № 169/5360 (зі змінами)), у яких зазначаються обставини отримання поранення (контузії, травми, каліцтва).

При медичному огляді військовослужбовців, колишніх військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на збори, які одержали поранення (травму, контузію, каліцтво) до введення в дію Положення про військово-лікарську експертизу та медичний огляд у Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 4 січня 1994 року № 2, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29 липня 1994 року за № 177/386, і не мають довідки, виданої військовою частиною, ВЛК можуть бути прийняті до уваги достовірні документи про причини і обставини одержання військовослужбовцем поранення (контузії, травми, каліцтва) (записи про первинне звернення по медичну допомогу із зазначенням обставин одержання поранення (травми), витяг із історії хвороби, матеріали службового розслідування, дізнання, досудового слідства за фактом поранення (травми) та інші медичні або військово-облікові документи) (п.21.8 Положення № 402).

Таким чином, при наданні висновку про причинний зв`язок поранення позивача, військово-лікарською комісією встановлювались обставини отримання поранення та зроблено висновок, що захворювання так пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.

Зазначені документи, як зазначалося, були подані до уповноваженого органу для вирішення питання призначення виплати позивачу одноразової грошової допомоги.

Враховуючи вищенаведене колегія суддів вважає, що позивач подав належні документи, які зазначені в п.11 Порядку №975, що свідчать про причини та обставини його поранення, травми, контузії та захворювання.

В апеляційній скарзі відповідач наголошує на тому, що позивач не надав певних документів, які б могли підтвердити чи спростувати обставини отримання поранення. Зазначені доводи апеляційним судом відхиляються, оскільки як зазначалося, вказані обставини встановлюються військово-лікарською комісією при медичному огляді військовослужбовців (колишніх військовослужбовців), а не повторно при вирішенні питання призначення грошової допомоги.

Поряд із цим, як вбачається з матеріалів справи, підставою для відмови відповідача у наданні позивачу одноразової грошової допомоги слугували висновки про те, що дія положень статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», яка набрала чинності 1 січня 2014 року, на нього не поширюється, а згідно з листом Міністерства охорони здоров`я України від 27 квітня 2016 року № 16.06-16/625-16/10515 днем встановлення інвалідності вважається проходження громадянином первинного огляду медико-соціальної експертної комісії. Дата підвищення групи інвалідності не може вважатися днем встановлення інвалідності на що колегія суддів зазначає.

В першу чергу варто наголосити, що листи центральних органів виконавчої влади не є нормативними актами, мають рекомендаційний характер та не є обов`язковими до застосування. На думку колегії суддів апеляційного суду, та обставина, що позивач не звернувся із відповідною заявою про призначення спірної допомоги в 2011 після первинного встановлення йому ІІІ групи інвалідності, не скасовує його право на отримання такої допомоги у зв`язку із встановленням йому 10.20.2016 довічно ІІ групи інвалідності.

За схожих обставин справи, Вищим адміністративним судом України 04.10.2017 прийнято ухвалу по справі №806/1193/16, якою касаційний суд підтримав рішення судів попередніх інстанцій про протиправність дій Міністерства оборони України.

Вирішуючи питання правильності обраного позивачем способу захисту порушеного права, колегія суддів апеляційного суду звертає увагу на таке.

На виконання Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Кабінетом Міністрів України прийнято постанову "Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві " від 25.12.2013 №975 (далі - Порядок №975).

Відповідно до п. 3 зазначеного Порядку № 975 днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Відповідно до пункту 11 Порядку №975, військовослужбовець, військовозобов`язаний та резервіст, якому виплачується одноразова грошова допомога у разі настання інвалідності чи втрати працездатності без встановлення йому інвалідності, подає уповноваженому органу такі документи: заяву про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності чи часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності; довідку медико-соціальної експертної комісії про встановлення групи інвалідності або відсотка втрати працездатності із зазначенням причинного зв`язку інвалідності чи втрати працездатності.

До заяви додаються копії: постанови відповідної військово-лікарської комісії щодо встановлення причинного зв`язку поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання; документа, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), зокрема про те, що воно не пов`язане із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження; сторінок паспорта з даними про прізвище, ім`я та по батькові і місце реєстрації; документа, що засвідчує реєстрацію фізичної особи у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків, виданого органом доходів і зборів (для фізичної особи, яка через свої релігійні переконання відмовляється від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків, офіційно повідомила про це відповідний орган доходів і зборів та має відмітку в паспорті громадянина України, - копію сторінки паспорта з такою відміткою).

Пунктами 6 та 7 Порядку №975 передбачено, що військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, призначення і виплата одноразової допомоги здійснюється на підставі документів. У разі неподання повного комплекту документів (наприклад відсутності свідоцтва про смерть у разі загибелі військовослужбовця), підстав для призначення одноразової допомоги немає.

Згідно пункту 13 Порядку №975, керівник уповноваженого органу подає у 15-денний строк з дня реєстрації всіх документів розпорядникові бюджетних коштів висновок щодо виплати одноразової грошової допомоги, до якого додаються документи, зазначені в пунктах 10 і 11 цього Порядку.

Розпорядник бюджетних коштів приймає у місячний строк після надходження зазначених документів рішення про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги і надсилає його разом з документами уповноваженому органові для видання наказу про виплату такої допомоги особам, які звернулися за нею, або у разі відмови для письмового повідомлення заявника із зазначенням мотивів відмови.

З наведеного вбачається, що відповідно до встановленого порядку призначення та виплати одноразової грошової допомоги, військовослужбовець, який претендує на отримання такої допомоги, повинен звернутися з необхідними документами у обласний військовий комісаріат. Всі наступні дії вчиняються військовим комісаріатом та Міністерством оборони України не залежно від волі такого військовослужбовця.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) зазначив, що стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, «ефективний засіб правого захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Розкриваючи критерій ефективності способу захисту порушеного права платника, Верховний Суд України у постанові від 16 вересня 2015 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Аскоп-Україна» до Південної митниці Міністерства доходів і зборів України, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про визнання бездіяльності протиправною та стягнення коштів зазначив, що «спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення».

У даному випадку, встановивши безумовне право позивача на отримання одноразової грошової допомоги, а також те, що позивачем вчинено всі залежні від нього дії з метою реалізації цього права, враховуючи бездіяльність уповноваженого органу (військового комісаріату), підконтрольного Міністерству оборони України, щодо невирішення зазначеного питання у відповідності до Порядку №975, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що обраний судом першої інстанції спосіб захисту щодо зобов`язання відповідача прийняти певне рішення, є достатнім та ефективним для цілей поновлення порушених прав позивача, що не викликатиме необхідність повторного звернення до суду для вирішення цього ж питання.

Враховуючи викладені обставини, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав на часткове задоволення позовних вимог.

Посилання в апеляційній скарзі на допущені, на думку позивача, судом першої інстанції порушення норм процесуального права, зокрема ч.ч. 1, 2 ст. 11, ст.ст. 13, 31, 49, 53, 70, 107, 108 ч. 1 ст. 167, ч. 2 ст. 183-2 КАС, колегією суддів оцінюється критично, оскільки зазначені обставини не призвели до неправильного вирішення справи, а тому відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 202 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС) вони не є підставою для скасування оскаржуваної постанови.

З цих же підстав відхиляються доводи, що стосуються незалучення до у часті у справі третьої особи військового комісаріату. Слід також відмітити, що суд апеляційної інстанції не має повноважень на залучення у розгляді справи нових сторін чи третіх осіб.

Необґрунтованим є посилання відповідача на протиправність розгляду даної адміністративної справи в скороченому провадженні. Апеляційний суд звертає увагу, що застосування скороченого провадження прямо передбачено п. 2 ч. 1 ст. 183-2 КАС, відповідно до якої скорочене провадження застосовується в адміністративних справах щодо, оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання <…> соціальних виплат, <…>, допомоги, <…>.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що даний пір мав розглядати окружний адміністративний суд є помилковим.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 18 КАС окружним адміністративним судам підсудні адміністративні справи однією зі сторін в яких є орган державної влади <…> крім <…> справ, які підсудні місцевим загальним судам як адміністративним судам.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 18 КАС місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні усі адміністративні справи щодо спорів фізичних осіб з суб`єктами владних повноважень з приводу обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання <…> соціальних виплат, <…> допомоги, <…>.

Таким чином, дану справу правильно розглянуто місцевим загальним судом як адміністративним судом.

Вказані позивачем в апеляційній скарзі обставини щодо недовіри судді суду першої інстанції, з урахуванням викладеного вище, не свідчать про наявність обставин, які викликають сумнів у неупередженості судді, а тому підстави вважати, що справу розглянуто неповноважним складом суду відсутні.

Посилання на втручання суду першої інстанції в дискреційній повноваження відповідача, колегія суддів апеляційної інстанції також відхиляє.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 2 частини 4 статті 105 КАС передбачено, що адміністративний позов може містити вимоги про зобов`язання відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення або вчинити певні дії.

Відповідно до пункту 3 частини 2 статті 162 КАС у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про зобов`язання відповідача вчинити певні дії.

Отже, суд наділений повноваженнями щодо зобов`язання відповідача прийняти рішення, і це прямо вбачається з пункту 2 частини 4 статті 105 та пункту 3 частини 2 статті 162 КАС.

При цьому аналіз зазначених норм свідчить про те, що такі повноваження суд реалізує у разі встановленого факту порушення прав, свобод чи інтересів позивача і необхідність їх відновлення.

У спірних правовідносинах праву позивача на призначення одноразової грошової допомоги кореспондує обов`язок відповідача прийняти відповідне рішення. У випадку невиконання такого обов`язку відповідачем, за наявності визначених законом умов, у суду виникають підстави для ефективного захисту порушеного права позивача, у тому числі шляхом зобов`язання відповідача вчинити певні дії, спрямовані на відновлення порушеного права, зокрема, прийняти рішення. Це цілком узгоджується з положеннями пункту 2 частини 4 статті 105, пункту 3 частини 2 статті 162 КАС.

У даному випадку повноваження відповідача на прийняття рішення за результатами розгляду заяви позивача про призначення йому одноразової грошової допомоги, не є дискреційними, оскільки відповідач у цьому разі не має свободи (адміністративного розсуду) у прийнятті того чи іншого рішення, яке, у свою чергу, має прийматись виключно на підставі вимог закону.

Згідно п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Однак, згідно п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції та не дають підстав вважати, що при прийнятті оскаржуваного рішення судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, які впливають на правильність вирішення справи.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про часткове задоволення позову, а тому апеляційну скаргу Міністерства оборони України необхідно залишити без задоволення, а постанову Солом`янського районного суду м. Києва від 16 травня 2017 року без змін, оскільки вона ухвалена з дотриманням норм матеріального та процесуального права на підставі повно та достовірно встановлених обставин справи, підтверджених доказами.

Керуючись ст. 160, 196, 198, 200, 205, 206 КАС, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України залишити без задоволення, а постанову Солом`янського районного суду м. Києва від 16 травня 2017 року без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в порядку та строки передбачені ст. 212 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Є.О. Сорочко

Суддя Г.В. Земляна

Суддя В.П. Мельничук

Повний текст рішення виготовлений 10.11.2017.

Головуючий суддя Сорочко Є.О.

Судді: Земляна Г.В.

Мельничук В.П.