Справа № 826/17714/16
Суддя: Карпушова О.В.
Дата ухвалення: 2017-11-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

08 листопада 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Карпушової О.В., суддів: Епель О.В., Аліменка В.О., секретар судового засідання Качак Х.Б., за участі представника позивача Алмаза В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 червня 2017 р. у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" до Відділу державної виконавчої служби Коростенського міськрайонного управління юстиції, третя особа - ОСОБА_3, про скасування постанови в частині, -

В С Т А Н О В И В :

14.11.2016 Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» звернулося до суду з позовом до Відділу державної виконавчої служби Коростенського міськрайонного управління юстиції, третя особа - ОСОБА_3, про скасування постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № 29495489, видану 26.10.2011 року ВДВС Коростенського міськрайонного управління юстиції, номер запису про обтяження 6424102 в частині накладення арешту на: квартиру 44, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

На обґрунтування позовних вимог зазначено, що оскаржуване рішення порушує права позивача, оскільки він має першочергове право на задоволення своїх вимог за рахунок предмету іпотеки.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 червня 2017 р. у задоволенні адміністративного позову відмовлено у повному обсязі.

Суд першої інстанції виходив з того, що чинним законодавством передбачена можливість звернення стягнення на предмет іпотеки на користь стягувачів, які не є іпотекодержателями, у разі, якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю, проте, позивачем не надано доказів того, що на час винесення такої постанови та й і на час звернення до суду з даним позовом боржником не виконані основні зобов'язання за кредитним договором, в силу чого виникає право на звернення стягнення на предмет іпотеки та його реалізації в порядку, що визначений статтею 4 договору про іпотеку. Крім того, судом першої інстанції встановлено, що виконавче провадження №29495489, в рамках якого винесено оскаржувану постанову, завершено 28.04.2012 на підставі п.8 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» у зв'язку із повним виконанням виконавчого документу, що, в свою чергу, унеможливлює звернення стягнення на квартиру на підставі оскаржуваної постанови.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 червня 2017 року як таку, що прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що судом першої інстанції було порушено ряд загальноправових принципів щодо повного і всебічного розгляду справи, не звернено увагу на такі поняття як факторинг, цесія, пріоритет обтяжень, порядок накладення арешту на майно, що знаходиться в заставі (іпотеці), а та обставина, що скаржнику на момент винесення відповідачем оскаржуваної постанови про арешт не було відступлено право вимоги, дає право на відповідне оскарження такого арешту, адже ні первісного, ні нового кредитора, за яким зберігається пріоритет обтяження, не було повідомлено про такий арешт, що призвело до неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права і ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення.

В судовому засіданні представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги. Інші учасники процесу до суду не прибули, про місце, дату, час слухання справи повідомлені належним чином.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що між ОСОБА_3 (третя особа, яка не заявляє самостійних вимог у справі) та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» було укладено договір про надання споживчого кредиту №0 від 18.01.2008, відповідно до умов якого кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошових коштів, а позичальник зобов'язується в порядку та на умовах, визначених кредитним договором, повернути кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати комісію та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені вказаним договором.

Для забезпечення виконання основного зобов'язання ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» укладено договір іпотеки (нерухомого майна) від 18.01.2008, за умовами якого іпотекодавці передають в іпотеку іпотекодержателю в якості забезпечення виконання іпотекодавцем зобов'язань за кредитним договором від 18.01.2008 нерухоме майно, квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

В подальшому, між АКІБ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладено договір факторингу №1 від 12.12.2011 про відступлення права вимоги за зобов'язаннями відповідно до додатку до договору факторингу, зокрема, і права вимоги за договором про надання кредиту №0 від 18.01.2008.

Позивач з метою проведення державної реєстрації прав на нерухоме майно звернувся до нотаріуса, за результатом звернення йому повідомлено, що на кватиру накладено арешт, відповідно до постанови ВДВС Коростенського міськрайонного управління юстиції від 26.10.2011 №29495489, що підтверджується відповідною інформаційною довідкою.

Вищенаведені обставини, встановлені судом першої інстанції, перевірені, знайшли своє підтвердження при апеляційному розгляді справи, і не є спірними.

Відповідно до ст. 195 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Отже, предметом даного спору є правомірність постанови ВДВС Коростенського міськрайонного управління юстиції Житомирської області від 26.10.2011 у виконавчому провадженні №29495489 про арешт майна боржника та заборону його відчуження.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначено Законом України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року № 606-XIV (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) (надалі - Закон №606-XIV).

У пункті 5 частини 3 статті 11 Закону №606-XIV зазначено, що державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Загальний порядок звернення стягнення на майно боржника визначено у главі 4 Закону №606-XIV.

Згідно з частиною першою статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Статтею 57 цього Закону передбачено, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом, зокрема, винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження тощо.

Таким чином, з наведених положень Закону вбачається, що державний виконавець повинен вживати необхідні заходи, в тому числі, накладати арешти на майно боржника, з метою виконання рішення суду, не порушуючи при цьому прав інших учасників таких правовідносин.

Згідно частини 3 статті 57 Закону №606-XIV постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження.

Таким чином, накладення арешту на майно боржника є правом державного виконавця, тобто знаходиться в межах його компетенції; фактичною підставою для реалізації цього права є виконавчий документ та заява стягувача; арешт накладається шляхом прийняття державним виконавцем відповідної постанови, яка надсилається органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження.

Колегія суддів не приймає доводи апелянта стосовно відсутності у відповідача правових підстав для накладення арешту на нерухоме майно - квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, та належить ОСОБА_3 з тих підстав, що накладення цього арешту унеможливлює реалізацію Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» першочергового права задоволення вимог до боржника за рахунок предмета іпотеки, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» від 05.06.2003 року №898-IV (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) (надалі по тексту - Закон №898-IV) іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно частини 5 статті 3 Закону №898-IV іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Частиною першою статті 33 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

З наведеного вбачається, що іпотека як правовий інститут виконує забезпечувальну функцію виконання боржником основного зобов'язання, тобто спрямований на те, щоб гарантувати кредитору-іпотекодержателю право на задоволення його вимог за рахунок певного, заздалегідь визначеного сторонами майна за наявності у боржника заборгованості перед кредитором переважно перед іншими кредиторами.

У іпотекодержателя виникає право на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання боржником зобов'язання за основним договором. При цьому, звернення стягнення на заставлене майно є правом, а не обов'язком іпотекодержателя.

Таким чином, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що передбачений розділом V Закону України «Про іпотеку» та частиною восьмою статті 54 Закону України «Про виконавче провадження» спеціальний примусовий порядок звернення стягнення на предмет іпотеки з метою задоволення вимог іпотекодержателя, застосовується за умови ухвалення судом рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки або вчинення нотаріусом виконавчого напису (статті 39, 41 Закону України «Про іпотеку»).

Разом з тим, якщо виконавчі дії вчиняються на підставі судового рішення про стягнення заборгованості та за відсутності судового рішення або виконавчого напису нотаріуса про звернення стягнення на предмет іпотеки, то вони регулюються загальними нормами Закону України «Про виконавче провадження», а не нормами спеціального Закону України «Про іпотеку».

З огляду на викладене та враховуючи, що арешт може бути накладено на все майно особи, яка є боржником за виконавчим провадженням, зокрема, у зв'язку з прийняттям судового рішення, на підставі виконавчого листа та в межах стягуваної суми боргу, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що рішення державного виконавця стосовно винесення постанови про накладення арешту на майно належать до його повноважень та відповідають нормам Закону України «Про виконавче провадження».

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 04 лютого 2015 року № 6-238цс14.

Апелянтом, крім того, не надано доказів наявності заборгованості за кредитним договором №0 від 18.01.2008, її суми, чи сума цієї заборгованості є меншою або більшою, ніж вартість предмета іпотеки, і чи дозволяє така сума задовольнити вимоги стягувача у виконавчому проваджені без шкоди потенційним інтересам ТОВ «Кей-Колект», та не навів жодних поважних причин їх ненадання.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, а саме: відповіді на судовий запит в.о. начальника Коростенського міжрайонного відділу державної служби Головного управління юстиції у Житомирській області від 13.02.2017 № 7.24.38/679 виконавче провадження №29495489 було закінчено 28.04.2012 у зв'язку з фактичним повним виконанням рішення суду, тобто звернення стягнення на предмет іпотеки є неможливим.

Слід також зазначити, що оскаржувану постанову про накладення арешту прийнято відповідачем 26.10.2011, тобто раніше ніж укладено договір факторингу між АКІБ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» - 12.12.2011, що само по собі нівелює доводи апелянта про порушення його першочергового права задоволення вимог до боржника та неповідомлення його про існування постанови.

Інші доводи апеляційної скарги також не заслуговують на увагу, оскільки не спростовують вірних висновків суду першої інстанції.

Згідно з частиною 4 статті 70 КАС України обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Стаття 71 КАС України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

На підставі вищезазначеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального чи процесуального права, що призвело або могло б призвести до невірного вирішення спору, а тому оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, і підстави для його скасування відсутні.

Повний текст ухвали виготовлено 13.11.2017 року.

Керуючись ст. 195 ч.1, ст. 197 ч.1 п.2, ст. 198 ч.1 п.1, ст. 200, ст. 205 ч.1 п.1, ст. 206, ст. 212, ст. 254 ч.5 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 червня 2017 р., залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 червня 2017 р. у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" до Відділу державної виконавчої служби Коростенського міськрайонного управління юстиції, третя особа - ОСОБА_3, про скасування постанови в частині, залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня її складення в повному обсязі.

Колегія суддів: О.В. Карпушова

О.В. Епель

В.О. Аліменко