Справа № 826/17261/16
Суддя: Власенкова О.О.
Дата ухвалення: 2017-11-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

13 листопада 2017 року № 826/17261/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Власенкової О.О., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 (далі - також позивач)

до Вищого господарського суду України (далі - також відповідач)

третя особа Державна казначейська служба України

про визнання протиправними дій, зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, в останній редакції якого просить :

- визнати протиправними дії Вищого господарського суду України про застосування щодо неї обмежень до її суддівської винагороди у період з серпня 2014 року по листопад 2015 року, встановлених законами України від 31.07.2014 № 1622-УІІ, від 28.12.2014 № 76-УІІІ та від 12.02.2015 № 192-УІІІ, які набули чинності після досягнення нею граничного віку та своєчасного подання заяви про звільнення з посади судді у відставку;

- зобов'язати Вищий господарський суд України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 за період з серпня 2014 року по листопад 2015 року суддівську винагороду на підставі статті 129 Закону України від 07.07.2010 № 2453-УІ «Про судоустрій і статус суддів» у редакції, що діяла до набрання чинності Законом України від 31.07.2014 № 1622-УІІ, з урахуванням раніше проведених збільшень розміру грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, та з урахуванням раніше проведених виплат, що відбулись у цей період.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначала, що працювала суддею Вищого господарського суду України. У квітні 2014 року подала заяву про відставку у зв'язку з досягненням 65 років. Рішення про звільнення у відставку було прийняте Верховною Радою України лише 12 листопада 2015 року. У період з серпня 2014 по листопад 2015 року відповідач виплачував їй суддівську винагороду з низкою обмежень відповідно до законів, прийнятих Верховною Радою України після подання позивачем заяви про відставку. Застосування таких обмежень не відповідає статті 58 Конституції України, якою закріплено принцип щодо незворотності законів та інших нормативно-правових актів, які погіршують становище громадянина. Визначений принцип незворотності законів на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, в тому числі відносин між державою і громадянами, направлений на породження у громадян впевненості у тому, що існуюче становище не буде погіршено прийняттям більш пізнього закону чи іншого норматив-правового акту.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити з підстав, наведених у позові.

Відповідач у письмовому запереченні щодо позову заперечив, стверджуючи про правомірність дій Вищого господарського суду України, які гуртуються на наказах про обмеження виплати суддівської винагороди, прийнятих Головою Вищого господарського суду України відповідно до законів України. Зауважив, що згадані накази є чинними, в судовому порядку не визнані протиправними і не скасовані, а також, що закони, на підставі яких видані ці накази, не визнані неконституційними Конституційним Судом України.

Представник у відповідача у судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у письмовому запереченні.

Вирішуючи цей спір, суд виходить із такого.

Постановою Верховної Ради України від 11.07.2002 № 106-IV «Про обрання суддів» ОСОБА_1 обрана на посаду судді Вищого господарського суду України безстроково.

04.04.2014 позивач в установленому порядку подала до Верховної Ради України та Вищої ради юстиції заяву про звільнення з посади судді Вищого господарського суду України у відставку у зв'язку з досягнення 65-річного віку відповідно до пункту 9 частини п'ятої статті 126 Конституції України.

07.05.2014 у позивача закінчились повноваження судді, оскільки їй виповнилось 65 років.

Питання щодо звільнення ОСОБА_1 з посади судді у відставку вирішено Верховною Радою України 12.11.2015 постановою № 788-УІІІ «Про звільнення суддів».

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 подала до Голови Вищого господарського суду України Львова Б.Ю. заяву від 19.11.2015 про звільнення з посади судді Вищого господарського суду України.

Наказом Вищого господарського суду України від 23.11.2015 № 435-к ОСОБА_1 звільнено з посади судді Вищого господарського суду України 30.11.2015 у зв'язку з поданням заяви про відставку.

Відтак, після подання заяви про звільнення з посади судді у відставку позивач з 04.04.2014 та до фактичного звільнення 30.11.2015 працювала на посаді судді Вищого господарського суду України.

Згідно з довідкою Вищого господарського суду України від 01.12.2015 № 09.01-27/422 станом на 07.05.2014 розмір суддівської винагороди ОСОБА_1 становив 28 965,08 грн., в тому числі оклад 14 616,00 грн., надбавка за вислугу років - 11 692,80 грн., доплата за науковий ступінь кандидата наук - 2 192,40 грн., індексація заробітної плати - 463,88 грн.

Стверджуючи про неправильно обраховану суму суддівської винагороди за період з серпня 2014 року по листопад 2015 року, позивач звернулась до Голови Вищого господарського суду України із заявою про нарахування та виплату їй занезаконно утриманої частини заробітної плати у розмірі 236 457,42 грн.

Листом від 04.08.2016 № 01-23/2530/2641/16 Вищий господарський суд України відмови позивачу у перерахунку та виплати суддівської винагороди за вищевказаний період з огляду на відсутність для цього законодавчих підстав.

Відповідно до пункту 9 частини 5 статті 126 Конституції України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) суддя звільняється з посади органом, що його обрав або призначив, у разі подання суддею заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням.

Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів.

Відповідно до статті 102 Закону України від 07 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції, чинній на час подання позивачем заяви про відставку) суддя звільняється з посади за віком з наступного дня після досягнення ним шістдесяти п'яти років. Вища кваліфікаційна комісія суддів України не пізніш як за місяць до дня, зазначеного у частині першій цієї статті, зобов'язана повідомити Вищу раду юстиції про наявність підстави для звільнення судді. Вища рада юстиції вносить подання про звільнення судді у зв'язку з досягненням ним шістдесяти п'яти років до органу, який обрав або призначив суддю, не пізніш як за п'ятнадцять днів до дня, зазначеного у частині першій цієї статті. Якщо суддю з будь-яких причин не звільнено з посади, він не може здійснювати свої повноваження зі здійснення правосуддя з наступного дня після досягнення шістдесяти п'яти років.

Отже, законодавством визначена процедура звільнення судді з посади у разі досягнення шістдесяти п'яти років та органи, до компетенції яких належить вчинення певних дій у цій процедурі. До таких органів на час виникнення спірних правовідносин відносились Вища рада юстиції та Верховна Рада України.

Згідно з частинами першою та четвертою статі 102 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (у редакції, чинній на час подання позивачем заяви про відставку) суддя звільняється з посади за віком з наступного дня після досягнення ним шістдесяти п'яти років; якщо суддю з будь-яких причин не звільнено з посади, він не може здійснювати свої повноваження зі здійснення правосуддя з наступного дня після досягнення шістдесяти п'яти років.

31.07.2014 Верховною Радою України прийнято Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік». Цим Законом «Прикінцеві положення» Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» доповнено пунктом 6-4, яким обмежено максимальний місячний розмір суддівської винагороди 15 розмірами мінімальної заробітної плати.

Таким чином, відповідно до статей 34, 129 Закону України «Про судоустрій і статус суддів", статті 8, пункту 6-4 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» (зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» від 31.07.2014 № 1622-УІІ) Вищий господарський суд України наказом від 04.08.2014 року № 274-к обмежив з 03.08.2014 максимальний розмір суддівської винагороди 15 розмірами мінімальної заробітної плати.

Надалі наказом Вищого господарського суду України від 26.01.2015 № 26-к з урахуванням пункту 10 розділу ІІІ Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 № 76-УІІІ з 01.01.2015 обмежено максимальний місячний розмір суддівської винагороди 10 розмірами мінімальної заробітної плати.

Законом України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 № 76-УІІІ статтю 129 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» доповнено частиною дев'ятою такого змісту: «Судді з моменту закінчення його повноважень до моменту прийняття рішення про його звільнення (відставку) здійснюється виплата суддівської винагороди у розмірі однієї мінімальної заробітної плати у розрахунку за повний календарний місяць».

Зазначені положення Закону діяли до набуття чинності Законом України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015 № 192-УІІІ (набув чинності 29.03.2015), яким Закон України «Про судоустрій і статус суддів» викладено в новій редакції. Тобто, з набуттям чинності Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015 № 192-УІІІ вказані вище положення частини дев'ятої статті 129 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» втратили чинність.

Таким чином, у період з лютого по березень 2015 року суддям, які досягли 65-річного віку, з моменту закінчення їх повноважень (з наступного дня після досягнення 65-ти років) до моменту прийняття рішення про їх звільнення (відставку), виплата грошової винагороди повинна була здійснюватися у розмірі однієї мінімальної заробітної плати у розрахунку за повний календарний місяць відповідно до частини дев'ятої статті 129 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Виплата суддівської винагороди в указаному розмірі оформлена була наказом Вищого господарського суду України від 24.02.2015 № 74-к.

Згідно з частиною десятою статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (у редакції, чинній з 29.03.2015) суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу.

З огляду на викладене виплата суддівської винагороди суддям Вищого господарського суду України, які не здійснюють правосуддя, у зв'язку з досягненням 65-ти років, з моменту закінчення їх повноважень (з наступного дня після досягнення 65-ти років) з 28.03.2015 здійснювалась у розмірі посадового окладу, з урахуванням обмеження, встановленого пунктом 1 наказу Вищого господарського суду України від 26.01.2015 № 216-к (наказ Вищого господарського суду України від 30.03.2015 № 116-к).

Відтак, суддівська винагорода за період з квітня 2014 року по листопад 2015 року виплачувалася позивачу з вищезвказаними обмеженнями, встановленими законом.

Ураховуючи, що зазначені обмеження встановлено законом, Вищий господарський суд України правомірно обмежив виплату суддівської винагороди позивачу.

Такої ж позиції дотримується і Вищий адміністративний суд України в ухвалі від 8.11.2016 № К/800/49720/15 (в ЄДРСР № 62651007).

При цьому судом враховується те, що зазначені накази Вищого господарського суду України, на підставі яких протягом згаданого періоду позивачу виплачувалась суддівська винагорода в обмеженому розмірі, є чинним та в судовому порядку не скасовані. А закони України, відповідно до яких видані ці накази, не визнані неконституційними в установленому порядку Конституційним Судом України.

Варто зауважити, що ухвалою від 30.07.2015 Київський апеляційний адміністративний суд звертався до Верховного Суду України для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання про відповідність положення Закону № 1622-УІІ, яким Прикінцеві положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» № 719-УІІ доповнено пунктом 64, відповідно до якого обмежено максимальний місячний розмір суддівської винагороди 15 розмірами мінімальної заробітної плати частині другій статті 19, статті 21, частинам другій і третій статті 22, частинам першій і другій статті 24, статті 33, статті 64 та статті 126 Конституції України.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 02.10.2015 № 19 відмовлено у зверненні до Конституційного Суду України із указаним поданням, оскільки Конституційний Суд України сформував сталу позицію щодо розгляду справ стосовно перевірки положень закону про Державний бюджет України на відповідність нормам Конституції України: «Відповідно до частини першої статті 96 Конституції України Державний бюджет України затверджується щорічно Верховною Радою України на період з 1 січня по 31 грудня, а за особливих обставин - на інший період. Таким чином, закони про Державний бюджет України мають визначений Конституцією України строк дії, і після закінчення бюджетного року їх норми втрачають чинність.

Правову позицію щодо цього Конституційний Суд України сформулював в ухвалах від 29 квітня 1998 року № 22-у/98, від 13 квітня 2000 року № ЗІ-у/2000, від 27 грудня 2001 року № 39-у/2001, від 21 березня 2002 року № 11-у/2002, від 18 березня 2010 року № 21-уп/2010» (абзац другий пункту 3.2 ухвали Конституційного Суду України від 27 вересня 2011 року № 44-у/2011).

Щодо посилання позивача на низку рішень Європейського суду з прав людини, а саме у справі «Кечко проти України» та «ОСОБА_3 Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії», то суд дійшов висновку про відсутність обов'язку наразі застосування цієї практики Європейського суд з прав людини у даній справі, оскільки:

- у першій справі йдеться про реалізацією особою права, яке пов'язано з отриманням бюджетних коштів, що базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, і яке не може бути поставлене у залежність від бюджетних асигнувань, тобто посилання органами державної влади на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх зобов'язань;

- у другій справі висловлена правова позиція щодо права на отримання компенсації за реальні майнові втрати, понесені заявником.

Тоді як у цій справі предметом спору є обмеження виплати суддівської винагороди у зв'язку зі змінами у законодавстві.

У цьому випадку суд вважає за необхідне врахувати рішення Європейського суду з прав людини, яким визнано неприйнятними заяви литовських суддів, пов'язані з скороченням їм заробітної плати. Зокрема Європейський суд з прав людини в Рішенні від 15.10.2013 у справі «Савіцкас та інші проти Литви» зазначив: «Вислів «коли економічна і фінансова ситуація в державі значно погіршується», що міститься в пункті 3 статті 11 Закону про суди, повинен бути витлумачений так, що у зв'язку з фундаментальними змінами економічної та фінансової ситуації в державі через особливі обставши (економічна криза, стихійні лиха тощо) в державі виникає надзвичайно складна економічна і фінансова ситуація. У такому разі з об'єктивних причин може бути нестача ресурсів для здійснення функцій держави та задоволення суспільних потреб, у тому числі гарантування матеріально-фінансових потреб судів. За таких обставин законодавець може змінити правове регулювання, що встановлює рівень заробітної плати для різних осіб, і ввести правове регулювання по заробітній платі, яка є менш сприятливою, якщо це необхідно для забезпечення життєво важливих інтересів суспільства і держави, а також захисту інших конституційних цінностей. Проте навіть у такому разі законодавець повинен підтримувати баланс між правами і законними інтересами тих осіб, до яких застосовуються менш сприятливі законодавчі акти, й інтересами суспільства та держави, тобто влада повинна звернути увагу на вимоги принципу пропорційності. У разі дуже серйозної економічної та фінансової ситуації бюджету фінансування всіх державних установ слід переглянути і зменшити. Якщо в разі дуже серйозної економічної ситуації правові акти зазначатимуть, що фінансування судів і заробітної плати не може бути зменшено тільки щодо суддів, це означатиме, що суди необґрунтовано відрізнятимуться від інших державних установ і судді необґрунтовано виділятимуться серед інших осіб, які здійснюють функції в державних установах. Створення виключення такого роду для судів (суддів) відповідає вимогам відкритого, справедливого і громадянського суспільства, а також не відповідає вимогам правосуддя.

Подібні позиції Європейський суд з прав людини висловив і у рішеннях від 09.10.1979 у справі «Ейрі проти Ірландії» та від 12.10.2004 у справі «Кйяртан Асмундсон проти Ісландії», які зводилися до того, що реалізація соціальних та економічних прав здебільшого залежить від ситуації, особливо фінансової, яка склалася в державі.

У даному випадку судом встановлено, що обмеження щодо реалізації прав позивача на отримання суддівської винагороди в повному розмірі відповідно до Закону № 1622-УII «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рікї» зумовлено необхідністю захисту національної безпеки та територіальної цілісності держави, а отже, відповідає наведеним критеріям пропорційності, позаяк є співрозмірним із цінностями правової держави, що охороняються Конституцією та законами України.

Крім того, відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної в Рішенні від 26.12.2011 № 20-рп/2011, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними, механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через можливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Отже, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частини 1 статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Беручи до уваги викладене, підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Керуючись статтями 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили у порядку та строки, встановлені частиною першою статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України, та може бути оскаржена у порядку та строки, встановлені статтями 185-187 цього Кодексу.

Суддя О.О.Власенкова