Справа № 826/1470/16
Суддя: Губська Л.В.
Дата ухвалення: 2017-11-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/1470/16 Головуючий у 1-й інстанції: Арсірій Р.О. Суддя-доповідач: Губська Л.В.
У Х В А Л А

Іменем України

08 листопада 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Губської Л.В.,

Суддів: Оксененка О.М.,

Федотова І.В.,

при секретарі: Нікітіній А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» на постанову Окружного адміністративного суду м.Києва від 04 липня 2017 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої Алли Михайлівни, третя особа: Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», про визнання протиправними дій, рішень та зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», звернувся до суду з даним позовом, в якому просила скасувати рішення відповідача від 29.08.2015р. №24005942 про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, а саме: квартиру, що знаходиться в м. Харкові, за ТОВ «Кей-Колект».

Постановою Окружного адміністративного суду м.Києва від 04 липня 2017 року адміністративний позов задоволено.

Не погодившись з таким рішенням, третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», подала апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення норм матеріального та процесуального права, просить постанову суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі або закрити провадження у справі.

Відповідно до ч.1 ст.41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступного висновку.

Як установлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 10 грудня 2007 року між позивачем (позичальник) та АКІБ «УкрСиббанк» укладено Договір про надання споживчого кредиту №0.

Цього ж дня позивач за договором купівлі-продажу придбала квартиру за адресою: АДРЕСА_1.

Також, між позивачем та АКІБ «УкрСиббанк» укладено Договір іпотеки (нерухомого майна) від 10.12.2007, згідно якого Іпотекодавець передає в іпотеку Іпотекодержателю вказану квартиру, що належить їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу квартири від 10.12.2007р.

12.12.2011 між ПАТ «УкрСиббанк», який є правонаступником АКІБ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладено договір відступлення прав вимоги, який посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Саєнко Е.В., та договір факторингу №1, відповідно до умов яких до ТОВ «Кей-Колект» перейшли права вимоги, зокрема, за Договором про надання споживчого кредиту №0 від 10.12.2007р.

В подальшому, 29 серпня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кобелєвою А.М., прийнято рішення №24005942 про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, а саме: квартиру, що знаходиться в АДРЕСА_2, за ТОВ «Кей-Колект», та до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено відповідний запис (10969153).

Вважаючи дії та рішення нотаріуса щодо проведення державної реєстрації протиправними, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку про неправомірність дій відповідача і, як наслідок, обґрунтованість позовних вимог.

Проте, колегія суддів не може погодитись повною мірою з рішенням суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до пункту 1 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно пункту 7 вказаної правової норми суб'єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Частиною другою статті 4 цього Кодексу передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Розглянувши даний спір по суті, суд першої інстанції вважав його спором адміністративної юрисдикції, проте, колегія суддів не погоджується з цим.

Так, спірні правовідносини пов'язані із невиконанням, на думку позивача, умов цивільно-правової угоди, отже, спір не є публічно-правовим, а випливає із договірних відносин, тому має вирішуватися судами за правилами ЦПК України.

Така правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 14 червня 2016 року у справі №21-41а16.

Згідно з ч. 1 ст. 244-2 КАС України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених п.п. 1 і 2 ч. 1 ст. 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі «Zand v. Austria» у рішенні від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Зважаючи на викладене, відносно даного спору адміністративний суд не може вважатись «судом, установленим законом» у розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що спір у даній справі випливає із цивільних правовідносин, а тому він не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, тому рішення у цій справі підлягає скасуванню внаслідок неправильного застосування норм процесуального Закону.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України, суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Частиною 1 статті 203 КАС України установлено, що постанова або ухвала суду першої інстанції скасовуються в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається з підстав, встановлених відповідно статтями 155 і 157 цього Кодексу.

Керуючись ст.ст.154,195,196,198,203,205,206,211,212,254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» - задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду м.Києва від 04 липня 2017 року - скасувати.

Провадження у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої Алли Михайлівни, третя особа: Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», про визнання протиправними дій, рішень та зобов'язання вчинити дії - закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в порядку і строки передбачених ст. 212 КАС України.

Головуючий-суддя Л.В.Губська

Судді О.М.Оксененко

І.В.Федотов