Справа № 826/4658/16
Суддя: Мельничук В.П.
Дата ухвалення: 2017-11-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/4658/16 Головуючий у 1-й інстанції: Келеберда В.І. Суддя-доповідач: Мельничук В.П.
У Х В А Л А

Іменем України

09 листопада 2017 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Мельничука В.П.,

суддів: Лічевецького І.О., Мацедонської В.Е.,

при секретарі: Волощук Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Київській області на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 червня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного управління МВС України в Київській області, Головного управління Національної поліції в Київській області, третя особа: Міністерство юстиції України про визнання протиправними дій та рішення, скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_2 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Головного управління МВС України в Київській області, Головного управління Національної поліції в Київській області, третя особа: Міністерство юстиції України про визнання протиправними дій та рішення, скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії. Свої вимоги обґрунтовує тим, що його безпідставно звільнено із займаної посади, оскільки у період із 08.10.1979 року по 16.02.1987 року він працював електромеханіком, а дія ст. 3 Закону України «Про очищення влади» не розповсюджується на технічні спеціальності.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 червня 2017 року задоволено вказаний адміністративний позов частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління МВС України в Київській області від 17.08.2015 року № 440 о/с «По особовому складу» (зі змінами, внесеними наказом від 23.10.2015 року № 558 о/с та наказом від 24.03.2016 року № 17 о/с) про звільнення ОСОБА_2 з посади провідного спеціаліста відділу зв'язку Управління матеріального забезпечення. Поновлено ОСОБА_2 на посаді провідного спеціаліста відділу зв'язку Управління матеріального забезпечення з дня звільнення. Стягнуто з Головного управління Національної поліції в Київській області на користь ОСОБА_2 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 113308,58 грн. Позов в іншій частині залишено без задоволення.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням Головне управління Національної поліції в Київській області подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, та закрити провадження в справі.

Розглянувши доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, оскаржувану постанову суду першої інстанції - без змін з наступних підстав.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 198, п. 1 ч. 1 ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 195 КАС України рішення суду першої інстанції підлягає перегляду в апеляційному порядку в межах апеляційної скарги.

Судом першої інстанції було встановлено наступне.

17.08.2015 року ГУ МВС України в Київській області видано наказ № 440 о/с «По особовому складу», яким, відповідно до ч. 8 ст. 3 Закону та п. 7 ст. 36 КЗпП, ОСОБА_2, провідного спеціаліста відділу зв'язку Управління матеріального забезпечення, звільнено. Підстава звільнення: лист Служби безпеки України від 24.07.2015 року № 24/42728-Л, довідка про результати перевірки, передбаченої Законом, від 13.08.2015 року.

23.10.2015 року наказом № 558 о/с ГУ МВС України в Київській області внесено зміни до наказу від 17.08.2015 року № 440 о/с в частині звільнення з органів внутрішніх справ відповідно до ч. 8 ст. 3 Закону та п. 7 ст. 36 КЗпП, ОСОБА_2, провідного спеціаліста відділу зв'язку Управління матеріального забезпечення, а саме вважати його звільненим відповідно до ч. 8 ст. 3 Закону та п. 7-2 ст. 36 КЗпП. Підстава: доповідна записка Сектора юридичного забезпечення від 16.10.2015 року № 336.

24.03.2016 року наказом № 17 о/с ГУ НП в Київській області знову внесено зміни до наказу від 17.08.2015 року № 440 о/с в частині звільнення з органів внутрішніх справ відповідно до ч. 8 ст. 3 Закону та п. 7-2 ст. 36 КЗпП ОСОБА_2, провідного спеціаліста відділу зв'язку Управління матеріального забезпечення, а саме: вважати його звільненим відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 3 Закону та п. 7-2 ст. 36 КЗпП. Підстава: лист Служби безпеки України від 24.07.2015 року №24/42/728-Л.

Вважаючи своє звільнення протиправним, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Задовольняючи адміністративний позов частково суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача є правомірними та обгрунтованими, а тому підлягають задоволенню частково.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Судом першої інстанції було встановлено, що позивача було звільнено з посади на підставі ч. 8 ст. 3 Закону, відповідно до якої, заборона, передбачена ч. 3 ст. 1 цього Закону, застосовується до осіб, перевірка стосовно яких встановила недостовірність відомостей щодо наявності майна (майнових прав), зазначених у поданих ними за попередній рік деклараціях про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру, складених за формою, що встановлена Законом України «Про засади запобігання і протидії корупції», та/або невідповідність вартості майна (майнових прав), вказаного (вказаних) в їх деклараціях, набутого (набутих) за час перебування на посадах, визначених п.п. 1 - 10 ч. 1 ст. 2 цього Закону, доходам, отриманим із законних джерел.

Рішення позивача про звільнення прийнято на підставі листа Служби безпеки України від 24.07.2015 року № 24/42728-Л та довідки про результати перевірки, передбаченої Законом, від 13.08.2015 року, з якої вбачається, що за результатами проведеної перевірки встановлено, що до ОСОБА_2 застосовується заборона, передбачена ч. 3 ст. 1 Закону на підставі п. 3 ч. 4 ст. 3 Закону.

Згідно з п. 3 ч. 4 ст. 3 Закону, заборона, передбачена ч. 3 ст. 1 цього Закону, застосовується до осіб, які: були штатними працівниками чи негласними агентами в КДБ СРСР, КДБ УРСР, КДБ інших союзних республік колишнього СРСР, Головному розвідувальному управлінні Міністерства оборони СРСР, закінчили вищі навчальні заклади КДБ СРСР (крім технічних спеціальностей).

Тобто, шляхом видачі наказу № 440 о/с позивача звільнено не на тій підставі, яку визначено за результатами перевірки. Також в наказі № 440 о/с зазначено п. 7 ст. 36 КЗпП як підставу звільнення, у той час як фактично п. 7 ст. 36 КЗпП не має відношення до звільнення позивача.

Зокрема, відповідно до п. 7 ст. 36 КЗпП, підставами припинення трудового договору є: набрання законної сили вироком суду, яким працівника засуджено (крім випадків звільнення від відбування покарання з випробуванням) до позбавлення волі або до іншого покарання, яке виключає можливість продовження даної роботи.

У той час як п. 7-2 ст. 36 КЗпП визначено, що підставами припинення трудового договору є: підстави, передбачені Законом.

Зазначені невідповідності наказу 440 о/с фактичним обставинам повністю усунені тільки шляхом видачі 24.03.2016 року ГУ НП в Київській області наказу № 17 о/с.

Стосовно підстави звільнення позивача судом першої інстанції було встановлено наступне.

У ході перевірки, передбаченої Законом, встановлено, що ОСОБА_2 у період із 08.10.1979 року по 16.02.1987 року працював електромеханіком зв'язку Управління урядового зв'язку КДБ УРСР. Інформація про належність ОСОБА_2 до агентурного апарату органів КДБ СРСР, КДБ УРСР та КДБ інших союзних республік колишнього СРС у Службі безпеки України відсутня. Виявлений факт того, що у період із 08.10.1979 року по 16.02.1987 року ОСОБА_2 працював електромеханіком зв'язку Управління урядового зв'язку КДБ УРСР і став підставою для подальшого його звільнення з посади.

Разом з тим, зазначене не узгоджується із нижчевикладеним.

Пунктом 3 ч. 4 ст. 3 Закону передбачено, що заборона, передбачена ч. 3 ст. 1 цього Закону, застосовується до осіб, які: були штатними працівниками чи негласними агентами в КДБ СРСР, КДБ УРСР, КДБ інших союзних республік колишнього СРСР, Головному розвідувальному управлінні Міністерства оборони СРСР, закінчили вищі навчальні заклади КДБ СРСР (крім технічних спеціальностей).

Тобто, вимоги викладеної норми не розповсюджуються на технічні спеціальності.

У листі Міністерства юстиції України від 13.10.2015 року №С-19339/11.02 зазначено, що виключення «крім технічних спеціальностей» застосовується до всього переліку, зазначеного у п. 3 ч. 4 ст. 3 Закону, зокрема і до штатних посад КДБ УРСР.

Судом першої інстанції було встановлено, що у період із 08.10.1979 року по 16.02.1987 року ОСОБА_2 працював електромеханіком зв'язку Управління урядового зв'язку КДБ УРСР.

Згідно з паспортом спеціальності 05.09.01 «Електромеханіка та еклектичні апарати», така спеціальність є технічною.

Отже, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що незважаючи на те, що ОСОБА_2 був штатним працівником КДБ УРСР, на нього розповсюджується виключення «крім технічних спеціальностей».

Таким чином, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про безпідставність звільнення позивача з посади, а тому заявлена вимога про скасування наказу від 17.08.2015 року № 440 о/с є такою, що підлягає задоволенню.

Відповідно до п. 10.2 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013 року № 7, скасування акта суб'єкта владних повноважень як спосіб захисту порушеного права позивача застосовується тоді, коли спірний акт не породжує жодних правових наслідків від моменту прийняття такого акта.

Отже, для відновлення порушеного права ОСОБА_2 його слід поновити на посаді з моменту (дати) його звільнення.

При цьому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що заявлена вимога про визнання протиправними дій ГУ МВС України в Київській області щодо застосування до ОСОБА_2 Закону як підстави звільнення не підлягає задоволенню, оскільки задоволення такої вимоги не може призвести до відновлення порушеного права ОСОБА_2 Саме визнання протиправним та скасування наказу про звільнення та поновлення ОСОБА_2 на посаді є належним та достатнім способом захисту його порушених прав та інтересів.

Частиною 2 ст. 235 Кодексу законів про працю України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Верховний Суд України у постанові від 14.01.2014 року (справа № 21-395а13) зазначив, що суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у Порядку.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати.

Відповідно до п. 2 Порядку № 100, у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

За приписами абз. 3 п. 3 Порядку № 100 усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

За змістом п. 6 Постанови "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" від 24.12.1999 року № 13 Пленум Верховного Суду України зазначив, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Згідно п.п. 5 і 8 Порядку № 100, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Тобто, під час проведення розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні з використанням даних про середній заробіток позивача виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата.

У листі Міністерства праці та соціальної політики України від 09.09.2014 року № 10196/0/14-14/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2015 рік» зазначено, що робочих днів у: серпні 2015 року - 20, вересні 2015 року - 22, жовтні 2015 року - 22, листопаді 2015 року - 21, грудні 2015 року - 23.

У листі Міністерства праці та соціальної політики України від 20.07.2015 року №10846/0/14-15/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2016 рік» зазначено, що кількість робочих днів у 2016 році - 251.

У листі Міністерства праці та соціальної політики України від 05.08.2016 року №11535/0/14-16/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 рік» зазначено, що робочих днів у: січні 2017 року - 20, лютому 2017 року - 20, березні 2017 року - 22, квітні 2017 року - 19, травні 2017 року - 20, червні 2017 року - 20.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що вимушений прогул позивача із 18.08.2015 року (наступний робочий день за днем звільнення) по 13.06.2017 року (дата ухвалення судом рішення) становить 457 робочих днів.

Згідно довідки від 29.09.2015 року № 680 заробітна плата ОСОБА_2 за червень, липень 2015 року склала 10661,14 грн. Середньоденне грошове забезпечення - 247,94 грн.

Враховуючи, що кількість днів вимушеного прогулу складає 457 днів, середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу становить 113308,58 грн. (457 днів * 247,94 грн.).

За вказаних обставин колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення даного адміністративного позову частково.

Щодо твердження Головного управління Національної поліції в Київській області про наявність підстав для закриття провадження в справі, то колегія суддів зауважує про хибність доводів вказаної особи про те, що позивач звернувся до суду з аналогічним адміністративним позовом, за яким 09 березня 2016 року Окружним адміністративним судом м. Києва було постановлено ухвалу про залишення адміністративного позову без розгляду, оскільки предметом розгляду вказаної справи був наказ № 440 о/с від 17 серпня 2015 року про звільнення позивача з роботи на підставі п. 7 ст. 36 КЗпП, в той час як предметом розгляду даної справи є оскарження наказу № 440 о/с від 17 серпня 2015 року зі змінами внесеними наказом № 558 о/с від 23.10.2015 року про звільнення позивача з роботи на підставі п. 7-2 ст. 36 КЗпП.

Тобто, вказані позови різняться підставами предмету оскарження.

Доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, спростовуються вищевикладеним, а тому вона задоволенню не підлягає.

За змістом ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим - ухвалене судом на підставі повного та всебічного з'ясування обставин в адміністративній справі, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 2, 159, 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Київській області - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 червня 2017 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий-суддя: В.П. Мельничук

Судді: І.О. Лічевецький

В.Е. Мацедонська

Повний текст виготовлено 10.11.2017 року.