Справа № 521/10441/17
Суддя: Поліщук І. О.
Дата ухвалення: 2017-11-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Провадження №2-а/521/313/17
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2017 року Малиновський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Поліщук І.О.

при секретарі - Святецькій І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративний позов ОСОБА_1 до Ізмаїльської районної ради Одеської області про зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до Малиновського районного суду м. Одеси суду з адміністративним позовом до Ізмаїльської районної ради Одеської області про зобов'язання вчинити певні дії, уточнивши який, просить суд визнати бездіяльність Ізмаїльської Ради (Комісії) неправомірною; встановити факт необґрунтованої політичної репресії до її, ОСОБА_1, сім'ї сталінським режимом за класовим і національним мотивами під приводом боротьби з куркульством, яким восени 1944 року в позасудовому порядку без пред'явлення обвинувачення було примусово вилучено майно (Довідка №4-Д від 23.03.2016 року Державного архіву м. Ізмаїла) та депортовано на примусові роботи в Казахстан; зобов'язати Ізмаїльську районну раду Одеської області розрахувати та сплатити грошову компенсацію за примусово вилучене майно, зазначене в архівній Довідці №4-Д від 23.03.2016 року Державного архіву м. Ізмаїла, в зв'язку з неможливістю повернення його в натуральному вигляді, а також зобов'язати Ізмаїльську районну раду Одеської області надати їй, ОСОБА_1 посвідчення належного зразка, як реабілітованій відповідно до вимог ст. 3 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні». Свій позов позивачка обґрунтовує тим, що восени 1944 року (після звільнення Бессарабії від німецьких загарбників), органами НКВД в селищі Кайраклія Болградського району Ізмаїльської області на підставі Приказа ОГПУ от 2 февраля 1930 г. N 44/21 «О мерах по ликвидации кулачества и о массовых выселениях кулаков и их семей» та Инструкции ЦИК «СССР «О конфискации имущества, выселении и расселении кулаков» от 04.02.1930г. її сім'ю було розкуркулено, тобто примусово вилучене особисте майно, орну землю, виноградники та ліс (Довідка архіву м. Ізмаїл №4-Д від 23.03.2016 року), а членів її сім'ї (батька та брата) примусово депортовано на примусові роботи до Караганди. Оскільки в цей час ОСОБА_1 не була дома, то депортували її батька - ОСОБА_4 1880 року народження та рідного брата - ОСОБА_5 1929 року народження (матір ОСОБА_6 - ОСОБА_5, дівоча ОСОБА_15, померла в 1937 році). ОСОБА_6 з мачухою (коханкою батька) вимушені були переховуватись в Молдовії до 1947 року (мачуха - ОСОБА_7 померла від голоду в 1947 р.). Дізнавшись від родичів, що в 1946-47 роках брата ОСОБА_5 було звільнено з спецпоселення (дітям в засланні, яким виповнилось 18 років звільняли від примусового спецпоселення, без права повернення в рідні домівки) відповідно до Приказа МВД СССР и Прокуратуры СССР № 00868/208сс от 28 сентября 1946 г. «О порядке освобождения из спецпоселения спецпереселенцев бывших кулаков», а також Постановления Совета Министров СССР от 13 августа 1954 года № 1738-789сс «О снятии ограничений по спецпоселению с бывших кулаков», тому ОСОБА_1, після смерті мачухи відправили до брата ОСОБА_5 в Ворошиловградську (Луганську) область. Після прийняття Постановления Совета Министров СССР от 13 августа 1954 года № 1738-789сс «О снятии ограничений по спецпоселению с бывших кулаков» ОСОБА_1 з батьком повернулись в село Лощинівка. Позивачка в 2011 році в КУ «Ізмаїльський архів» дізналась, що з європейських країн (Польщі, Румунії, Німеччини тощо) в Україну до архівних установ метричні та сповідальні документи на осіб, які були громадянами колишніх капіталістичних країн, території яких були передані СРСР (в тому числі Бессарабія Ізмаїльського повіту, а нині - Ізмаїльський район Одеської області), тому спочатку звернулась до депутата ОСОБА_8 (відповіді не дочекалась), а потім звернулась до депутата ОСОБА_9, допомогти з розшуком документів щодо її сім'ї. Депутат ОСОБА_9 від імені ОСОБА_1 звернувся із Заявою до Ізмаїльської районної ради, а саме до Комісії з поновлення прав реабілітованих та наголошував на вирішенні питання щодо реабілітації сім'ї ОСОБА_1 та питання по нарахуванню компенсації за примусово вилучене майно (землю). Комісія Ізмаїльської районної ради своїм листом наголосила, що надала Запит до Ізмаїльської УМВС для перевірки зазначених в Заявах фактів. Наступним Листом Комісія Ізмаїльської районної ради відмовила ОСОБА_1, посилаючись на відсутність будь-яких документів в Ізмаїльському УМВС, при цьому запропонували звернутись до суду в окремому провадженні для встановлення фактів: родинних зв'язків, факту вилучення майна та факту депортації до Караганди і обіцяла всіляку допомогу і підтримку в суді. Як вбачається з матеріалів справи, на час звернення позивачки до суду з адміністративним позовом, відповідач не надав ОСОБА_1 рішення про відмову від 23.12.2013р. №21-Д, Протокол засідання Комісії від 18.12.2013р. щодо розгляду заяв позивачки та матеріали Ізмаїльської УМВС за результатами перевірки заявлених фактів. Не погодившись з бездіяльністю Ізмаїльської районної ради (Комісії), ОСОБА_1 продовжувала шукати архівні документи стосовно її сім'ї і в 2015 році отримала в КУ «Ізмаїльський архів» та в Державному архіві Одеської області наступні документи: метричну запис про народження ОСОБА_1 (румунська); метричну запис про народження рідного брата ОСОБА_5(румунська); довідку про власність на майно (румунська); Витяг з погосподарської книги села Лощинівка за 1947-1949рр., а також перекладені архівними установами ці документи на російську мову. В отриманих метричних записах про народження ОСОБА_1 були розбіжності в імені та даті народження, що вимусило ОСОБА_1 звернутись до Малиновського районного суду з заявою про встановлення факту належності правовстановлюючих архівних документів та факту батьківства. Судовим Рішенням Малиновського районного суду в м. Одесі від 02.08.2016 року у справі №521/8035/16-ц позов задоволено. На підставі встановлених юридичних фактів, ОСОБА_1 отримала свідоцтво про народження та новий паспорт з фактичними даними про народження. Вдруге ОСОБА_1 звернулась до Комісії Ізмаїльської районної ради з Заявою від 25.04.2017 року та надала отримані нові документи: свідоцтво про народження, паспортні дані, ідентифікаційний код і судове рішення у справі №521/8035/16-ц про встановлення юридичних фактів. В своїй заяві ОСОБА_1 також просила надати Рішення, Протокол засідання Комісії за 2013 рік, але Комісія Ізмаїльської районної ради Заяву не розглянула, документи не надала. Позивачка вважає, що відповідач не виконав покладених на нього обов'язків, передбачених в Постанові Кабінету Міністрів України від 24 червня 1991 р. N48 Положення «Про комісії Рад народних депутатів з питань поновлення прав реабілітованих» та «Положення про порядок виплати грошової компенсації, повернення майна або відшкодування його вартості реабілітованим громадянам або їхнім спадкоємцям»., тому просить суд про захист її порушених прав і свобод і на підставі положень Конституції України, з урахуванням вимог Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини 1950 року, «Пакту про громадянські і політичні права 1966 року» та відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» позов задовольнити.

Представник позивачки в судове засідання не з'явилась, надала до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала та просила розглянути справу у її відсутності.

Представники відповідача в судові засідання не з'являлися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Представником відповідача надано до суду відзив на позовну заяву та відзив на уточненні позовні вимоги. В обґрунтування свого відзиву представник відповідача посилалась на те, що позовні вимоги позивачки некоректні та сторона відповідача не може погодитися з вимогами позивача щодо вчинення дій відносно прийняття рішення про визнання ОСОБА_1 жертвою політичних репресій, її реабілітацію та зобов'язання прийняти рішення про призначення грошової компенсації за примусове вилучене майно у зв'язку з неможливістю повернення вилучених земельних ділянок зважаючи на наступні підстави. 17 та 30 серпня 2013 року до комісії Ізмаїльської районної ради з питань поновлення прав реабілітованих із заявами зверталася ОСОБА_11 щодо встановлення факту розкуркулення та адміністративного виселення її батька ОСОБА_12. Виконуючи вимоги законодавства України, комісія Ізмаїльської районної ради з питань поновлення прав реабілітованих двічі направляла доручення від 23.08.2013 р. та від 8.10.2013 р. щодо проведення перевірки та встановлення обставин безпідставності виселення ОСОБА_13, про які вказала у зверненнях ОСОБА_11 За результатами проведеної перевірки Ізмаїльське УМВС України в Одеській області направило на розгляд комісії матеріали перевірки вказаних фактів. Однак, за результатами перевірки жодних встановлених фактів безпідставності виселення, як необхідної умови для прийняття рішення про реабілітацію громадянина так і не було встановлено. За таких обставин, приймаючи до уваги відсутність встановлених органом внутрішніх справ фактів безпідставного виселення ОСОБА_14 як необхідної умови (підстави), комісія Ізмаїльської районної ради з питань поновлення прав реабілітованих змушена була відмовити ОСОБА_11 у визнанні факту примусового виселення та вилучення майна, направлення на спец поселення, про що було зазначено у протокольному рішенні комісії, прийнятому 18 грудня 2013 року. Тим не менше, комісія не вправі за відсутності не встановлених фактів безпідставного виселення громадянина прийняти рішення про реабілітацію та відшкодування матеріальних збитків. В даному випадку, жодної передумови про наявність правового спору не може бути, оскільки відсутній сам факт встановлення безпідставності виселення, який підтверджується органом внутрішніх справ. Оскільки мова йде не про правовий спір із комісією з питань поновлення прав реабілітованих, а саму відсутність будь яких відомостей про безпідставність виселення, що за правовою природою потребує встановлення юридичного факту, який має значення для реалізації громадянином в подальшому своїх прав. За таких обставин, Ізмаїльська районна рада наголошує про відсутність правового спору та необхідність встановити судовим рішенням юридичний факт примусового виселення, а не зобов'язання комісії за відсутності законодавчо встановленої необхідності встановлення факту безпідставності виселення прийняти рішення про реабілітацію та відшкодування шкоди. Крім того, комісія Ізмаїльської районної ради з питань поновлення прав реабілітованих не в праві буде виконати рішення суду про відшкодування шкоди за втрачене майно, оскільки питання відшкодування шкоди підлягає окремому розгляду відповідно до вимог Положення про порядок виплати компенсації, повернення майна або відшкодування його вартості реабілітованим громадянам, затвердженого Постановою КМУ від 18 лютого 1993р. №112. Вказане Положення передбачає в першу чергу вивчення питання наявності вилученого майна та направлення відповідних запитів фізичним та юридичним особам, які володіють ним. Якщо буде встановлено, що фізичні або юридичні особи або їх правонаступники володіють ним або володіли, тоді приймається рішення про їх повернення або відшкодування шкоди за їх рахунок. Також представник відповідача в своєму відзиві звертає увагу, що на момент направлення заяви до Ізмаїльської районної ради про реабілітацію у 2013 р. зверталася ОСОБА_11, про факт родинних відносин якої з її батьком ОСОБА_14 встановлено рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 2 серпня 2016 р.. Однак, адміністративний позов до Ізмаїльської районної ради подається ОСОБА_1. Вказана невідповідність може вплинути на справу, оскільки до комісії Ізмаїльської районної ради з питань поновлення прав реабілітованих не зверталася ОСОБА_1, а зверталася ОСОБА_11, яка зазначена у судовому рішенні і така невідповідність впливає на справу.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що адміністративний позов підлягає задоволенню, виходячи с наступного.

Статтею 1 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» наголошено: «Вважати реабілітованими осіб, які з політичних мотивів були необгрунтовано засуджені судами або піддані репресіям позасудовими органами, в тому числі «двійками», «трійками», особливими нарадами і в будь-якому іншому позасудовому порядку, за вчинення на території України діянь, кваліфікованих як контрреволюційні злочини за кримінальним законодавством України до набрання чинності Законом СРСР «Про кримінальну відповідальність за державні злочини» від 25 грудня 1958 року, за винятком осіб, зазначених у статті 2 цього Закону.»

Стаття 2 цього закону: Реабілітації не підлягають особи, щодо яких у матеріалах кримінальних справ є сукупність доказів, які підтверджують обґрунтованість притягнення їх до відповідальності.

Не підлягають реабілітації також особи, засуджені за злочини проти правосуддя, пов'язані з застосуванням репресій, навіть якщо вони самі згодом зазнали репресій.

Статтею 3 цього ж закону зазначено: «Реабілітувати всіх громадян, засланих і висланих з постійного місця проживання та позбавлених майна за рішенням органів державної влади і управління з політичних, соціальних, національних, релігійних та інших мотивів під приводом боротьби з куркульством, противниками колективізації, так званими бандпособниками та їх сім'ями».

Отже, за нормами ст.1,3 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні», усі громадяни, які стали жертвами сталінських політичних репресій, в тому числі і постраждалі під приводом боротьби з куркульством - вже є реабілітованими відповідно до цього закону, крім осіб, зазначених у ст.2.

Згідно пунктів 3 та 4 Положення «Про комісії Рад народних депутатів з питань поновлення прав реабілітованих», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів УРСР N 48 24.06.1991року, обов'язок Комісії, відповідно до покладених на них завдань, за допомогою правоохоронних органів, перевіряти наявність кримінальних справ щодо заявника, яка є підставою для відмови в реабілітації, на підставі вимог ст.2 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні».

З метричного запису про народження ОСОБА_1 №Д2721 від 06.11.2015 року, метричного запису про народження її брата ОСОБА_13 №Д2537 від 30.09.2016 року, Довідки архіву про склад сім'ї №622 від 21.09.2015 року та рішення Малиновського районного суду у справі №521/8035/16-ц від 02.08.2016 року про встановлення факту родинних зав'язків, вбачається, що ОСОБА_1 є рідною дочкою ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 та рідною сестрою ОСОБА_5 1929 року народження, які на 1944 рік, згідно Довідки архіву м. Ізмаїл №4-Д від 23.03.2016 року, були заможною сім'єю та були власниками наступного майна: дім з двором - 0,32 га; орної землі - 9,81 га; виноградники - 0,75 га та ліс - 0,12 га.

Відповідно до Приказа ОГПУ от 2 февраля 1930 г. N 44/21 «О мерах по ликвидации кулачества и о массовых выселениях кулаков и их семей», доля куркульських сімей вирішувалась не судом, а так званими «трійки НКВД» або ОСО НКВД та наслідками розкуркулювання були примусове вилучення майна та висилання у найвіддаленіші місця або ГУЛАГ. Цей факт є загальновідомим,встановлений архівними історичними документами колишнього СРСР.

Пунктом 2 Положення «Про комісії Рад народних депутатів з питань поновлення прав реабілітованих», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів УРСР N 48 24.06.1991, «Про заходи щодо реалізації Закону Української РСР «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» (із змінами та доповненнями) визначені головні завдання Комісій Рад народних депутатів з питань поновлення прав реабілітованих. Так, головними завданнями комісії є вирішення питань, пов'язаних з установленням факту розкуркулення, адміністративного виселення з відшкодуванням матеріальних збитків і виплатою грошової компенсації реабілітованим, які відбували покарання у вигляді позбавлення волі або примусового поміщення до лікувальних закладів, поновленням житлових та інших прав громадян, реабілітованих відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні».

Відповідно до пункту 3 цього Положення, Комісія відповідно до покладених на них завдань: - подають допомогу громадянам в одержанні необхідних документів у зв'язку з реабілітацією; - організують публікацію повідомлень про реабілітацію в пресі чи іншим способом інформують громадськість за місцем роботи та проживання реабілітованого; - доручають органам внутрішніх справ провадити перевірку фактів безпідставності заслання і вислання, направлення на спецпоселення, а також конфіскації та вилучення майна у зв'язку з необґрунтованими репресіями (розкуркуленням); - заслуховують інформацію відповідних службових осіб про виконання законодавства з питань реабілітації, а також подання допомоги реабілітованим громадянам і членам їхніх сімей; - здійснюють контроль за відшкодуванням реабілітованим громадянам матеріальних збитків і наданням установлених пільг; - вирішують інші питання, пов'язані з поновленням прав реабілітованих громадян.

Пункт 4 цього Положення передбачає, що районні, міські, районні в місті комісії крім виконання функцій, передбачених у пункті 3 цього Положення, також: - розглядають листи, заяви і скарги репресованих громадян або їхніх спадкоємців першої черги з питань встановлення факту розкуркулення, адміністративного виселення, відшкодування матеріальних збитків, виплати грошової компенсації реабілітованим; - приймають рішення щодо: встановлення факту розкуркулення, адміністративного виселення; - відшкодування матеріальних збитків відповідно до Положення про порядок виплати грошової компенсації, повернення майна або відшкодування його вартості реабілітованим громадянам або їхнім спадкоємцям; - поновлення житлових та інших прав реабілітованих громадян.

З наданих відповідачем матеріалів - листа Ізмаїльської УМВС №55/8-Д-782 від 28.09.2013 року та Рапорту від 16.10.2013 року, вбачається відсутність будь-яких карних справ щодо членів сім'ї ОСОБА_1, а тому відмова Ізмаїльської районної ради (Комісії) в встановленні факту необґрунтованої політичної репресії до сім'ї ОСОБА_1 сталінським режимом за класовим і національним мотивами під приводом боротьби з куркульством, а також відмова в розгляді питання компенсації за вилучене майно є безпідставними.

Бездіяльність Ізмаїльської районної ради (Комісії) також вбачається з наданого позивачкою листа за її запитом до Прокуратури Республіки Казахстан від 09.10.2017 року, яким повідомляється: в Управлении КПСиСУ ГП РК по Карагандинской области (100012, Республика Казахстан, г. Караганда, ул. Жамбыла,97) за архівними даними є відомості, підтверджуючі факт перебування в засланні ОСОБА_5(1929 р.н.) на території Карагандинскої області. Отже, Ізмаїльська районна рада (Комісія), яка наділена необхідними владними важелями для виконання покладених обов'язків, повідомляє про відсутність будь-яких відомостей щодо членів сім'ї ОСОБА_1, а позивачка власними силами за кордоном розшукала відомості про брата ОСОБА_5, якому на той час в 1944 році було 15 років.

У статті 3 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» йдеться про обов'язковість реабілітації всіх громадян, засланих і висланих з постійного місця проживання та позбавлених майна за рішенням органів державної влади і управління з політичних, соціальних, національних, релігійних та інших мотивів під приводом боротьби з куркульством, противниками колективізації, так званими бандпособниками та їх сім'ями, крім осіб зазначених в ст.2 цього закону, щодо яких у матеріалах кримінальних справ є сукупність доказів, які підтверджують їх зраду батьківщини у формах, передбачених Кримінальними кодексами Української РСР 1922, 1927 та 1961 років.

Згідно зі ст.9 цього Закону вирішення питань, пов'язаних з встановленням факту розкуркулювання, адміністративного виселення, з відшкодуванням матеріальних збитків, поновленням трудових, житлових, пенсійних та інших прав громадян, реабілітованих відповідно до цього Закону, покладено на обласні, міські і районні Ради народних депутатів. З цією метою Радам народних депутатів необхідно утворити штатні комісії, положення про які затверджується Кабінетом Міністрів України. За дорученням цих комісій органи внутрішніх справ встановлюють факти безпідставності заслання і вислання, направлення на спецпоселення, а також конфіскації і вилучення майна у зв'язку з необґрунтованими репресіями і матеріали перевірки надсилають комісіям.

Отже, Законом України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» визначено порядок встановлення факту, зокрема, адміністративного виселення громадян з політичних мотивів та здійснення їх реабілітації з відшкодуванням збитків та поновленням порушених прав, якими ліквідуються наслідки беззаконня, допущені з політичних мотивів до громадян України, поновлюються їх права, встановлюються компенсація за незаконні репресії та пільги реабілітованим.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадови особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно частини першої статті 69 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини першої та четвертої статті 70 КАС України, належним є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

У відповідності до ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Таким чином з врахуванням процесуальних особливостей адміністративного судочинства доведення факту неправомірності дій позивача, покладається на відповідача.

Відповідно до ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно зі ст. 8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ст. 11 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Задовольняючи позовні вимоги, суд дійшов висновку, що оскаржувані рішення та дії відповідача прийнятті не на підставі, не у межах повноважень та не у спосіб, що передбачені чинним законодавством України.

Керуючись ст.ст, 2, 8, 11, 18, 19, 69, 71, 86, 158-163,167 КАС України , -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Ізмаїльської районної ради Одеської області про зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати бездіяльність Ізмаїльської Ради (Комісії) неправомірною.

Встановити факт необґрунтованої політичної репресії до сім'ї ОСОБА_1 сталінським режимом за класовим і національним мотивами під приводом боротьби з куркульством, яким восени 1944 року в позасудовому порядку без пред'явлення обвинувачення було примусово вилучено майно (Довідка №4-Д від 23.03.2016 року Державного архіву м. Ізмаїла) та депортовано на примусові роботи в Казахстан.

Зобов'язати Ізмаїльську районну раду Одеської області розрахувати та сплатити грошову компенсацію за примусово вилучене майно, зазначене в архівній Довідці №4-Д від 23.03.2016 року Державного архіву м. Ізмаїла, в зв'язку з неможливістю повернення його в натуральному вигляді.

Зобов'язати Ізмаїльську районну раду Одеської області надати ОСОБА_1 посвідчення належного зразка, як реабілітованій відповідно до вимог ст. 3 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні».

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду на протязі десяти днів.

Головуючий: