Справа № 208/7493/16-а(2-а/208/53/17)
Суддя: Мельник В.В.
Дата ухвалення: 2017-11-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

01 листопада 2017 рокусправа № 208/7493/16-а(2-а/208/53/17)

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Мельника В.В.

суддів: Шлай А.В. Сафронової С.В.

за участю секретаря судового засідання: Царьової Н.П.

розглянувши у відкритому

судовому засіданні в м. Дніпрі

апеляційну скаргу Кам'янського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області

на постанову Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 16 березня 2017 року у справі № 208/7493/16-а (2-а/208/53/17)

за позовом ОСОБА_1

до Дніпродзержинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області

про спонукання до вчинення дій, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - Позивач) звернулася до суду з позовом до Дніпродзержинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області (далі по тексту - Відповідач), в якому просила зобов'язати Відповідача взяти на облік, витребувати електронну пенсійну справу, перерахувати та поновити виплату пенсії за віком Позивачу з 07.10.2009 року із застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, як не працюючому пенсіонеру та дитині війни, передбачених чинним пенсійним законодавством.

Ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 23 грудня 2016 року відкрито провадження по справі № 208/7493/16-а (2-а/208/53/17).

В обґрунтування адміністративного позову Позивач зазначав, що є громадянином України та має право на отримання пенсії за віком, при цьому обмеження виплати пенсій по факту місця проживання (реєстрації) особи, є неконституційним. Зазначено, що заява про призначення/поновлення виплати пенсії та необхідні документи можуть подаватися до пенсійного органу як особисто, так і через представника, який діє на підставі нотаріально засвідченої довіреності.

Постановою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 16 березня 2017 року у справі № 208/7493/16-а (2-а/208/53/17) адміністративний позов ОСОБА_1 до Кам'янського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області задоволено (суддя - Івченко Т.П.).

Зобов'язано Кам'янське об'єднане управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області взяти на облік, витребувати електронну пенсійну справу, перерахувати та поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_1 з 07.10.2009 р. із застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, як не працюючому пенсіонеру та дитині війни, передбачених чинним пенсійним законодавством України.

Постанова суду першої інстанції обґрунтована тим, що Позивач як громадянин України має конституційне право на пенсійне забезпечення, при цьому ОСОБА_1 також має право і на виплату надбавки як «дитині війни» та відповідну індексацію пенсії.

Відповідач - Кам'янське об'єднане управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області, не погодившись з вищезазначеною постановою суду першої інстанції, подало апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 16 березня 2017 року у справі № 208/7493/16-а (2-а/208/53/17) та прийняти нову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Вимоги апеляційної скарги мотивовано тим, що суд першої інстанції залишив поза увагою той факт, що Позивач не перебуває на обліку саме в Кам'янському об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України Дніпропетровської області, а тому представник останньої мав звертатися із відповідною заявою про поновлення виплати пенсії за місцем перебування на обліку Позивача як одержувача пенсії, а не за місцем проживання свого представника (в даному випадку ОСОБА_2.). Крім того, заява на запит пенсійної справи має подаватися пенсіонером особисто, чого в даному випадку ОСОБА_1 здійснено не було, а тому позовні вимоги останньої є передчасними. Також зауважили, що між урядами України та Ізраїлю не укладено міждержавних договорів щодо пенсійного забезпечення громадян України, які постійно проживають на території держави Ізраїль. До того ж, Позивачем пропущено строк звернення до суду, встановлений ст. 99 КАС України. Просили розглядати справу без їх участі.

Позивач - ОСОБА_1, заперечень на апеляційну скаргу до суду не направила.

Особи, які беруть участь в справі в судове засідання не з'явилися, про дату та час слухання справи були повідомлені належним чином, тому у відповідності до ч. 6 ст. 12, ч.1 ст.41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи в їх сукупності, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до матеріалів справи, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянка України, яка з жовтня 1999 року постійно проживає у Державі Ізраїль, де прийнята на консульський облік. (а.с. 14).

До виїзду за кордон Позивач проживала за адресою: АДРЕСА_1.

18.10.2016 р. представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2, на підставі нотаріально завіреної довіреності, звернувся до Дніпродзержинського об'єднаного Пенсійного фонду України Дніпропетровської області із заявами про витребування електронної пенсійної справу Позивача та взяття її на облік, а також перерахування та поновлення виплати пенсій за віком з 07.10.2009 р. із застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, як не працюючому пенсіонеру та дитині війни, передбачених чинним пенсійним законодавством України (а.с.4,5).

Листом № 11625/05/40 від 08.11.2016р. управлінням повідомлено, що пенсійна справа Позивача перебуває в Артемівському районі Пенсійного фонду м. Луганська, який знаходиться на непідконтрольній тимчасово окупованій території, що унеможливлює здійснення запиту пенсійної справи. Крім того, заява про поновлення виплати пенсії має подаватися або пенсіонером особисто, або через законного представника (а.с.3).

Зобов'язання Відповідача витребувати пенсійну справ, взяти Позивача на облік, а також поновити і перерахувати пенсію за віком і було предметом судового розгляду.

Надаючи правову оцінку діям суб'єкта владних повноважень, колегія суддів виходить з наступного.

За приписами статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 8 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" передбачено, що право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають:

1) громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом;

2) особи, яким до дня набрання чинності цим Законом була призначена пенсія відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення" (крім соціальних пенсій) або була призначена пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) за іншими законодавчими актами, але вони мали право на призначення пенсії за Законом України "Про пенсійне забезпечення" - за умови, якщо вони не отримують пенсію (щомісячне довічне грошове утримання) з інших джерел, а також у випадках, передбачених цим Законом, - члени їхніх сімей.

Як вбачається з матеріалів справи, фактично відмова Відповідача у поновленні виплати пенсії позивачу, що викладена у листі від 08.11.2016 року № 11625/05/40, мотивована тим, що Позивач подав відповідну заяву не особисто, а через представника за довіреністю. Крім того, відповідно до заперечень на адміністративний позов та апеляційної скарги, пенсійний орган також мотивує свою позицію відсутністю Угоди про соціальне забезпечення між урядами Ізраїлю та України.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", в редакції до 7 жовтня 2009 року, виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно ст. 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", в редакції до 7 жовтня 2009 року, у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 7 жовтня 2009 року пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як зазначено в рішенні Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 7 жовтня 2009 року, оспорюваними нормами Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Згідно статті 73 Закону України "Про Конституційний Суд України", Конституційний Суд України приймає рішення щодо конституційності актів, зазначених у пункті 1 статті 13 цього Закону. У разі якщо ці акти або їх окремі положення визнаються такими, що не відповідають Конституції України (неконституційними), вони оголошуються нечинними і втрачають чинність від дня прийняття Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

В постанові від 12.05.2015 р. по справі № 21-180а15 Верховний Суд України дійшов висновку, що з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-ІV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону."

Відповідно до ч. 1 ст. 244-2 КАС України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Відповідно до ч. 3 ст. 8 Конституції України, норми Конституції є нормами прямої дії. Вони застосовуються безпосередньо, незалежно від того, чи прийнято на їх розвиток відповідні закони або інші нормативно-правові акти.

Згідно з положеннями ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на пенсійне забезпечення. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Стаття 24 Конституції України гарантує громадянам України рівність конституційних прав незалежно від місця проживання. Крім того, Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами (ч.3 ст. 25 Конституції України).

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" загальнообов'язкове державне пенсійне страхування здійснюється за принципами: рівноправності застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обов'язків стосовно сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Таким чином, Позивач, проживаючи в Ізраїлі як громадянин України, має такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, оскільки Конституція України і пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання громадянина України.

Крім цього, у рішенні у справі "Пічкур проти України" (Заява № 10441/06), яке набрало статусу остаточного 07.02.2014 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому Європейський суд з прав людини доходить висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що наведених вище міркувань Європейський суд з прав людини достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

З приводу посилань заявника апеляційної скарги на пропуск Позивачем строку звернення до суду, визначеного ст. 99 КАС України, колегія суддів апеляційного суду зазначає, що враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

На підставі наведеного суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що саме з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-ІV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу відповідне управління Пенсійного фонду України має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Щодо посилання Відповідача на неналежне нормативне врегулювання порядку призначення та виплати пенсій громадянам, що проживають за кордоном, колегія суддів зазначає, що у рішенні "Будченко проти України" від 24.07.2014р. №38677/06 Європейський суд з прав людини зазначив, що є втручанням у право заявника за ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та порушенням цієї статті у зв'язку з відмовою заявнику через не існування механізму реалізації відповідного законодавчого положення.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що Позивачу неправомірно було відмовлено у поновлені виплати пенсії, оскільки Законом України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" після набрання чинності рішення Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 7 жовтня 2009 року не передбачено таких підстав для відмови Позивачу у призначенні пенсії, як проживання за кордоном - в Ізраїлі та відсутність міждержавного договору щодо пенсійного забезпечення між Україною та Ізраїлем.

Щодо тверджень Відповідача про те, що поновлення пенсії здійснюється виключно на підставі заяви особи, якій її призначено, або її законного представника, проте ОСОБА_2, який звернувся до Відповідача з заявою про поновлення Позивачу пенсії, хоча і має довіреність на представлення інтересів ОСОБА_1, однак відповідно до чинного законодавства не є її законним представником, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Частиною 1 статті 44 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Пунктом 1.5 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженим Постановою Правління Пенсійного фонду України 25 листопада 2005 року № 22-1 встановлено, що заява про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії, про виплату пенсії у зв'язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, поновлення виплати пенсії, про виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім'ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, про виплату пенсії за довіреністю, термін дії якої більше одного року, через кожний рік дії такої довіреності, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, а пенсіонерами, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від уповноважених органів Російської Федерації, - до органу, що призначає пенсію, визначеного Пенсійним фондом України. При цьому у заяві про виплату частини пенсії непрацездатним членам сім'ї особи, яка знаходиться на повному державному утриманні, вказується адреса одержувача цієї частини пенсії.

Таким чином, здійснення призначення, перерахунку чи поновлення пенсії здійснюється виключно на підставі заяви особи, якій її призначено, або її законного представника, або представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

При цьому, статтею 242 Цивільного кодексу України визначено, що батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей.

Опікун є законним представником малолітньої особи та фізичної особи, визнаної недієздатною.

Частиною 3 статті 242 Цивільного кодексу України визначено, що законним представником у випадках, встановлених законом, може бути інша особа.

При цьому, частинами 1,2 статті 244 Цивільного кодексу України передбачено, що представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Представництво за довіреністю може ґрунтуватися на акті органу юридичної особи.

Отже, враховуючи наявність довіреності від 18.09.2016 року, виданої ОСОБА_2 на представлення інтересів Позивача, зокрема в органах Пенсійного фонду України, в тому числі з правом подання та підпису відповідних заяв, необхідних для призначення, поновлення пенсії, ОСОБА_2 є представником ОСОБА_1 в розумінні частини 3 статті 242 Цивільного кодексу України, а отже мав повноваження на звернення до органів Пенсійного фонду України в інтересах Позивача для поновлення пенсії.

Щодо доводів Відповідача стосовно необхідності звернення із заявою про поновлення пенсії за місцем перебування на обліку такого пенсіонера, в даному випадку в Артемівському районі Пенсійного фонду України, слід зазначити наступне.

Загальновідомо, що на території Луганської та Донецької областей відбувся збройний конфлікт, внаслідок якого частина цих областей була визнана окупованою (Постанова Верховної Ради України "Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями" від 17 березня 2015 року № 254-VIII; Постанова Верховної Ради України "Про визначення окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей, в яких запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування" від 17 березня 2015 року № 252-VIII; Розпорядження Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014 року № 1085-р "Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення"). Місто Луганськ, де раніше мешкала Позивач до виїзду за кордон на постійне місце проживання та де знаходилася на пенсійному обліку, відноситься до окупованих населених пунктів, де органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, відтак надати оригінал пенсійної справи не надається можливим.

Проведення соціальних виплат особам в районах проведення антитерористичної операції здійснюється з урахуванням постанов КМУ від 01.10.2014 року № 509 «Про облік осіб, які переміщуються з тимчасово окупованій території України та районів проведення антитерористичної операції», від 05.11.2014 року № 637 «Про здійснення соціальних виплат особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції» та від 07.11.2014 року № 595 «Деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей».

Даними підзаконними нормативно-правовими актами передбачено припинення фінансування з державного бюджету, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування органів державної влади на тимчасово неконтрольованій території Донецької та Луганської областей, переміщення осіб з району проведення антитерористичної операції, взяття їх на облік та проведення всіх соціальних виплат на контрольованій території за фактичним місцем проживання (перебування).

Однак, вищенаведені акти не регулюють питання відносно виплати пенсій громадянам України, які постійно проживають за кордоном та яким пенсія виплачувалась за місцем останнього проживання в Україні на тимчасово окупованій території України або району проведення антитерористичної операції.

Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Пічкур проти України» №10441/06 від 07.02.2014 року (пункти 48-49) зазначив, що дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об'єктивного та розумного обґрунтування (рішення у справі «Вілліс проти Сполученого Королівства» (Willis v. the United Kingdom), заява №36042/97, n.48, ECHR 2002-IV).

Відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об'єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю. Договірна держава користується свободою розсуду при визначенні того, чи та якою мірою відмінності в інших схожих ситуаціях виправдовують різне ставлення ( рішення від 21.02.1997 року у справі «ОСОБА_4 проти Нідерландів» (Van Raalte v. the Netherlands), п. 39, Reports 1997-I).

Отже, врегулювання питання на законодавчому рівні щодо виплати пенсій громадянам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції та відсутність вирішення даного питання щодо громадянам України, які постійно проживають за кордоном та яким пенсія виплачувалась за місцем останнього проживання в Україні на тимчасово окупованій території України або району проведення антитерористичної операції, за практикою Європейського Суду з прав людини породжує дискримінацію громадян .

Окрім того, рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 року №25-рп/2009передбачалось, що Верховна Рада України повинна привести у відповідність до Конституції України положення інших законів, які регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору.

За правовою позицією Європейського Суду з прав людини, право на соціальні виплати є майновим правом, передбаченим статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, і зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (рішення у справі «Хонякіна проти Грузії» (Khoniakina v. Georgia), №17767/08, п.72, від 19.06.2012 року). Бездіяльність держави щодо прийняття нормативного акту, який визначає механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах, тримання громадян у невизначеності є невиправданим втручанням у права, передбачені ст.1 Першого протоколу (рішення у справі «Суханов та Ільченко проти України" (Sukhanov and Ilchenko v. Ukraine), №68385/10 та 71378/10), від 26.09.2014 року).

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає неправомірною позицію Відповідача на необхідність звернення із заявою про поновлення пенсії саме за місцем обліку як пенсіонера, яке на даний час є тимчасово окупованим, оскільки такі дії породжують дискримінацію громадян України, які постійно проживають за кордоном та яким пенсія виплачувалась за місцем останнього проживання в Україні на тимчасово окупованій території України або району проведення антитерористичної операції. Право же позивача на отримання пенсії за віком є безперечним і забезпечення цього права становить суть взятих на себе державою зобов'язань.

З приводу посилань заявника апеляційної скарги на те, що у Відповідача відсутня пенсійна справа, при цьому запит на її витребування має подаватися ОСОБА_1 особисто, колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне.

Так, відповідно до абз. 4 п. 1.5 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", затвердженого Постановою Правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25.11.2005 року, (далі - Порядок № 22-1) заява на запит пенсійної справи за новим місцем проживання подається пенсіонером особисто.

Пунктом 4.12 Порядку № 22-1 визначено, що при переїзді пенсіонера на постійне або тимчасове проживання до іншої адміністративно-територіальної одиниці орган, що призначає пенсію, не пізніше трьох робочих днів з дня одержання заяви надсилає запит про витребування пенсійної справи до органу, що призначає пенсію, за попереднім місцем проживання (реєстрації) пенсіонера. Пенсійна справа не пізніше п'яти робочих днів з дня одержання запиту пересилається органу, що призначає пенсію, за новим місцем проживання (реєстрації).

Пенсійна справа ОСОБА_1 знаходиться на території, яка тимчасово не контролюється українською владою, органи державної влади, в тому числі Пенсійного фонду України, там не функціонують.

В зв'язку з цим, було запроваджено спрощений механізм переведення виплати пенсій внутрішньо переміщеним особам. Виплата пенсій була забезпечена згідно даних електронної пенсійної інформації і продовжувати виплату його пенсії неможливо, оскільки він знятий з обліку в Єдиній Інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб.

Таким чином, зміна пенсіонером місця проживання не може бути підставою для позбавлення його конституційного права на отримання соціального захисту, а саме, отримання пенсії.

При цьому за правилами статті 238 Цивільного кодексу України представник може бути уповноважений на вчинення тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє.

Таким чином, колегія суддів вважає, що оскільки Позивачем було особисто надано ОСОБА_2 довіреність на представлення ОСОБА_1 в органах Пенсійного фонду України з правом подання від імені останньої документів та вчинення підписів при здійсненні повноважень, вказана довіреність засвідчена апостилем, то її представник має передбачені законом повноваження на представництво інтересів Позивача в органах Пенсійного фонду України, вести від її імені справи в органах державної влади і управлінні по всіх питаннях, що стосуються його пенсії, в тому числі і на подання заяви про витребування пенсійної справи, тому спірна відмова Відповідача є протиправною та вчинена поза межами правового поля.

Виходячи з викладеного, суд першої інстанції під час розгляду даної справи об'єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, застосував до правовідносин, які виникли між сторонами у справі, норми права які регулюють саме ці правовідносини, зроблені судом першої інстанції висновки відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються належними письмовими доказами, які зібрані та досліджені судом у судовому засіданні під час розгляду даної адміністративної справи, рішення суду першої інстанції у даній справі про задоволення адміністративного позову прийнято без порушення норм процесуального та матеріального права, і тому постанову Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 16 березня 2017 року у справі № 208/7493/16-а (2-а/208/53/17) необхідно залишити без змін.

Доводи апеляційної скарги Відповідача спростовуються дослідженими у справі доказами і не можуть бути підставою для скасування постанови суду, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ч.3 ст. 160, ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Кам'янського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області - залишити без задоволення.

Постанову Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 16 березня 2017 року у справі № 208/7493/16-а (2-а/208/53/17) - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції, крім випадків передбачених Кодексом адміністративного судочинства України, а в разі складання рішення в повному обсязі відповідно до ст. 160 зазначеного кодексу - з дня складання рішення в повному обсязі.

Повний текст виготовлено - 03 листопада 2017 року.

Головуючий: В.В. Мельник

Суддя: А.В. Шлай

Суддя: С.В. Сафронова