Справа № 826/4639/16
Суддя: Чаку Є.В.
Дата ухвалення: 2017-11-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/4639/16 Головуючий у 1-й інстанції: Шрамко Ю.Т. Суддя-доповідач: Чаку Є.В.
У Х В А Л А

Іменем України

08 листопада 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Чаку Є.В.,

суддів: Файдюка В.В., Мєзєнцева Є.І.

за участю секретаря Муханькової Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 червня 2017 року у справі за адміністративним позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Український лізинговий фонд» до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг про скасування постанови,

В С Т А Н О В И В :

ТОВ «Український лізинговий фонд» (далі - позивач) звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (далі - відповідач) про скасування постанови № 3/16/4-ЛК від 25 лютого 2016 року про накладення штрафу за правопорушення, вчиненні на ринках фінансових послуг.

Окружний адміністративний суд міста Києва своєю постановою від 20 червня 2017 року адміністративний позов задовольнив повністю.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 червня 2017 року та постановити нову про відмову у задоволенні позову. На думку апелянта, зазначену постанову суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Згідно ст. 41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду - без змін, з наступних підстав.

Як убачається з матеріалів справи, 02 лютого 2016 року відповідачем складено акт № 3/16-4АП про правопорушення, вчинені ТОВ «Український лізинговий фонд» на ринку фінансових послуг. Даним актом встановлено, що позивачем надано ОСОБА_2 процентну позику, при цьому, статусу фінансової установи ТОВ «Український лізинговий фонд» не набуло, чим порушено п. 6 ч. 1 ст. 4 Закону № 2664-III, п. 1 Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 22 січня 2004 року № 21, п. 8 розділу 1 Положення про Державний реєстр фінансових установ, затвердженого Розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 28 серпня 2003 року № 41.

На підставі вказаного акту, 25 лютого 2016 року, відповідачем складено оскаржувану постанову № 3/16/4-ЛК від 25 лютого 2016 року, якою до позивача застосовано штрафну санкцію у розмірі 17 000 грн.

Позивач, не погоджуючись з таким рішенням відповідача, звернувся до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

Відповідно до ст.ст. ст. 39, п. 3 ч. 1 ст. 40, п. 1 ч. 1 ст. 41 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (далі - Закон № 2664-III), у разі порушення законів та інших нормативно-правових актів, що регулюють діяльність з надання фінансових послуг, національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, застосовує заходи впливу відповідно до закону.

Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, обирає та застосовує заходи впливу на основі аналізу даних та інформації стосовно порушення, враховуючи наслідки порушення та наслідки застосування таких заходів.

Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, може застосовувати такі заходи впливу, зокрема, накладати штрафи в розмірах, передбачених статтями 41 і 43 цього Закону.

Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, застосовує до учасників ринків фінансових послуг (крім споживачів фінансових послуг) штрафні санкції за провадження діяльності на ринках фінансових послуг, для якої законом встановлені вимоги щодо одержання ліцензії та/або реєстрації, без відповідної ліцензії та/або реєстрації - у розмірі від 1000 до 10000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Судом встановлено, що оскаржувана постанова прийнята відповідачем у зв'язку із тим, що ТОВ «Український лізинговий фонд», не набувши статусу фінансової установи, надало фінансову послугу. Так, 17 липня 2014 року між позивачем, як позикодавцем, та ОСОБА_2, як позичальником, укладено Договір відсоткової позики № 7, за умовами якого позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти у розмірі 30 000 дол. США, а позичальник зобов'язувався повернути їх та сплатити відсотки у розмірі 8 % річних.

Колегія суддів зазначає, що аналіз Закону № 2664-III дає підстави для висновку, що він належить до нормативно-правових актів спеціальної дії та регулює відносини, пов'язані з функціонуванням фінансових ринків та наданням фінансових послуг споживачам.

У п. 7 ч. 1 ст. 1 Закону № 2664-III визначено, що учасники ринку фінансових послуг - особи, які відповідно до закону мають право надавати фінансові послуги на території України; особи, які провадять діяльність з надання посередницьких послуг на ринках фінансових послуг; об'єднання фінансових установ, включені до реєстру саморегулівних організацій, що ведеться органами, які здійснюють державне регулювання ринків фінансових послуг; споживачі фінансових послуг. Законами з питань регулювання окремих ринків фінансових послуг можуть визначатися інші учасники ринків фінансових послуг.

Відповідно до ч. 4 ст. 5 Закону № 2664-III, можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції.

Водночас, визначення фінансової послуги наведено у п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону № 2664-III як операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Перелік видів фінансових послуг міститься в ст. 4 Закону № 2664-III, до яких, зокрема, належить надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту.

З аналізу зазначених правових норм убачається, що сфера дії Закону № 2664-III за суб'єктним складом учасників є обмеженою і не поширюється на юридичних осіб, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами та фізичних осіб, які не є суб'єктами підприємницької діяльності.

Разом з тим, згідно із п. 8 розділу 1 Положення про Державний реєстр фінансових установ, затвердженого Розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 28 серпня 2003 року № 41, фінансова установа має право надавати фінансові послуги після внесення її до Державного реєстру фінансових установ та отримання свідоцтва про реєстрацію фінансової установи. Якщо відповідно до нормативно-правових актів для надання певної фінансової послуги необхідно мати ліцензію та/або дозвіл, фінансова установа має право на надання такої послуги лише після отримання відповідної ліцензії та/або дозволу.

Судом встановлено, що позивачем отримано довідку від 11.03.2014 року про взяття його на облік, як юридичну особу, яка має право надавати послуги фінансового лізингу. Водночас, належних доказів того, що позивачем отримано відповідне свідоцтво та/або дозвіл на надання іншої(их) фінансової послуги, відповідачем суду не надано.

Отже, в межах спірних правовідносин ТОВ «Український лізинговий фонд» за своїм правовим статусом не відноситься до юридичних осіб, які відповідно до Закону № 2664-III мають право здійснювати діяльність з надання фінансових послуг (надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту) на території України, а відтак відсутні підстави застосування положень цього Закону до спірних правовідносин.

Аналіз норм чинного законодавства, а саме, п. 6 ч. 1 ст. 4 Закону № 2664-III, ст. 1046 Цивільного кодексу України, дає підстави для висновку, що окремі послуги, які відносяться до фінансових послуг (наприклад, надання коштів у позику) можуть надаватися не тільки фінансовими установами, які є учасниками ринку з надання фінансових послуг, а й юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами.

Договір позики, як загальна договірна конструкція є підставою для виникнення правовідносин, учасниками яких є будь-які фізичні або юридичні особи, оскільки Цивільний кодекс України не містить жодного виключення як щодо суб'єктного складу, так і щодо права на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір яких і порядок їх одержання встановлюється договором (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Отже, Закон № 2664-III є спеціальним нормативним актом, який регулює відносини спеціальних суб'єктів - учасників ринку фінансових послуг, і не поширюється на всіх інших юридичних і фізичних осіб - суб'єктів договору позики, правовідносини яких регулюються нормами ст.ст. 1046 - 1048 ЦК України.

Вказана правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 26 грудня 2011 року № 6-85цс11 та від 18 липня 2012 року № 6-79цс12.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачем безпідставно застосовано до спірних правовідносин положення Закону № 2664-III, оскільки, уклавши вказаний вище Договір відсоткової позики № 7 від 17 липня 2014 року, позивач діяв не як фінансова установа, а тому оскаржувана постанова відповідачем прийнята безпідставно, є протиправною та підлягає скасуванню.

Відповідно до статті 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Приймаючи до уваги те, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду доводами апелянта не спростовані, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг - залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 червня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя: Є.В. Чаку

Судді: В.В. Файдюк

Є.І. Мєзєнцев