Справа № 815/4149/17
Суддя: Марин П. П.
Дата ухвалення: 2017-11-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/4149/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2017 року м.Одеса Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Марина П.П.

за участю секретаря Станкової О.Ф.

розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про скасування рішення від 05.01.2017 року та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовними вимогами до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про скасування рішення від 05.01.2017 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 та зобов'язання Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області поновити дію посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_3 від 11.06.2004 року.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що вказаним рішенням ГУ ДМС в Одеській області від 05.01.2017 року скасовано дозвіл на імміграцію позивача, проте позивач вважає, що у відповідача не існувало підстав для прийняття вказаного рішення, оскільки відповідно до ст.4 Закону України "Про імміграцію" щодо ОСОБА_1 10.06.2004 року прийнято висновок про залишення на постійне місце проживання позивача в Україні, на підставі якого документовано останнього посвідкою серії НОМЕР_3 терміном дії «безстроково». Так, відповідач не прийняв до уваги той факт, що перелік підстав для прийняття такого рішення визначений ст. 12 Закону України "Про імміграцію", а факт видачі посвідки позивачу у 2004 році на постійне проживання в Уркаїні свідчить про те, що уповноваженими органами було проведено ретельну перевірку і підстави для відмови йому у видачі такої довідки, були відсутні. Так, у висновку йдеться про те, що з моментну укладення шлюбу між позивачем та його дружиною - громадянкою України не минуло 2 років, при цьому у рішенні відповідач посилається на підставу скасування дозволу - п.6 ч.1 ст.12 ЗУ «Про імміграцію», тобто з формулюванням «в інших випадках, передбачених законом», проте жодного пояснення які саме випадки та які саме закони передбачають таке скасування відповідачем не зазначено. Позивач ввважає, що службове недбальство особи, яка документувала його посвідкою та необґрунтовано прийняла рішення про надання позивачу дозволу на імміграцію, наразі руйнує особисте та сімейне життя позивача, при цьому позивач 15 років постійно проживає в Україні та в нього народилося двоє дітей, які за територіальною підставою є громадянами України. Отже, позивач вважає, що рішення відповідачем прийнято суто із формальних підстав, без урахування того, що таке рішення порушує не тільки права та інтереси позивача, але і його дітей - громадян України. За таких обставин, прийняте відповідачем рішення пілдягає скасуванню, а вимоги позивача задоволенню в повному обсязі.

Представник відповідача надала до суду заперечення (а.с.47-49), відповідно до яких пояснила, що рішення прийняте на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами України, є правомірним та обґрунтованим. Так, відповідачем зазначено, що згідно матеріалів справи позивачем на момент подання заяви про залишення в Україні на постійне місце проживання та документування посвідкою до ВГІРФО ОМУ УМВС України в Одеській області надано документ - свідоцтво від 26.02.2004 року, підтверджуючий факт укладання шлюбу з громадянкою України ОСОБА_3, тобто на момент подачі документів для отримання дозволу на імміграцію з часу укладання шлюбу з громадянкою України не минуло двох років, що вимагає пункт 1 ч.3 ст.4 ЗУ «Про імміграцію», а отже, громадянин Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 дозвіл на імміграцію отримав незаконно та посвідкою на постійне проживання був документований безпідставно. Відповідач зазначає, що діти позивача - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 набули громадянство України 09.03.2017 року, а тому відповідач вважає, що спірне рішення повинно оцінюватись на відповідність дотримання принципу законності. Тобто, на момент подання заяви позивачем не надано необхідних документів, а тому позивач не підпадав під дію ЗУ «Про імміграцію» та був необґрунтовано документований посвідкою на постійне місце проживання в Україні, у зв'язку з чим відповідачем обґрунтовано прийнято оскаржуване рішення, а позовні вимоги є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч.6 ст.128 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

У зв'язку з вищенаведеним справу розглянуто в порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи та надані докази, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд встановив наступні факти та обставини.

Судом встановлено, що у квітні 2004 року позивачем до ВГІРФО ОМУ УМВС України в Одеській області подано заяву про надання дозволу на постійне проживання в Україні (а.с.53).

Так, до вказаної заяви позивачем було надано: свідоцтво про одруження ОСОБА_1 та ОСОБА_3, видане Міським відділом РАЦС Одеського обласного управління юстиції 26.02.2004 року, договір купівлі-продажу квартири від 01.10.2002 року, довідка (виписка з домової книги про склад сімї та прописку), заява про надання згоди на постановку на реєстраційний облік позивача від 03.03.2004 року, копія свідоцтва про державну реєстрацію позивача як субєкта підприємницької діяльності, паспортні документи позивача та його дружини, копія тимчасової посвідки на проживання в Україні НОМЕР_1 від 03.10.2003 року (а.с.54-69).

Також, у матеріалах особової справи позивача містяться: виписка із судових записів форми №5-ж від 20.04.2004 року про відсутність судимості, довідка УВС України в Одеській області, довідка УСБУ в Одеській області (а.с.73-76).

За результатами розгляду поданої позивачем заяви ВГІРФО ОМУ УМВС в Одеській області прийнято висновок про залишення на постійне місце проживання в Україні, яким визнано доцільним задовольнити клопотання позивача.

Після розгляду матеріалів, 10.06.2004 року ВГІРФО ОМУ УМВС в Одеській області, на підставі ст. 4 Закону України "Про імміграцію", 06.06.2002 року громадянину Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 надано дозвіл на іміграцію в Уркаїну та документовано останнього посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 терміном дії «безстроково».

17.05.2017 року позивач звернувся із заявою до відповідача за консультацією щодо можливості обміну вказаної посвідки у звязку з її непридатністю, однак, позивач дізнався, що 05.01.2017 року йому було скасовано дозвіл на імміграцію в Україну.

Поряд з цим судом встановлено, що до ГУ ДМС в Одеській області з Департаменту у справах біженців та осіб без громадянства надійшов запит щодо перевірки законності надання дозволу на імміграцію позивачу у звязку зі зверненням народного депутата України Іоффе Ю.Я. та за розглядом якого відповідачем встановлено, що у заяві-анкеті заявник зазначив, що перебуває у шлюбі з громадянкою України, однак на момент подачі документів для отримання дозволу на імміграцію з моменту укладення шлюбу не минуло 2 років, що вимагає п.1 ч.3 ст.4 ЗУ «Про імміграцію», у звязку з чим 04.01.2017 року відповідачем зроблено висновок про необхідність скасування дозволу на імміграцію позивача (а.с.11-12).

05.01.2017 року ГУ ДМС в Одеській області прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 (а.с.10).

Не погоджуючиь з прийнятим рішенням, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відповідно до ст. 26 Конституції України, іноземці та особи без громадянства, які знаходяться в Україні на законних підставах користуються тими ж правами та свободами, а також несуть такі ж самі обов'язки, що і громадяни України.

Відповідно ч. 1 ст. 4 зазначеного Закону іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України "Про імміграцію" іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначені Законом України "Про імміграцію". Відповідно ст.1 цього Закону імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання.

Відповідно до Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 251 від 28.03.2012 р., визначено механізм оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання іноземцям та особам без громадянства, які іммігрували в Україну на постійне проживання або прибули в Україну на тимчасове проживання.

Згідно матеріалів справи для отримання посвідки на постійне проживання позивачем надано усі необхідні документи, будь-яких зауважень у міграційної служби під час оформлення тимчасової посвідки на постійне проживання позивача від 11.06.2004 року серії НОМЕР_2 не виникло (а.с.9).

Дослідивши матеріали особової справи позивача, судом встановлено, що ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області при наданні позивачу посвідки на проживання в Україні проводив процедуру перевірки законності залишення на постійне проживання на території України та керувався п.4 Розділу V "Прикінцеві положення Закону України "Про імміграцію", підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію не виявив та надав посвідки на проживання в Україні.

Судом не встановлено, що з дати надання позивачу дозволу на постійне проживання в Україні та видання посвідки виникли нові обставини, передбачені ст. 12 Закону України "Про імміграцію", які б тягли за собою скасування дозволу на імміграцію.

Згідно з п. 3 ст. 5 та п. 2 Розділу 5 "Прикінцеві положення" Закону України "Про імміграцію" Кабінет Міністрів України у двомісячний термін з дня набрання чинності цим Законом зобов'язаний був прийняти нормативно-правові акти, необхідні для реалізації цього Закону.

З метою забезпечення виконання Закону України "Про імміграцію" Президент України видав Указ №596 від 07.08.2001р., відповідно до якого на Міністерство внутрішніх справ України покладено виконання функцій спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та зобов'язав Кабінет Міністрів України затвердити у двомісячний строк зразок посвідки на постійне проживання в Україні, правила та порядок її оформлення і видачі, а також порядок видачі посвідки на постійне проживання в Україні особам, зазначеним у пункті 4 розділу V "Прикінцеві положення"Закону України "Про імміграцію".

Таким підзаконним актом є постанова Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку формування квоти імміграції, Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і подання про його скасування та виконання прийнятих рішень, Порядку оформлення і видачі посвідки на постійне проживання" №1983 від 26.12.2002р., відповідно до вступної частини постанови остання видана на виконання статті 5 Закону України "Про імміграцію", яка була прийнята з прострочкою встановленого терміну понад 1 рік 2 місяці.

Окрім того, відповідно до ст. 12 Закону України "Про імміграцію" дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; в інших випадках, передбачених законами України.

Жодної з перелічених підстав судом не встановлено, а посилання у висновку на відсутність дворічного терміну з моменту укладання шлюбу позивача з громадянкою України, є безпідставними, оскільки про наявність свідоцтва про одруження посадовій особі відповідача, яка оформила документи, було відомо і вказане не викликало сумнівів щодо обставин, викладених в ній, під час затвердження висновку про залишення в Україні на постійне місце проживання, та які не спростовані відповідачем і на час розгляду справи, а тому не можуть бути розцінені міграційною службою в тому числі як свідомо неправдиві відомості, підроблені документи чи документи, що втратили чинність.

Відповідно до ч.1 ст.13 Закону України "Про імміграцію", центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, не пізніш як у тижневий строк надсилає копію рішення про скасування дозволу на імміграцію особі, стосовно якої прийнято таке рішення, та вилучає у неї посвідку на постійне проживання.

Таким чином, підставою для вилучення у іноземця посвідки на постійне проживання в Україні є рішення компетентного, в розумінні Закону України "Про імміграцію", органу про скасування раніше наданого дозволу на імміграцію.

Окрім того, відповідно до п.п. 21-24 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і подання про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1983 від 26.12.2002р.(далі - Порядок №1983 в редакції, чинній на момент скасування дозволу), дозвіл на імміграцію скасовується органом за місцем його видачі.

Питання щодо скасування дозволу вправі порушити орган внутрішніх справ, інший орган виконавчої влади, який у межах наданих йому повноважень забезпечує виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Для започаткування процедури розгляду питання про скасування дозволу на імміграцію відповідне подання надсилається до органу за місцем прийняття рішення про надання такого дозволу.

ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.

Рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органом, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до статті 13 Закону України "Про імміграцію". Копія рішення надсилається Держприкордонслужбі. (п. 24 Порядку № 1983).

Отже, наведені вище вимоги Закону України "Про імміграцію" і положення Порядку № 1983 покладають на органи, які розглядають питання про скасування дозволу на імміграцію, суб'єктів владних повноважень обов'язок проведення всебічної перевірки на підставі відповідного подання.

Суд зазначає, що визначеного Порядком № 1983 подання до суду не надано, при цьому, підставою для перевірки статусу перебування позивача на території України відповідачем слугувало звернення народного депутата України Іоффе Ю.Я. щодо розгляду заяви ОСОБА_1 про необхідність вирішення проблемних питань по справі за його заявою про прийняття до громадянства України позивача.

Поряд з цим, як вбачається зі звернення народного депутата України Іоффе Ю.Я., позивач у встановленому порядку подав заяву разом із необхідними документами до територіального органу ДМС України для отримання громадянства України, проте, 30.11.2016 року листом №17/21069 Московським районним відділом у м. Харкові ГУ ДМС України в Харківській області ДМС України заявнику було повідомлено про припинення провадження по його справі про прийняття громадянства України на підставі виявлених невідповідностей в процедурі надання ОСОБА_1 дохволу на імміграцію у 2004 році.

Отже, судом встановлено, що територіальним органом ДМС України не вжито заходів під час встановлення невідповідності процедури отримання дозволу на імміграцію під час того, коли такому органу стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію, а лише під час звернення народного депутата зі зверненням про необхідність вирішення проблемних питань по справі позивача, відповідачем встановлено вищенаведені обставини та скасовано дозвіл на імміграцію.

Тобто, визначених Положенням підстав для проведення перевірки правомірності надання позивачу дозволу на імміграцію та оформлення іноземному громадянину посвідки на постійне проживання в Україні не доведено.

З матеріалів справи вбачається, що протягом всього часу проживання на території України позивач не порушував чинного законодавства України, в тому числі про правовий статус іноземців, злочин не скоював, також про наявність таких обставин не було зазначено і представником відповідачів.

Судом не встановлено, що за визначений проміжок часу з'явилися обставини, які б тягли за собою обґрунтування скасування дозволу на імміграцію.

Слід також зазначити, що ст.ст. 9, 29 Загальної декларації з прав людини 1948 року передбачено, що ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійснені своїх прав кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

Пунктом 17 Порядку № 251 передбачено, що рішення про відмову у видачі посвідки іноземцеві та особі без громадянства приймається в разі: 1) необхідності забезпечення національної безпеки або охорони громадського порядку; 2) необхідності охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні; 3) коли паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства, підроблений, зіпсований або не відповідає встановленому зразку чи належить іншій особі; 4) подання завідомо неправдивих відомостей або підроблених документів; 5) коли виявлено факти невиконання ними рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або вони мають інші майнові зобов'язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи ті, що пов'язані з попереднім видворенням за межі України, у тому числі після закінчення строку заборони подальшого в'їзду в Україну (для осіб, що отримують посвідку на тимчасове проживання); 6) інших випадках, передбачених законами.

Відповідно до пункту 11 Порядку № 251, за результатами розгляду заяви протягом семи днів (для оформлення посвідки на постійне проживання) або не більш як 15 днів (для оформлення посвідки на тимчасове проживання) з дня подання всіх визначених цим Порядком документів приймається рішення про видачу або відмову у видачі посвідки, яке затверджується Головою ДМС, а у разі його відсутності - заступником Голови ДМС чи начальником територіального органу або підрозділу ДМС чи його заступником. У заяві робиться відмітка про прийняте рішення або зазначаються причини відмови у видачі посвідки.

Суд зазначає, що відповідачами не надано доказів правомірності рішення.

Слід також зазначити, що позивач одружений на громадянці України ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, має двох неповнолітніх дітей - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, які набули громадянство України 09.03.2017 року (а.с. 13-16).

У відповідності до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Враховуючи вказані обставини, рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну від 05.01.2017 року, не може бути визнано таким, що прийнято на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України: з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладаються на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

За таких обставин, оцінивши наявні в матеріалах справи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про скасування рішення від 05.01.2017 року та зобов'язання вчинити певні дії підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 9, 11, 69-72, 86, 158-163, 167, 254 КАС України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про скасування рішення від 05.01.2017 року та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити повністю.

Скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 від 05.01.2017 року.

Зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області поновити дію посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_3 від 11.06.2004 року.

Постанову може бути оскаржено до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя П.П.Марин