Справа № 826/1091/17
Суддя: Федорчук А.Б.
Дата ухвалення: 2017-10-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

826/1091/17

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

31 жовтня 2017 року № 826/1091/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Федорчука А.Б., суддів Качура І.А., Келеберди В.І., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом

Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва"

до

Державної податкової інспекції у Деснянському районі ГУ ДФС у м. Києві

Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві

Державної фіскальної служби України

На підставі ч. 4 ст. 122 КАС України, Суд розглядає справу у письмовому провадженні.

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулося Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва (надалі – позивач) з позовом до Державної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління ДФС у м. Києві (далі – відповідач-1), Головного управління ДФС у м. Києві (відповідач-2), Державної фіскальної служби України (відповідач-3), в якому просить суд:

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач не є ні власником, ні користувачем земельних ділянок, а також те, що між Київською міською радою та КП «Керуюча компанія» жодного договору на управління житловим та нежитловим фондом не укладалось, а відтак у підприємства немає земельних ділянок, на які потрібно б було зареєструвати право власності чи користування, а отже відсутні підстави нараховувати та сплачувати земельний податок.

Крім того, позивач стверджує, що відповідачем-1 були включені при розрахунку податкового зобов’язання КП «Керуюча компанія» земельні ділянки під житловими будинками №43, 33, 31, 35 та 39 по просп. Лісовому та земельні ділянки під будинком №24б, 22 та 24а по вул. Жукова, які належать на праві користування ДКП «Житлоремфонд».

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача-1 в наданих суду письмових запереченнях зазначив, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення прийняте правомірно та на підставі чинного законодавства.

Представник відповідача-3 проти позову заперечував з підстав того, що обов’язок зі сплати земельного податку для фізичної особи-власника чи користувача земельної ділянки залишається незмінним незалежно від реалізації цією особою певних наданих їй правомочностей, як-то набуття нею статусу суб’єкта господарювання, діяльність якого пов’язана з використанням земельної ділянки або без такого. Також, представник відповідача-3 стверджував, що у випадку переходу права власності на об’єкт нерухомості у встановленому законом порядку право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об’єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість.

Додатково, представник відповідача-3 зазначив, що рішення контролюючих органів за результатами розгляду скарг платників податків не є рішенням суб’єкта владних повноважень і не породжує правовідносин, які можуть бути предметом спору, оскільки наслідком його винесення податковим органом є обов’язок відповідного територіального органу фіскальної служби прийняти податкове повідомлення-рішення, яке в свою чергу може бути оскаржено в судовому порядку.

На підставі п. 4 ст. 122 КАС України суд, з урахуванням думки представників сторін, ухвалив здійснювати подальший розгляд справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі ст.75, 76 та 86 розділу ІІ ПК України головним державним ревізором-інспектором ДПІ у Деснянському районі ГУ ДФС у м. Києві проведено камеральну перевірку податкової декларації (розрахунку) по земельному податку КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» (код ЄДРПОУ 36905452), за результатами якої складено відповідний акт №7102/26-52-12-03/36905452 від 22.07.2016 року.

Дані камеральної перевірки свідчать про заниження суми податкових зобов’язань, заявлених у податкових деклараціях, уточнюючих деклараціях та відповідальність платника, передбачена п. 123.1 ст. 123 розділу ІІ ПК України.

Незгода позивача із вказаним податковим повідомленням-рішенням зумовила його звернення до суду з даним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Згідно пп. 21.1.1 п. 21.1 ст.21 ПК України посадові особи контролюючих органів зобов'язані дотримуватися Конституції України та діяти виключно у відповідності з цим Кодексом та іншими законами України, іншими нормативними актами.

Статтею 206 Земельного кодексу України визначено, що використання землі в Україні є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

За підпунктами 14.1.72 і 14.1.73 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України земельний податок - це обов'язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів (далі - податок для цілей розділу XII цього Кодексу), а землекористувачі - юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.

Відповідно до підпунктів 269.1.1 і 269.1.2 пункту 269.1 статті 269 Податкового кодексу України платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.

Згідно із підпунктом 270.1.1 пункту 270.1 статті 270 Податкового кодексу України об'єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.

Відповідно до пункту 286.1 статті 286 Податкового кодексу України підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

Згідно із пунктом 287.8 статті 287 Податкового кодексу України власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями (їх частинами) з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

У частинах першій та другій статті 120 Земельного кодексу України встановлено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

За статтями 125 і 126 цього Кодексу право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Аналогічним чином перехід права власності на земельну ділянку до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, унормовують положення статті 377 Цивільного кодексу України. За статтею 378 цього Кодексу право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом.

Аналіз зазначених норм права дає можливість визначити, хто саме є платником земельного податку, що є об'єктом оподаткування, з якого моменту виникає (набувається, переходить) обов'язок сплати цього податку, подію (явище), з якою припиняється його сплата, умови та підстави сплати цього платежу у разі вчинення правочинів із земельною ділянкою чи будівлею (її частиною), які на ній розташовані.

Зокрема, в розумінні зазначених норм обов'язок зі сплати земельного податку для фізичної особи - власника чи користувача земельної ділянки залишається незмінним незалежно від реалізації цією особою певних наданих їй правомочностей, як-от набуття нею статусу суб'єкта господарювання, діяльність якого пов'язана з використанням земельної ділянки або без такого.

Як вбачається з наявного в матеріалах справи статуту позивача, КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» створено рішенням Київської міської ради №270/270 від 09.10.2014 року «Про удосконалення структури управління житлово-комунальним господарством міста Києва», засноване на комунальній власності територіальної громади міста Києва та віднесене до сфери управління Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації.

Відповідно до п.1.1 Статуту засновником і власником комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» є територіальна громада міста Києва, від імені якої виступає Київська міська рада.

На підставі розпорядження Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації №48 від 30.01.2015 року, на праві господарського відання за КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» закріплено майно, що віднесене до сфери управління Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації та перебуває на балансі комунальних підприємств по утриманню житлового господарства «Житлорембудсервіс» Деснянського району міста Києва та «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» Деснянського району м. Києва, згідно додатків 1 та 2.

Відповідно до ст. 136 Господарського кодексу України право господарського відання є речовим правом суб'єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами.

При цьому, в матеріалах справи міститься лист Державної фіскальної служби України №6248/6/99-99-15-03-02-15 від 22.03.2016 року, направлений позивачу за результатами розгляду його листа щодо обчислення плати за землю у разі відсутності оформленого відповідно до законодавства права власності/користування земельною ділянкою, зайнятою житловим та нежитловим фондом комунальної власності.

З даного листа вбачається, що ДФС України повідомлено про обов’язок сплачувати за землю або право на звільнення від сплати земельного податку у КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» за земельні ділянки, на яких розташовані житлові будинки та споруди комунальної власності Деснянського району, що закріплені на праві господарського відання за підприємством та знаходяться на його балансі, настає з дня виникнення у цього підприємства права власності або права користування земельною ділянкою.

В постанові Верховного Суду України від 24.11.2015 №21-2352а15 колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України дійшла наступних висновків: «У розумінні положень підпунктів 14.1.72, 14.1.73 пункту 14.1 статті 14, підпунктів 269.1.1, 269.1.2 пункту 269.1, пункту 269.2 статті 269, підпунктів 270.1.1, 270.1.2 пункту 270.1 статті 270, пункту 291.2 статті 291, підпункту 4 пункту 297.1 статті 297 ПК платником земельного податку є власник земельної ділянки або землекористувач, якими може бути фізична чи юридична особа. Обов'язок сплати цього податку для його платника виникає з моменту набуття (переходу) в установленому законом порядку права власності на земельну ділянку чи права користування нею і триває до моменту припинення (переходу) цього права.

Правове відношення між власністю на земельну ділянку чи користування нею та обов'язком сплати земельного податку не припиняється у разі набуття власником чи користувачем земельної ділянки статусу суб'єкта господарювання та обрання ним виду економічної діяльності і системи оподаткування, які не передбачають використання земельної ділянки в господарській діяльності. Тобто з набуттям ознак (якості) суб'єкта господарювання фізична особа, яка ним стала, не перестає бути власником чи користувачем земельної ділянки і не звільняється від обов'язку сплати земельного податку.

Надання в найм (оренду) нежилого приміщення не означає, що механічно (автоматично) разом з майном наймачу передається й обов'язок сплати податку за земельну ділянку, на якій воно розташоване».

Відповідно до статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Крім того, як вбачається із постанови Верховного Суду України від 24.11.2015 №21-2352а15 колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України, відмовляючи фізичній особі - підприємцю у задоволенні позовних вимог та стверджуючи про правомірність податкового повідомлення-рішення, яким нараховано земельний податок, серед іншого виходила з того, позивач (платник єдиного податку), крім того, що був власником нежилого приміщення, що знаходилось в багатоквартирному будинку, ще й був землекористувачем земельної ділянки, на якій було розташоване те приміщення, що підтверджувалось витягом з технічної документації, черговим кадастровим планом-реєстром земельних ділянок та витягом з бази даних міського земельного кадастру.

Отже, пунктом 287.8 статті 287 Податкового кодексу України встановлено строк сплати податку на землю, особами які є власниками/користувачами земельної ділянки.

В той же час, матеріалами даної справи підтверджується, що позивач не є власником, землекористувачем або орендарем земельних ділянок комунальної власності житлового та нежитлового фонду, що перебувають в управлінні Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації.

Таким чином, враховуючи, що позивач не є власником/користувачем земельними ділянками, то нарахування йому податкового зобов'язання зі сплати податку за землю, є протиправним та суперечить вимогам пункту 297.1. статті 297 Податкового кодексу України.

В частині позовних вимог щодо оскарження рішень відповідача-2 та відповідача-3, суд виходить з наступного.

Позивач на власний розсуд визначає, чи порушені його права рішеннями, дією або бездіяльністю суб'єкта владних повноважень. Проте ці рішення, дія або бездіяльність повинні бути такими, які породжують, змінюють або припиняють права та обов'язки у сфері публічно-правових відносин.

Між тим, принцип, наведений в ст. 2 КАС України, полягає у захисті порушеного права від порушення, що вже відбулося, тобто в наявності матеріально - правового інтересу позивача відносно дій (бездіяльності) суб'єкта владних повноважень.

На підставі викладеного, суд доходить висновків, що у випадку оскарження позивачем дій суб’єкта владних повноважень, які не порушують прав або охоронюваних законом інтересів позивача, або не підлягають судовому оскарженню взагалі, суд повинен відмовити у задоволенні позову.

Наведене свідчить, що оскаржувані дії мають бути такими, що породжують, змінюють або припиняють права та обов'язки позивача або можуть породжувати, змінювати або припиняти права та обов’язки позивача в майбутньому.

При цьому, рішення про результати розгляду скарги та викладені у ньому факти та висновки не можна розглядати як рішення суб’єкта владних повноважень, що породжує для позивача певні правові наслідки. Вказані рішення є виключно носієм інформації про правомірність чи неправомірність будь-якого нарахування, здійсненого контролюючим органом у випадках, визначених Податковим кодексом України, або будь-якого іншого рішення. Контролюючий орган не позбавлений права викладати в рішенні власні суб’єктивні висновки щодо зафіксованих обставин, та в подальшому, у разі виникнення спору щодо рішень, обґрунтовувати ними власну позицію щодо наявності певних допущених платником податку порушень.

Рішення контролюючих органів за результатами розгляду скарг платників податків не є рішенням суб’єкта владних повноважень і не породжує правовідносин, які можуть бути предметом спору, оскільки наслідком його винесення податковим органом є обов’язок відповідного територіального органу фіскальної служби прийняти податкове повідомлення-рішення, яке в свою чергу може бути оскаржено в судовому порядку.

Наведене свідчить, що оскаржувані рішення відповідачів-2,3 не є рішеннями суб’єкта владних повноважень в розумінні ст. 17 КАС України та не зумовлюють для платника податків виникнення будь-яких права та обов’язків.

При цьому, належним способом захисту порушеного права позивача є саме оскарження податкового повідомлення-рішення.

З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог в даній частині.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

У даному випадку відповідач-1 (суб’єкт владних повноважень) не довів суду, що при прийнятті оскаржуваного податкового повідомлення-рішення він діяв відповідно до чинного законодавства, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову частково.

Відповідно до частини третьої статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Керуючись ст.ст. 94, 158 - 163 КАС України, суд –

П О С Т А Н О В И В:

1. Позовні вимоги Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» задовольнити частково.

3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України постанова набирає законної сили після закінчення строку для її апеляційного оскарження. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Головуючий суддя А.Б. Федорчук

Суддя І.А. Качур

Суддя В.І. Келеберда