Справа № 756/12850/17
Суддя: Земляна Г.В.
Дата ухвалення: 2017-11-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

07 листопада 2017 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Земляної Г.В.

суддів Ісаєнко Ю.А., Сорочко Є.О.

за участю секретаря Данилюк Л.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні без фіксації судового процесу, в порядку ч. 1 ст. 41 КАС України апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 28 вересня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 до Управління Пенсійного фонду України в Оболонському районі міста Києва про визнання дій протиправними та зобов'язання нарахувати та сплачувати пенсії у відповідних розмірах,

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2017 року позивачі, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, звернулись до суду з адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України в Оболонському районі міста Києва, в якому просять суд:

1) визнати протиправним застосування відповідачем при нарахуванні та виплаті належних позивачам державних пенсій підзаконних актів Кабінету Міністрів України всупереч прямим нормам Конституції;

2) зобов'язати відповідача нарахувати та сплачувати належні позивачам державні пенсії в розмірі не меншому, ніж це визначено Законами України №2532-ХІІ від 01.07.1992 та №3285-ХІІ від 17.06.1993, тобто в усіх випадках не нижче:

- по І групі інвалідності - 7 мінімальних заробітних плат, або 10 мінімальних пенсій за віком, на вибір позивачів,

- по ІІ групі інвалідності - 5 мінімальних заробітних плат, або 8 мінімальних пенсій за віком, на вибір позивачів,

- - по ІІІ групі інвалідності - 3 мінімальних заробітних плат, або 6 мінімальних пенсій за віком, на вибір позивачів.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 28 вересня 2017 року позовну заяву залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків позовної заяви.

Не погоджуючись з ухвалою суду ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, подали апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду, оскільки зазначені в ухвалі висновки не відповідають нормам процесуального права, та зобов'язати суд першої інстанції розглянути позов по суті. В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на незаконність, необґрунтованість та необ'єктивність рішення суду, неповне з'ясування всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що є підставою для скасування судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідач, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а ухвалу суду слід залишити без змін, з наступних підстав.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку ч. 1 ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України, без фіксації судового процесу.

Відповідно до положень пункту 1 частини 1 статті 199, статті 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а ухвалу суду слід залишити без змін з наступних підстав.

Суд першої інстанції під час прийняття ухвали про залишення позовної заяви ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, без руху прийшов до висновку, що позивачами в порушення вимог ст. 106 Кодексу адміністративного судочинства України нечітко сформульовані: вимоги прохальної частини позовної заяви. А саме вказано, що не зрозуміло які саме підзаконні акти Кабінету Міністрів України на думку позивачів протиправно були використані відповідачем, оскільки зі змісту позову вбачається, що відповідач при нарахуванні та виплаті позивачам пенсій посилався не тільки на постанову Кабінету Міністрів України, а й на Закон України. Крім того не зрозуміло, в яких саме розмірах кожен з позивачів просить зобов'язати відповідача нараховувати та сплачувати йому державну пенсію, оскільки запропоновано «на вибір суду» здійснити відповідачем зазначені дії по групам інвалідності позивачів без прив'язки до кожного з конкретного позивача, при цьому в прохальній частині позову зазначено «на вибір позивачів».

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що адміністративний позов - звернення до адміністративного суду про захист прав, свобод та інтересів у публічно-правових відносинах.

Згідно пункту 4 частини 1 статті нормами статті 106 Кодексу адміністративного судочинства України у позовній заяві зазначаються зміст позовних вимог згідно з частинами 4 і 5 статті 105 цього Кодексу і виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а в разі подання позову до декількох відповідачів, - зміст позовних вимог щодо кожного з відповідачів.

Під змістом позовних вимог розуміється визначення способу захисту свого права, свободи чи інтересу згідно з частиною 4 статті 105 Кодексу адміністративного судочинства України, який має формулюватися максимально чітко і зрозуміло.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції у вказаній позовній заяві , ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 просять суд: визнати протиправним застосування відповідачем при нарахуванні та виплаті належних позивачам державних пенсій підзаконних актів Кабінету Міністрів України всупереч прямим нормам Конституції; зобов'язати відповідача нарахувати та сплачувати належні позивачам державні пенсії в розмірі не меншому, ніж це визначено Законами України №2532-ХІІ від 01.07.1992 та №3285-ХІІ від 17.06.1993, тобто в усіх випадках не нижче:

- по І групі інвалідності - 7 мінімальних заробітних плат, або 10 мінімальних пенсій за віком, на вибір позивачів,

- по ІІ групі інвалідності - 5 мінімальних заробітних плат, або 8 мінімальних пенсій за віком, на вибір позивачів,

- - по ІІІ групі інвалідності - 3 мінімальних заробітних плат, або 6 мінімальних пенсій за віком, на вибір позивачів.

Проте з поданого адміністративного позову не зрозуміло, які саме підзаконні акти Кабінету Міністрів України на думку позивачів протиправно були використані відповідачем при нарахуванні та виплаті позивачам пенсій, оскільки зі змісту позову вбачається, що в описовій частині позову позивачами здійснено посилання на постанову Кабінету Міністрів України №1210 від 23.11.2011 «Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Однак в прохальній частині позивачами зазначено лише загальна фраза «підзаконні акти Кабінету Міністрів України», тобто підзаконні акти вже в множинні та без конкретизації які саме (номер, назва, дата прийняття, тощо).

Також не зрозуміло, в яких саме розмірах позивачі просять зобов'язати відповідача нараховувати та сплачувати кожному з позивачів державні пенсії, оскільки запропоновано на вибір суду по групам інвалідності без прив'язки до кожного з позивачів, при цьому в прохальній частині зазначено «на вибір позивачів».

Відповідно до норм статті 108 Кодексу адміністративного судочинства України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтею 106 цього Кодексу, постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху, у якій зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб їх усунення і встановлюється строк, достатній для усунення недоліків.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що позивачами подано зазначену позовну заяву з порушенням норм статті 106 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки зі змісту викладеної позовної заяви не зрозуміло які саме підзаконні акти Кабінету Міністрів України на думку позивачів протиправно були використані відповідачем, а також не зрозуміло, в яких саме розмірах позивачі просять зобов'язати відповідача нараховувати та сплачувати їм державні пенсії.

Отже з урахуванням форми та змісту викладених позовних вимог, при відсутності дотримання позивачами вимог встановлених нормами статті 106 Кодексу адміністративного судочинства України та з урахуванням положень статтей 10, 11 Кодексу адміністративного судочинства України, судом першої інстанції були здійснені правомірні висновки про невідповідність поданої позовної заяви в частині викладення змісту вимогам зазначеним в Кодексі адміністративного судочинства України.

Необхідно зауважити, що позовні вимоги мають відповідати основному елементу верховенства права - принципу правової визначеності.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Устименко проти України» від 06 жовтня 2015 року Європейський суд з прав людини наголосив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовна заява, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, обґрунтовано та правомірно залишена без руху з встановленням строку для усунення недоліків поданої позовної заяви.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянтів на неправомірність дій суду першої інстанції та необхідність застосування судом норм матеріального права Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», оскільки судом першої інстанції не було здійснено розгляд справи по суті та відповідно не було надано оцінки відповідним нормам закону тощо.

Також, судом першої інстанції було зазначено, що позивачами заявлено спільний позов до одного відповідача із різними позовними вимогами при різних обставинах, що значно ускладнює вирішення справи, оскільки вимоги кожного з позивачів з урахуванням їх викладення в новій редакції у відповідності до вимог цієї ухвали не є однорідними між собою, у зв'язку з чим судом зауважено про доцільність окремого розгляду позовних вимог за індивідуальними позовами кожного з позивачів.

Відповідно до статті 116 Кодексу адміністративного судочинства України суд може своєю ухвалою об'єднати в одне провадження кілька однорідних позовних вимог за позовами одного й того ж позивача до того ж відповідача чи до різних відповідачів або за позовними заявами різних позивачів до одного й того самого відповідача, а також роз'єднати одну чи декілька поєднані в одне провадження позовні вимоги у самостійні провадження, якщо їхній спільний розгляд ускладнює чи сповільнює вирішення справи.

Враховуючи викладе, колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянтів на необґрунтованість оскаржуваної ухвали, з огляду на ту обставину, що позивачами заявлено спільний позов до одного відповідача, оскільки судом першої інстанції було зазначено лише про доцільність окремого розгляду позовних вимог за позовом з кожного позивачів та ця обставина не ставилась позивачам в підставу залишення позову без руху.

Відповідно до статті 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

При цьому апеляційна скарга не містить посилання на обставини, передбачені статтями 202 - 204 Кодексу адміністративного судочинства України, за яких рішення суду підлягає скасуванню.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм процесуального права, а тому, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 8-11, 197, 199, 204, 205, 206, 211 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 28 вересня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти шляхом подачі касаційної скарги до Вищого адміністративного суду України у порядку статті 212 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: Г.В. Земляна

Судді: Ю.А. Ісаєнко

Є.О. Сорочко

Повний текст ухвали виготовлено 08 листопада 2017 року.