Справа № 425/2285/17
Суддя: Коваленко Д. С.
Дата ухвалення: 2017-11-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.11.2017 Провадження №2-а/425/133/17

Справа №425/2285/17

місто Рубіжне Луганської області

Рубіжанський міський суд Луганської області, у складі: головуючого судді Коваленка Д.С., секретар: Гайворонська І.В., за участю позивача: ОСОБА_1, його представника: адвоката ОСОБА_2, представника відповідачів: ОСОБА_3, та перекладача: ОСОБА_4,

розглядаючи адміністративний позов ОСОБА_2, поданий від імені ОСОБА_1, до Рубіжанського міського відділу Управління Державної міграційної служби України в Луганській області, Відділу у справах іноземців та осіб без громадянства Управління Державної міграційної служби України у Луганській області про визнання нечинними та скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення про накладення адміністративного стягнення та рішення про примусове повернення з України,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_2 звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області від імені ОСОБА_1, громадянина ОСОБА_5, з адміністративним позовом до Рубіжанського міського відділу Управління Державної міграційної служби України у Луганській області, Відділу у справах іноземців та осіб без громадянства Управління Державної міграційної служби України у Луганській області, яким просив: визнати не чинною та скасувати постанову Рубіжанського міського відділу Управління Державної міграційної служби України в Луганській області серії ПН МЛГ № 059126 від 23 серпня 2017 року про накладення адміністративного стягнення; визнати не чинним та скасувати рішення відділу у справах іноземців та осіб без громадянства Управління Державної міграційної служби України у Луганській області від 25 серпня 2017 року про примусове повернення з України ОСОБА_1.

Позиція позивача, з урахуванням наданих ним і його представником пояснень, полягала у тому, що оскаржувані ним рішення відповідачів є не чинними та підлягають скасуванню, оскільки винесені з грубим порушенням статті 10, 63 Конституції України, статті 268 Кодексу України про адміністративні правопорушення, „Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України та Інструкції „Про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, позаяк захисник та перекладач позивача не були присутніми як під час розгляду адміністративної справи та прийняття постанови у справі про адміністративне правопорушення і рішення про примусове повернення позивача з України, так і під час їх оголошення; не було враховано того, що позивач є потерпілим у кримінальному провадженні, яке знаходиться на розгляду суду, і його участь у цій справі є обов`язковою, тобто не було враховано поважної причини знаходження позивача на території України; порядок продовження строку перебування та продовження строку тимчасового перебування іноземців на території України, йому теж ніхто не розяснював; прийняті постанова та рішення були складені незрозумілою для позивача українською мовою, а їх перекладу він не отримав.

Позиція відповідачів, з урахуванням наданих їх представником пояснень, полягала у тому, що складені відносно позивача постанова про накладення на нього адміністративного стягнення у виді штрафу та рішення про примусове повернення позивача з України є правомірними, оскільки позивач, як іноземець, порушив строки перебування в Україні. Зміст статей 10 і 63 Конституції України та 268 Кодексу України про адміністративні правопорушення позивачу були розяснені, про що свідчить його підпис на протоколі та у викладених поясненнях російською мовою; у послугах перекладача він потреби не мав, про що сам вказав у протоколі та викладених поясненнях на російській мові, тобто на мові якою він володіє; клопотання про надання йому часу для отримання правової допомоги або для звернення до свого захисника, він не заявляв; прийняті постанова про накладення на позивача адміністративного стягнення та рішення про його примусове повернення з України були оголошені йому російською мовою.

А суд, на основі всебічного, повного, обєктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, встановив наступні обставини:

За даними паспорту тип РС код країни АZE № С01299699, ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином ОСОБА_6 Республіки (а.с.47-48,49).

Він, 20 травня 2017 року, в`їхав на територію України через контрольно-пропускний пункт "Бориспіль" (а.с.47-48,49).

З огляду на рапорт та висновок оперуповноваженого Рубіжанського відділу поліції Головного управління національної поліції в Луганській області ОСОБА_7, 19 серпня 2017 року, в ході проведення профілактичних заходів, був виявлений громадянин ОСОБА_1, який заїхав на територію України 20 травня 2017 року, але продовжив знаходження в Україні, зокрема на території міста Рубіжне, після спливу 90 днів (а.с.72,73).

На підставі цього, тимчасово виконуючий обов`язки начальника Рубіжанського відділу поліції Головного управління національної поліції в Луганській області ОСОБА_8, 23 серпня 2017 року передав начальникові Рубіжанського міського відділу Управління Державної міграційної служби України у Луганській області ОСОБА_3 отримані за результатами вказаних профілактичних заходів матеріали для подальшої перевірки та прийняття рішення про повернення ОСОБА_1 з України та просив заборонити йому в`їзд в Україну на три роки (а.с.74,71-73).

За пропозицією співробітників Рубіжанського відділу поліції Головного управління національної поліції в Луганській області, 23 серпня 2017 року, ОСОБА_1 прийшов до Рубіжанського міського відділу УДМС України у Луганській області з паспортом (пояснення позивача та представника відповідачів).

І, у цей же день, попередньо роз`яснивши ОСОБА_1, російською мовою положення статей 10 і 63 Конституції України та статті 268 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а також отримавши від нього пояснення на цій же мові, головний спеціаліст вказаного відділу ОСОБА_9 склала на нього протокол (серії ПР МЛГ № 059126 від 23 серпня 2017 року) за яким: громадянин ОСОБА_5 ОСОБА_10, який приїхав до України 20 травня 2017 року та проживав за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, не продовжив термін перебування в Україні з 18 серпня 2017 року, чим порушив підпункт 2 пункту 2 Постанови Кабінету Міністрів України № 150 від 15 лютого 2012 року, за що передбачена відповідальність частиною 1 статті 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення (а.с.45, пояснення представника відповідачів).

Докази того, що позивач під час складання протоколу заявляв клопотання про надання йому перекладача або виявив бажання скористатись правовою допомогою, матеріали справи не містять (а.с.1-129). І сам позивач у своїх поясненнях, що надав суду, це не підтвердив (пояснення позивача і представника відповідачів).

Також, у протоколі під підпис, ОСОБА_1 був повідомлений про день, час і місце розгляду справи про адміністративне правопорушення та надав пояснення, що у послугах перекладача потреби не має (а.с.45).

До початку розгляду справи про адміністративне правопорушення, на прохання ОСОБА_1, йому були виготовлені його пояснення російською мовою, які він, після прочитання, підписав (а.с.50, пояснення позивача та представника відповідачів).

З цих пояснень вбачається, що йому були відомі правила перебування іноземця на території України і те, що строк його перебування в Україні закінчився 18 серпня 2017 року. Також ним зазначено, що у перекладачі він потреби не має (а.с.50).

І, на підставі вказаного протоколу, паспорту ОСОБА_1 та його пояснень (наданих усно та письмово), тимчасово виконуюча обов`язки начальника Рубіжанського міського відділу УДМС України у Луганській області ОСОБА_11 розглянула відносно позивача справу про адміністративне правопорушення, і за наслідками її розгляду склала постанову (серії ПН МЛГ № 0159126 від 23 серпня 2017 року), якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності, що передбачена частиною 1 статті 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 510 гривень, за порушення правил перебування в України (а.с.46, пояснення представника відповідачів).

Докази того, що позивач під час розгляду справи про адміністративне правопорушення та складання відносно нього постанови заявляв клопотання про надання йому перекладача або виявив бажання скористатись правової допомогою, матеріали справи не містять (а.с.1-129). І сам позивач у своїх поясненнях, що надав суду, це не підтвердив (пояснення позивача і представника відповідачів).

І, у цей же день, позивач сплатив штраф у повному обсязі (а.с.51).

Однак, вже 25 серпня 2017 року головним спеціалістом відділу у справах іноземців та осіб без громадянства УДМС України у Луганській області ОСОБА_12 було прийнято (а тимчасово виконуючим обов`язки начальника цього управління затверджено) рішення про примусове повернення з України громадянина ОСОБА_5 ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, із зобовязанням покинути територію України до 10 вересня 2017 року та забороною вїзду в Україну на 3 роки (а.с.10,54,55-56).

Самому позивачу була надана копія вказаного рішення, а у його паспорті був проставлений штамп про прийняття рішення про його примусове повернення з України, та відмітка про заборону в`їзду в Україну протягом трьох років (а.с.10,47-48,52-53).

Докази того, що позивач пред`являв вимогу про оголошення йому рішення про примусове повернення з України в присутності перекладача та законного представника під підпис, матеріали справи не містять (а.с.1-129). І сам позивач у своїх поясненнях, що надав суду, це не підтвердив (пояснення позивача і представника відповідачів).

Разом з цим, на підставі пояснень позивача та представника відповідачів, суд вважає встановленою і ту обставину, що до складання протоколу про вчинення позивачем адміністративного правопорушення, прийняття постанови у справі про адміністративне правопорушення та рішення про примусове повернення позивача з України, останній повідомив про те, що причиною продовження перебування ним на території України понад 90 днів є розгляд Рубіжанським міським судом Луганської області кримінального провадження №1-кп/425/46/17 (обвинувачення ОСОБА_13 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2ст.15, п.п.1,5,7ч.2ст.115, ч.2ст.194, ч.1ст.263 Кримінального кодексу України), в якому він визнаний потерпілим, і в якому його участь у справі є обов`язковою (пояснення позивача та представника відповідачів).

І хоча така обставина була взята до уваги посадовими особами відповідачів, що складали оскаржувані рішення, вона не була врахована, як поважна причина для продовження позивачем перебування на території України понад 90 днів, позаяк ОСОБА_1, у встановленому законодавством порядку і строки, питання щодо продовження строків перебування на території України понад 90 днів, не вирішив (пояснення позивача та представників відповідачів).

Тож, у тому числі і через це, не погодившись із правомірністю складених відносно себе постанови у справі про адміністративне правопорушення та рішення про примусове повернення з України, 07 вересня 2017 року, ОСОБА_1, через свого представника, подав позовну заяву (а.с.5-7).

Також судом встановлено, що 11 вересня 2017 року, позивач намагався подати до Рубіжанського міського відділу УДМС України у Луганській області заяву про продовження строків його перебування на території України (а.с.66-67), але у її прийнятті йому було відмовлено з підстав пропуску строку на подання такої заяви (а.с.68-69, пояснення представника відповідачів).

Таким чином, із встановлених судом обставин вбачається, що між позивачем та відповідачами виникли публічні правовідносини у сфері нагляду за дотриманням іноземцями правил перебування в України, в межах яких:

- між позивачем, як іноземцем, та відповідачем: Рубіжанський міський відділ УДМС України у Луганській області, як суб`єктом владних повноважень, виник спір з приводу правомірності рішення про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за порушення ним правил перебування в Україні;

- між позивачем, як іноземцем, та відповідачем: Відділ у справах іноземців та осіб без громадянства УДМС України у Луганській області, як суб`єктом владних повноважень, виник спір з приводу правомірності рішення про вислання позивача з України та накладення заборони на в`їзд строком на три роки.

Для вирішення першого спору, враховуючи визначені судом правовідносини, суд застосовує такі норми матеріального права, виходячи при цьому з наступних мотивів:

Відповідно до положень частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частинами другою і третьою статті 7 Кодексу України про адміністративні правопорушення (надалі за текстом - КУпАП), провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

У справах щодо оскарження рішень суб'єкта владних повноважень, адміністративні суди перевіряють чи прийняті вони з дотриманням умов, що передбачені частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Зважаючи на встановлені судом обставини, суд вважає доведеним факт того, що відповідачем при прийнятті постанови (серії ПН МЛГ № 0159126 від 23 серпня 2017 року), якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності, що передбачена частиною 1 статті 203 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 510 гривень, за порушення правил перебування в України, умови, що передбачені частиною третьою статі 2 КАС України, були дотримані у повному обсязі. А саме провадження у справі про адміністративне правопорушення було здійснено на основі суворого додержання законності.

Зокрема, зазначена постанова, за наслідками провадження у справі про адміністративне правопорушення, прийнята відповідачем на підставі, у межах повноважень та у спосіб, як це передбачено частиною другою статті 6, статтею 19, частиною другою статті 120 Конституції України; частиною 1 та 3 статті 3, частиною 1 статті 16, частини 2 і 3 статті 21 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» від 17 березня 2011 року №3166-VI; пунктом 2,3,4,7 «Положення про Державну міграційну службу України», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року №360; пунктом 6,7,16 частини 1 статті 1, статтею 2 і 3, частиною 16 статті 4, статтею 9, частиною 1 і 2 статті 16, статтею 17 і 23 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011 року №3773-VI; статтею 1 Угоди між Кабінетом Міністрів України і Урядом ОСОБА_6 Республіки про безвізові поїздки громадян, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України №1565 від 24 жовтня 2002 року; пунктами 2, 5-8 «Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 лютого 2012 року №150; пунктами 1,2,4 «Порядку обчислення строку тимчасового перебування в Україні іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком вїзду», затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 20 липня 2015 року №884; пунктами 1.2.,1.3.Розділу І, пунктами 2.1.-2.3., 2.5.-2.9. Розділу ІІ, пунктами 3.1.,3.3.,3.4.-3.8.,3.10.-3.13. Розділу ІІІ, пунктами 4.1.-4.3.,4.8. Розділу ІV «Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення Державною міграційною службою України», затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 28 серпня 2013 року №825; частиною 2 статті 7, статтями 9-12,16-24,27,33-38, частиною 1 статті 203, пунктом 5 частини 1 статті 213, статтями 217, 222-2, положеннями статей глави 18 і 19, положеннями статей глав 21-23 КУпАП; використовуючи повноваження з метою припинення адміністративного правопорушення ОСОБА_1, тобто з метою для якої ці повноваження надані; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мали значення для правильного розгляду справи про адміністративне правопорушення відносно позивача та прийняття постанови за наслідками її розгляду, які передбачені статтями 9-12,16-24,27,33-38, положеннями глави 18 і 19, статтями 278-280 КУпАП; неупереджено; добросовісно; розсудливо; своєчасно; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи дискримінації; з дотриманням необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів ОСОБА_1 і цілями, на досягнення яких спрямована прийнята постанова; з врахуванням права позивача на участь у процесі розгляду його адміністративної справи та прийняття постанови.

Оцінюючи доводи позивача щодо порушення процедури розгляду справи про адміністративне правопорушення та прийняття постанови, оскільки позивачу не було забезпечено участі перекладача та захисника, суд виходить з такого.

В силу положень частини 1 статті 10 Конституції України, державною мовою в України є українська мова, яка (згідно частини 2 статті 6 Закону України «Про засади державної мовної політики») є обовязковою для застосування на території України всіма органами виконавчої влади при здійсненні ними своїх повноважень.

Дійсно, з огляду на положення частини 3 статті 6 Конституції України, в Україні гарантується вільний розвиток, використання і захист російської, інших мов національних меншин України, але застосування цих інших мов визначається законом (частина 5 статті 6 Конституції України).

А положення Закону України «Про засади державної мовної політики» не передбачають автоматичного перекладу кожного документу, який приймає орган виконавчої влади, а також залучення перекладача, якщо особа, яка не володіє українською мовою з таким проханням не звертається.

Проте суд враховує, що частина 3 статті 11 названого закону вказує на те, що посадові та службові особи зобов'язані володіти державною мовою, спілкуватися нею із відвідувачами, але в межах території, на якій поширена регіональна мова (мови), що відповідає умовам частини третьої статті 8 цього Закону, з відвідувачами, що вживають регіональну мову (мови), - цією регіональною мовою (мовами). Особам, що вживають регіональну мову (мови), забезпечується право подавати усні чи письмові заяви та отримувати відповіді на них цією регіональною мовою (мовами).

І вказані положення закону при складанні посадовими особами відповідача протоколу, розгляді справи про адміністративне правопорушення і прийнятті постанови про накладення на позивача адміністративного стягнення були дотримані, що підтверджується встановленими судом обставинами та доказами, які є в матеріалах справи. Позаяк спілкування із позивачем відбувалось на російській мові, прийняті документи оголошувались на цій же мові, і свої пояснення позивач давав цією ж мовою.

Тут, суд також врахував, що позивач володіє окрім азербайджанської і російською мовою, що підтверджується записом судового засідання, а також підписаними ним поясненнями на російській мові та поясненнями представника відповідача. І позивач, і представник відповідача підтверджували, що спілкування велось саме російською мовою.

Суд погоджується із аргументами представника позивача у тій частині, що позивач має відверто невисокий рівень письма російською мовою, але суд вважає, що така обставина не є визначальною, оскільки рівень володіння позивачем усним мовленням російською мовою, що знайшло своє підтвердження і у судовому засіданні, є змістовним та достатнім аби розуміти про що іде мова.

Право мати перекладача позивачу було розяснено, а його пояснення викладені у протоколі та окремих поясненнях для розгляду справи про адміністративне правопорушення, свідчать про те, що відмовляючись від послуг перекладача, він не міг не знати про наявність у нього такого права, але з власної волі прийняв рішення такими послугами не користуватись. І, як наслідок, через це у відповідача не було і необхідності у залученні перекладача під час оголошення позивачу складеного відносно нього протоколу та постанови. Крім того, позивач не заперечував, що зміст цих документів йому було оголошено російською мовою.

Також суд врахував, що і за положеннями «Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення Державною міграційною службою України» (на що вказував представник позивача), і за положеннями КУпАП, обовязку скласти протокол чи постанову, або ж здійснити їх переклад російською або азербайджанською мовою, у відповідача не виникло.

Положення статті 63 Конституції України та статті 268 КУпАП відповідачем також порушені не були, оскільки письмові докази та пояснення позивача і представника відповідача свідчать про те, що права, передбачені цими нормами, у тому числі право на перекладача та право отримувати правову допомогу, позивачу були розяснені і теж російською мовою.

Але він не виявив бажання скористатись зазначеними правами, у тому числі і правом на отримання правової допомоги. А обовязок обовязкового залучення захисника відповідачем, як на те вказував представник позивача, у випадку, який стався з позивачем, жодним нормативно-правовим актом не встановлений. Положення вказаної вище Інструкції передбачають залучення захисника та/або перекладача, у випадку вимоги про це іноземцем.

Доказів того, що позивач заявляв таку вимогу, на чому наполягав його представник, суду не надано. Також суд враховує, що право на захист не є абсолютним, а угодами, що укладені між Україною та ОСОБА_6 Республікою, не передбачено обовязкового надання захисника, у тому числі безкоштовно, громадянину ОСОБА_5, якщо на території України відносно нього вирішуються адміністративні питання щодо порушення ним правил перебування в Україні.

Суд вважає серйозними аргументи представника позивача про те, що відповідач не повинен був складати ні протокол, ні постанову у звязку із тим, що позивач мав поважну причину продовження перебування на території України понад 90 днів, яка полягає у тому, що на розгляді Рубіжанського міського суду Луганської області перебуває кримінальне провадження №1-кп/425/46/17 (обвинувачення ОСОБА_13 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2ст.15, п.п.1,5,7ч.2ст.115, ч.2ст.194, ч.1ст.263 Кримінального кодексу України), в якому позивач визнаний потерпілим, і в якому його участь у справі є обов`язковою (пояснення позивача та представника відповідачів). А тому оцінює їх окремо.

Статтею 1 Угоди між Кабінетом Міністрів України і Урядом ОСОБА_6 Республіки про безвізові поїздки громадян, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України №1565 від 24 жовтня 2002 року, передбачено, що громадяни ОСОБА_5 можуть вїжджати та перебувати на території України без віз, але із дотримання правил перебування і реєстрації, що діють у державі Україна.

А з огляду на положення пункту 2 «Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 лютого 2012 року №150, іноземці, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі вїзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком вїзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України.

Як вже вказувалось, позивач є громадянином ОСОБА_6 Республіки, тобто держави, з якою діє безвізовий порядок вїзду, але інший строк можливого тимчасового перебування в Україні міжнародними договорами з цією Республікою не визначено.

Тож, оскільки позивач вїхав в Україну 20 травня 2017 року, він мав право знаходитись на її території не більш як 90 днів протягом 180 днів.

На момент складання відповідачем відносно позивача протоколу та постанови, 90-денний строк його перебування в Україні закінчився і він проти цього не заперечував.

Представник позивача правий у тому, що вказаним Порядком №150 передбачена можливість будь-якого іноземця, а значить і можливість позивача, продовжити строк свого перебування в Україні, за наявності обґрунтованих підстав, коло яких є не обмеженим.

Проте ним не враховано, що незалежно від підстав, які іноземець вважає такими, що дають йому право продовжити строк перебування в України, право іноземця на продовження строків перебування в Україні, має чіткі і визначені строки та процедуру реалізації.

Зокрема, пунктом 8 вказаного Порядку №150 встановлені строки для подання іноземцем заяви про продовження строків перебування в Україні, а пунктом 9 перелік документів, які необхідно подати. І, визначальним для цього, є саме строки їх подання, оскільки реалізація права іноземця на продовження строків перебування в Україні, можлива тільки у випадку подання іноземцем необхідних для цього документів не пізніше ніж за три робочі дні до закінчення строку перебування в Україні. Що, також підтверджується і положеннями пункту 3 «Порядку розгляду заяв іноземців про та осіб без громадянства про продовження строку перебування на території України», затвердженого Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 25 квітня 2012 року №363.

Але матеріалами справи і поясненнями позивача підтверджується, що у наданий законодавством України строк, позивач із заявою про продовження строків перебування в Україні не звернувся.

Тому, відповідач при складанні протоколу та постанови у справі про адміністративне правопорушення правильно виходили із того, що сама по собі повідомлена їм позивачем причина (що він є потерпілим у кримінальному провадженні де його участь у справі є обовязковою) не може впливати на висновок про те, що позивач порушив правила перебування на території України та ухиляється від виїзду з України після закінчення 90-денного строку перебування.

Позаяк для врахування такої обставини, позивач повинен був не пізніше ніж за три робочі дні до закінчення 90-денного строку перебування в Україні звернутись до компетентних органів для вирішення відповідного питання.

Суд не може погодитись із доводами представника позивача про те, що відповідач повинен був розяснити позивачу положення вказаного Порядку №150, оскільки до його повноважень, а тим більше обовязків, робити це з власної ініціативи, не входить.

Наведених висновків, не може змінити і той факт, що позивач 11 вересня 2017 року намагався подати до Рубіжанського міського відділу УДМС України у Луганській області заяву про продовження строків його перебування на території України (а.с.66-67), але у її прийнятті йому було відмовлено, з підстав пропуску строку на подання такої заяви, які є преклюзивними і поновленню не підлягають.

На підставі викладеного, у задоволенні позову ОСОБА_1, в частині вимог про визнання не чинною та скасування постанови (серії ПН МЛГ №059126) від 23 серпня 2017 року, якою на позивача накладено адміністративне стягнення у виді штрафу за вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 203 КУпАП, слід відмовити повністю.

Для вирішення другого спору (з Відділом у справах іноземців та осіб без громадянства УДМС України у Луганській області) з приводу правомірності рішення про вислання позивача з України та накладення заборони на в`їзд до України строком на три роки, суд застосовує такі норми матеріального права, виходячи при цьому з наступних мотивів:Відповідно до положень частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У справах щодо оскарження рішень суб'єкта владних повноважень, адміністративні суди перевіряють чи прийняті вони з дотриманням умов, що передбачені частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Зважаючи на встановлені судом обставини, суд вважає доведеним факт того, що відповідачем при прийнятті рішення від 25 серпня 2017 року, в частині примусового повернення з України громадянина ОСОБА_5 ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, із зобовязанням покинути його територію України до 10 вересня 2017 року, умови, що передбачені частиною третьою статі 2 КАС України, були дотримані у повному обсязі.

Зокрема, рішення, у вказаній частині, було прийнято відповідачем на підставі, у межах повноважень та у спосіб, як це передбачено частиною другою статті 6, статтею 19, частиною другою статті 120 Конституції України; частиною 1 та 3 статті 3, частиною 1 статті 16, частини 2 і 3 статті 21 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» від 17 березня 2011 року №3166-VI; пунктом 2,3,4,7 «Положення про Державну міграційну службу України», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року №360; пунктом 6,7,16 частини 1 статті 1, статтею 2 і 3, частиною 16 статті 4, статтею 9, частиною 1 і 2 статті 16, статтями 17,22,26,31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011 року №3773-VI; статтею 1 Угоди між Кабінетом Міністрів України і Урядом ОСОБА_6 Республіки про безвізові поїздки громадян, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України №1565 від 24 жовтня 2002 року; пунктами 2, 5-8 «Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 лютого 2012 року №150; пунктами 1,2,4 «Порядку обчислення строку тимчасового перебування в Україні іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком вїзду», затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 20 липня 2015 року №884; пунктами 1.5.-1.7.,1.9.-1.10, Розділу І, пунктами 2.1.,2.5. Розділу ІІ «Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства», затвердженої Наказом МВС, Адміністрацією ДПС України, СБУ від 23 квітня 2012 року №353/271/50; використовуючи повноваження з метою повернення ОСОБА_1 з України у звязку із закінченням строку його перебування, тобто з метою для якої ці повноваження надані; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мали значення для прийняття такого рішення; неупереджено; добросовісно; розсудливо; своєчасно; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи дискримінації; з дотриманням необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів ОСОБА_1 і цілями, на досягнення яких спрямоване прийняте рішення.

Аргументи представника позивача про те, що порушенням процедури прийняття вказаного рішення є: не здійснення позивачу перекладу цього рішення при його оголошенні, не вручення йому копії рішення у перекладі, не забезпечення участі його захисника, а також не врахування того, що він є потерпілим у кримінальному провадженні, де його участь є обовязковою, суд відкидає, з мотивів викладених вище.

Крім того, «Інструкція про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства», на яку вказував представник позивача, також не передбачає обовязкової участі захисника чи перекладача, як у процесі прийняття рішення, так і у процесі його оголошення, якщо тільки на цьому не наполягає іноземець. А те, що позивач на цьому наполягав, доказами не підтверджується, як і поясненнями позивача наданими суду.

Саме рішення про примусове повернення позивача з України, оскільки він порушив законодавство України про правовий статус іноземців, зокрема постанову Кабінету Міністрів України від 15 лютого 2012 року №150, яка передбачає для позивача строк перебування в Україні 90 днів, прийнята правильно. А строк для виїзду позивача з України, був визначений обґрунтовано і доцільно.

Тож зважаючи на викладене, суд вважає, що для задоволення позовних вимог про визнання не чинним та скасування рішення від 25 серпня 2017 року, в частині примусового повернення з України позивача, із зобовязанням його покинути територію України до 10 вересня 2017 року, не має підстав.

Що ж стосується позовних вимог про скасування рішення від 25 серпня 2017 року, в частині заборони ОСОБА_1 на вїзд в Україну на три роки, то такі вимоги підлягають задоволенню, з огляду на те, що умови передбачені частиною третьою статі 2 КАС України, не були дотримані у повному обсязі.

Зокрема, рішення у вказаній частині прийнято не обґрунтовано, оскільки не містить жодних мотивів, з яких відповідач виходив забороняючи позивачу вїзд в Україну на три роки). Як наслідок суд вважає, що відповідач діяв не добросовісно і не розсудливо; та не дотримався необхідного балансу між несприятливими наслідками для права ОСОБА_1 на свободу пересування і цілями, на досягнення яких спрямоване прийняте рішення.

Суд вважає, що притягнення позивача до адміністративної відповідальності та вислання його з України дійсно були необхідними, але достатніми державними заходами за те, що позивач, як іноземець, порушив строки перебування в Україні.

Тож з огляду на викладене, позовні вимоги в частині скасування рішення про заборону позивачу вїзду на територію України на три роки підлягають задоволенню. Однак вимоги щодо визнання рішення у вказаній частині не чинним задоволенню не підлягають, оскільки такий спосіб захисту може застосовуватись тільки до нормативно-правових актів, яким рішення про заборону вїзду на територію певної держави певному громадянину, як правовий акт індивідуальної дії, не являється.

Разом з цим, як вже вказувалось, суд вважає правильним висновок відповідача про те, що позивач повинен покинути територію України. Але враховуючи, що строк визначений для цього рішенням відповідача сплинув, а діюче законодавство не унормовує прав та обовязків позивача та відповідача на цей випадок, з метою внесення у спірні правовідносини елементу правової визначеності, а головне, для реального і повного захисту права позивача на свободу пересування, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та надати позивачу максимально можливий, за конкретних умов, строк для його виїзду з України, тобто по 15 листопада 2017 року включно.

Позаяк, в силу положень статті 1 Угоди між Кабінетом Міністрів України і Урядом ОСОБА_6 Республіки про безвізові поїздки громадян від 14 лютого 2002 року та пункту 2 „Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 лютого 2012 року №150 і пункту 1 „Порядку обчислення строку тимчасового перебування в України іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, затвердженого Наказом МВС України від 20 липня 2015 року №884, позивач має право знаходитись на території України тільки 180 календарних днів, які спливають 15 листопада 2017 року.

Отже,керуючись положеннями статей 1,2,7,9,12,14-1,23,33,122,217,222,245-252,254-256,268,276-280,283,284,287-289 Кодексу України про адміністративні правопорушення, положеннями статей 1,2,5-7,17-20,23,69-72,122-154,158-163,167,183-7 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до Рубіжанського міського відділу Управління Державної міграційної служби України в Луганській області, Відділу у справах іноземців та осіб без громадянства Управління Державної міграційної служби України у Луганській області про визнання нечинними та скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення про накладення адміністративного стягнення та рішення про примусове повернення з України, задовольнити частково.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Рубіжанського міського відділу Управління Державної міграційної служби України в Луганській області про визнання не чинним та скасування постанови (серії ПН МЛГ №059126) від 23 серпня 2017 року, якою на ОСОБА_1 накладено адміністративне стягнення у виді штрафу за вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення, - відмовити повністю.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Відділу у справах іноземців та осіб без громадянства Управління Державної міграційної служби України у Луганській області про визнання не чинним рішення від 25 серпня 2017 року про примусове повернення з України, громадянина ОСОБА_5, ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_1, - відмовити повністю.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Відділу у справах іноземців та осіб без громадянства Управління Державної міграційної служби України у Луганській області про скасування рішення від 25 серпня 2017 року про примусове повернення з України, громадянина ОСОБА_5, ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_1, - задовольнити частково. Скасувати, в частині заборони ОСОБА_1 вїзду в Україну на три роки, рішення головного спеціаліста відділу у справах іноземців та осіб без громадянства Управління Державної міграційної служби України у Луганській області ОСОБА_12, затверджене тимчасово виконуючим обовязки начальника Управління Державної міграційної служби України у Луганській області ОСОБА_15, від 25 серпня 2017 року про примусове повернення з України, громадянина ОСОБА_5, ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_1. У скасуванні цього рішення в іншій частині відмовити.

Надати громадянину ОСОБА_5, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, строк до кінця дня 15 листопада 2017 року, протягом якого він зобовязаний виїхати з України.

Постанова, в частині позовних вимог про визнання не чинним та скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення про накладення адміністративного стягнення, може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Донецького апеляційного адміністративного суду через Рубіжанський міський суд Луганської області протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Постанова, в цій частині, набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, в цій частині, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова, в іншій частині позовних вимог, підлягає негайному виконанню. Вона може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Донецького апеляційного адміністративного суду через Рубіжанський міський суд Луганської області протягом пяти днів з дня її проголошення, але її оскарження, у вказаній частині вимог, не зупиняє її негайного виконання.

Суддя Д.С.Коваленко