Справа № 803/633/17
Суддя: Бруновська Надія Володимирівна
Дата ухвалення: 2017-11-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2017 рокуЛьвів№ 876/8331/17

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого-судді: Бруновської Н.В.

суддів: Костіва М.В., Шавеля Р.М.

за участю секретаря судового засідання: Бедрій Х.П.

представника апелянта: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 06 червня 2017 року у справі № 803/633/17 за адміністративним позовом Волинського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення коштів,-

В С Т А Н О В И В:

18.05.2017р. позивач Волинське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернувся в суд з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення адміністративно-господарських санкцій в розмірі 18443,50 грн. та пені в розмірі 221,40 грн.

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 06.06.2017 року позов задоволено.

Не погоджуючись із даною постановою, апелянт Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом порушено норми матеріального та процесуального права

Апелянт просить суд, постанову Волинського окружного адміністративного суду від 06.06.2017 року скасувати та прийняти нову постанову, якою відмовити в позові.

Представник апелянта ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу із підстав у ній зазначених.

Інші особи, які беруть участь у справі в судове засідання на виклик суду не з'явились хоча, належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, що не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності відповідно до ч.4 ст.196 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, учасника процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність і обґрунтованість постанови суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що фізична особі-підприємець ОСОБА_2 зареєстрована у Волинському обласному відділенні Фонду соціального захисту інвалідів як роботодавець, що використовує найману працю, у якого за основним місцем роботи працює вісім і більше осіб.

27.02.2017р. за вхідним № 1978 відповідач подав до Волинського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2016 рік, у якому відображено, що середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу у звітному періоді становила 20 осіб, з них: середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність, становила 0 осіб; кількість інвалідів - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», відповідачем зазначена у звіті - 1 особа. Фонд оплати праці штатних працівників відповідача у 2016 році становив 368,87 тис. грн., середньорічна заробітна плата штатного працівника становила 18443,50 грн.

14.03.2017р. за вих. № 39-17/2347 Волинське обласне відділення фонду соціального захисту інвалідів направив ФОП ОСОБА_2 повідомлення про необхідність самостійної сплати адміністративно-господарської санкції в розмірі 18 443, 50 грн та роз'яснено, що у випадку порушення термінів сплати вказаних санкцій буде нараховано пеню на суму заборгованості в розмірі 120 відсотків річних облікової ставки Національного Банку України за кожний день прострочення та відповідно до розрахунку вартості робочого місця необхідно сплатити пеню в розмірі 221,40 грн.

Проте, в добровільному порядку відповідач адміністративно-господарські санкції не сплатив.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 як роботодавець, який використовує найману працю, протягом 2016 року не подавала щомісячно до центру зайнятості звіти форми 3-ПН, що є наслідком застосування адміністративно - господарських санкцій згідно ст. 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні».

Проте, колегія суддів не погоджується із висновками суду першої інстанції виходячи із наступного.

Із змісту ч.1, ч.3 ст. 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємства, установи, організації чи до державної служби зайнятості, що передбачено ч.1 ст.18 Закону України.

Підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, в тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з врахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів в порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч. 3 с. 18-1 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань.

Наведене свідчить про те, що обов'язок підприємства щодо створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком підбирати і працевлаштовувати інвалідів на створені робочі місця.

Такий обов'язок покладається на органи працевлаштування, що перелічені в ч. 1 ст. 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні».

Однак, на підприємство покладається обов'язок створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів та інформувати про таку кількість створених робочих місць органи працевлаштування інвалідів.

З матеріалів справи видно, що ФОП ОСОБА_2 24.06.2016 р. та 08.12.2016 р. подавала до Луцького міського центру зайнятості форму звітності № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу ( вакансії ).У даній формі містяться відомості щодо відкритих вакансій у кількості, що відповідає встановленому Законом України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» нормативу.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, що звітність № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу ( вакансії ) до Луцького міського центру зайнятості повинна подаватись щомісячно.

Проте, такий висновок суду першої інстанції є помилковим оскільки, ґрунтується на законодавстві що втратило чинність в 2016 р.

Обов'язок щомісячно подавати центру зайнятість інформацію про попит на робочу силу був передбачений Законом України «Про зайнятість населення» що діяв до 2012 р.

05.07.2012р. прийнятий новий Закон України «Про зайнятість населення» яким обов'язок роботодавця про щомісячне подання до центру зайнятості інформації про попит на робочу силу не передбачений. Такий обов'язок не передбачений жодним іншим нормативним актом.

Отже, достатньо і одноразового подання звітності про 3-ПН «Про попит та робочу силу» для того, щоб вважати, що роботодавець виконав свій обов'язок по створенню робочого місця для інвалідів та вжив необхідних заходів для працевлаштування інваліда.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову оскільки, відповідач виконав обов'язок по створенню робочого місця для інвалідів та вжив необхідних заходів для працевлаштування інваліда.

У відповідності до вимог ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 202 КАС України суд апеляційної інстанції скасовує судове рішення та ухвалює нове, коли має місце, зокрема, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність таких обставин, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи чи питання.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи тому, колегія суддів дійшла висновку, що постанову слід скасувати та прийняти нову якою відмовити в позові.

Керуючись ст.195, ст.197, ст.198, ст.202, ст.207, ст.212, ст.254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 задовольнити.

Постанову Волинського окружного адміністративного суду від 06 червня 2017 року у справі № 803/633/17 - скасувати.

В позові Волинського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення коштів- відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів після набрання постановою законної сили.

Суддя Н. В. Бруновська
Суддя М. В. Костів
Суддя Р. М. Шавель
Постанова складена в повному обсязі 13.11.2017 року.