Справа № 524/1732/17
Суддя: Григоров А.М.
Дата ухвалення: 2017-11-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 листопада 2017 р. Справа № 524/1732/17
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі
Головуючого судді: Григорова А.М.
Суддів: Подобайло З.Г. , Тацій Л.В.
за участю секретаря судового засідання Гришко Ю.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Міністерства оборони України на постанову Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 24.04.2017р. по справі № 524/1732/17
за позовом ОСОБА_1
до Міністерства оборони України
про стягнення одноразової грошової допомоги,
ВСТАНОВИЛА:
В березні 2017 року до суду звернувся ОСОБА_1 із адміністративним позовом до Міністерства оборони України про стягнення одноразової грошової допомоги.
В обґрунтування позову зазначив, що є підполковником у відставці, є учасником бойових дій, під час проходження військової служби брав участь у бойових діях в республіці Афганістан з 23.06.1981 р. по 31.05.1983 р.
Під час проходження служби отримав контузію. Відповідно до довідки-акту огляду МСЕК серії АВ № 0190584 від 08.02.2016р. позивачу встановлено безстроково другу групу інвалідності з 01.02.2016 р., причина інвалідності: поранення (контузія) і захворювання, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах де велися бойові дії.
Відповідно до витягу з протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 25.11.2016 р. № 105 прийнято: призначити одноразову грошову допомогу відповідно до Постанови КМУ від 25 грудня 2013 року № 975 позивачу, який є інвалідом ІІ групи внаслідок поранення пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебування в країнах, де велись бойові дії на підставі вищевказаної довідки у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності в сумі 275 600грн. 00 коп.
Постновою Автозаводського районного суду м. Кременчука від 24.04.2017р. Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, як інваліду ІІ групи з 01.02.2016 р., внаслідок поранення (контузія) і захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975 в сумі 275600 грн. Встановлено судовий контроль за виконанням рішення суду шляхом зобов`язання Міністерства оборони України подати до суду у десятиденний строк з моменту набрання рішенням законної сили звіт про виконання рішення суду.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції Міністерством оборони України подано апеляційну скаргу в якій зазначають, що постанова суду першої інстанції винесена з істотним порушенням норм матеріального та процесуального права, зважаючи на наступне. Вказують, що постановою Автозаводського районного суду міста Кременчука від 01.12.2016 року №524/8343/16-а позов ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльність щодо призначення одноразової грошової допомоги та зобов`язання вчинити дії - задовольнити. Визнати протиправною бездіяльність Міністерства оборони України щодо не розгляду звернення ОСОБА_1 від 26 лютого 2016 року про виплату одноразової грошової допомоги, передбаченої ст. ст. 16, 16-1, 16-2, 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 повторно передати до Міністерства оборони України для розгляду заяву ОСОБА_1 про виплату одноразової грошової допомоги, передбаченої ст. ст. 16, 16-1, 16-2, 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Зобов`язати Міністерство оборони України розглянути заяву ОСОБА_1 про виплату одноразової грошової допомоги, передбаченої ст. ст. 16, 16-1, 16-2, 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» з прийняттям рішення по суті. На виконання постанови Автозаводського районного суду міста Кременчука від 01.12.2016 року №524/8343/16-а комісією Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум відповідно протоколу від 25.11.2016 р. № 105 прийнято: призначити одноразову грошову допомогу відповідно до Постанови КМУ від 25 грудня 2013 року № 975 позивачу, який є інвалідом II групи внаслідок поранення пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебування в країнах, де велись бойові дії на підставі вищевказаної довідки - у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності в сумі 275 600грн. 00 коп. В зв`язку з тим, що на момент подачі позову не було виплачено кошти у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності в сумі 275 600грн. 00 коп. відповідно протоколу комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 25.11.2016 р. № 105, - позивач звернувся до Автозаводського районного суду міста Кременчука з зазначеним позовом. Вважають, що суд першої інстанції прийшов до хибного висновку щодо стягнення з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, як інваліду II групи з 01.02.2016 року, внаслідок поранення (контузії) і захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 року №975 в сумі 275600 грн. Міноборони є органом державної влади і його діяльність має підпорядковуватись вимогам законодавства. Дії відповідача повинні створювати, змінювати чи припиняти правовідносини, які безпосередньо впливають на поведінку позивача, тобто права позивача можуть бути порушені внаслідок прийняття відповідачем за результатами його діяльності певних рішень, які можуть вплинути на його права та обов`язки. Відповідно до Бюджетного кодексу України (далі - БК України) Міноборони є головним розпорядником коштів Державного бюджету України, якому бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України на відповідний рік (пункт 1 частини 2, частина 3 статті 22), будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення (частина перша статті 23), а згідно абзацу 5 пункту 1.4. розділу 1 Положення про фінансове господарство військової частини Збройних Сил України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 12 листопада 2010 року № 590, Міноборони свої функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України реалізовує через Департамент фінансів Міністерства оборони України. У зв`язку з вищевикладеним, беручи до уваги те, що Міноборони є бюджетною установою і повністю фінансується за рахунок коштів державного бюджету, тривалу процедуру отримання коштів, одноразова грошова допомога не могла бути виплачена одразу після прийняття рішення комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, затвердженого протоколом від 25.11.2016 р. № 105, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 року №975 в сумі 275600 грн., що передбачено чинним законодавством з питань соціального захисту військовослужбовців та осіб звільнених з військової служби, що в свою чергу було викладено вище з посиланням на відповідні норми матеріального права. Таким чином, дії Міноборони щодо не виплати одноразової грошової допомоги не можуть бути протиправними, оскільки самі по собі дії не є юридично значимими та не мають безпосереднього впливу на стан суб`єктивних прав та обов`язків суб`єкта, вони не встановлюють ніяких вимог чи обов`язкових правил поведінки для Позивача. Крім того, зазначають, що суд першої інстанції при ухваленні рішення взагалі не врахував ту обставину, що вирішення питання про стягнення на користь позивача одноразової грошової допомоги є формою втручанням в дискреційні повноваження Міноборони та не підлягає задоволенню саме в такій редакції. Так, принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно- дискреційних повноважень - ключовим завданням якого є - здійснення правосуддя. Тому, завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішення. Таким чином, вказана позиція суду є формою втручання в дискреційні повноваження Міноборони та виходить за межі завдань адміністративного судочинства. Наголошують на тому, що при розгляді справи за позовами про зобов`язання Міноборони призначити та виплатити одноразову грошову допомогу по інвалідності, суд вправі зобов`язати відповідний орган розглянути зазначене питання, а не приймати рішення про виплату такої допомоги, що не належить до компетенції суду. Також вказують, що відповідно до частини другої статті 267 КАС України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, має право зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення. За змістом цієї процесуальної норми вбачається, що зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення є правом суду, а не обов`язком, з приводу чого, вищевказана вимога задоволенню також не підлягає, тим більше, що Міноборони вживає всіх заходів щодо виконання судових рішень, а позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів про наявність будь яких обставин, що можуть привести до не виконання суб`єктом владних повноважень судового рішення винесеного не на його користь. При цьому, вказують, що не можливо виконати судове рішення у 10 денний строк з моменту набрання законної сили, в зв`язку з тим, що згідно з пункту 20 Порядку виплата одноразової грошової допомоги здійснюється в порядку черговості відповідно до дати подання документів. Враховуючи вищевикладене просять задовольнити клопотання представника Міністерства оборони України про відстрочення сплати судового збору за подання даної апеляційної скарги. Постанову Автозаводського районного суду м. Кременчука від 24 квітня 2017 року по справі №524/1732/17 винесену за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про стягнення одноразової грошової допомоги скасувати та прийняти нову постанову, якою відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог повністю.
Апеляційна скарга розглядається відповідно до ч. 1 ст. 41 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Представником Міністерства оборони України до суду надана копія платіжного доручення від 10.10.2017р. про виконання рішення суду та виплату позивачу ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у розмірі 275 600, 00 грн.
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 195 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши постанову суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є обґрунтованими, доведеними, а тому підлягають задоволенню.
Судом першої інстанції встановлено, та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 є підполковником у відставці, є учасником бойових дій, під час проходження військової служби брав участь у бойових діях в республіці Афганістан з 23.06.1981 р. по 31.05.1983 р.
Під час проходження служби отримав контузію.
Згідно довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВ № 0190584 від 08.02.2016 р. ОСОБА_1 встановлено безстроково другу групу інвалідності з 01.02.2016 р. причина інвалідності: поранення (контузія) і захворювання, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах де велися бойові дії.
Позивач після встановлення йому інвалідності, 26.02.2016 р. звернувся із заявою до Кременчуцького об`єднаного міського військового комісаріату про виплату йому одноразової грошової допомоги.
Одноразова грошова допомога йому призначена, що підтверджується витягом з протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 25.11.2016 р. № 105, де зазначено: призначити одноразову грошову допомогу відповідно до Постанови КМУ від 25 грудня 2013 року № 975 позивачу, який є інвалідом ІІ групи внаслідок поранення пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебування в країнах, де велись бойові дії на підставі вищевказаної довідки у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності в сумі 275 600грн. 00 коп.
Вищевказана одноразова допомога виплачена не була, а тому позивач має право на отримання зазначеної допомоги, яка призначається і виплачується в установленому законодавством порядку.
Стаття 46 Конституції України визначає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку із виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється відповідно до Закону України від 25 березня 1992 року №2232-ХІІІ "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі - Закон України №2232-ХІІІ).
Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 16 вищенаведеного Закону (в редакції, чинній на час встановлення позивачу другої групи інвалідності - 12.07.2013) одноразова грошова допомога призначається у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.
Механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, визначений Порядком призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 року № 975 (далі - Порядок № 975).
Пунктом 11 Порядку № 975 зазначено перелік документів, які військовослужбовець, військовозобов`язаний та резервіст, якому виплачується одноразова грошова допомога у разі настання інвалідності чи втрати працездатності без встановлення йому інвалідності, подає уповноваженому органу.
Згідно пункту 13 Порядку № 975 керівник уповноваженого органу подає у 15-денний строк з дня реєстрації всіх документів розпорядникові бюджетних коштів висновок щодо виплати одноразової грошової допомоги, до якого додаються документи, зазначені в пунктах 10 і 11 цього Порядку.
Розпорядник бюджетних коштів приймає у місячний строк після надходження зазначених документів рішення про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги і надсилає його разом з документами уповноваженому органові для видання наказу про виплату такої допомоги особам, які звернулися за нею, або у разі відмови для письмового повідомлення заявника із зазначенням мотивів відмови.
Відповідно до п. 12 Порядку № 975 призначення і виплата одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, військовозобов`язаним та резервістам, яких призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, здійснюється Міноборони, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, та іншими органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами.
Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України № 975 від 25.12.2013 "Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві" установлено, що особам, які до набрання чинності Порядком, затвердженим цією постановою, мають право на отримання одноразової грошової допомоги, допомога, що не була призначена, призначається і виплачується в установленому законодавством порядку, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги.
Згідно довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВ № 0190584 від 08.02.2016 р. ОСОБА_1 встановлено безстроково другу групу інвалідності з 01.02.2016 р. причина інвалідності: поранення (контузія) і захворювання, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах де велися бойові дії.
Позивач після встановлення йому інвалідності, 26.02.2016 р. звернувся із заявою до Кременчуцького об`єднаного міського військового комісаріату про виплату йому одноразової грошової допомоги.
Одноразова грошова допомога йому призначена, що підтверджується витягом з протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 25.11.2016 р. № 105, де зазначено: призначити одноразову грошову допомогу відповідно до Постанови КМУ від 25 грудня 2013 року № 975 позивачу, який є інвалідом ІІ групи внаслідок поранення пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебування в країнах, де велись бойові дії на підставі вищевказаної довідки у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності в сумі 275 600грн. 00 коп.
Вищевказана одноразова допомога виплачена не була, а тому позивач має право на отримання зазначеної допомоги, яка призначається і виплачується в установленому законодавством порядку.
Щодо посилань відповідача в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції при ухваленні рішення взагалі не врахував ту обставину, що вирішення питання про стягнення на користь позивача одноразової грошової допомоги є формою втручанням в дискреційні повноваження Міноборони та не підлягає задоволенню саме в такій редакції.
Відповідно до ст.162 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити адміністративний позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково, у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання протиправними рішення суб`єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення.
Суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Тобто, спосіб захисту має враховувати суть правопорушення, допущеного суб`єктом владних повноважень - відповідачем.
Відповідно до правової позиції палати в адміністративних справах Верховного Суду України, викладеної у постанові № 9/175-04 від 24.01.2006 р., суд має обрати спосіб захисту права, який би гарантував дотримання і захист прав, свобод, інтересів від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до приписів ч.1 ст.244-2 КАС України (в редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" №192 від 12.02.2015 року) висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов`язковим для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 8 КАС суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
У своїх висновках Європейський суд з прав людини неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення пункту 1 дозволяє позбавлення власності лише "на умовах, передбачених законом", а пункт 2 визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію "законів" (рішення у справах "Амюр проти Франції", "Колишній король Греції та інші проти Греції" та "Малама проти Греції"). "Майном" може бути як "існуюче майно", так і активи, включаючи вимоги, стосовно яких особа може стверджувати, що вона має принаймні "легітимні сподівання" на реалізацію майнового права (пункт 83 рішення від 12.07.2001 у справі Ганс-Адам ІІ проти Німеччини"). "Легітимні сподівання" за своїм характером повинні бути більш конкретними, ніж просто надія й повинні ґрунтуватися на законодавчому положенні або юридичному акті, такому як судовий вердикт (рішення у справі "Копецький проти Словаччини").
У даному випадку легітимні сподівання позивача на отримання одноразової грошової допомоги передбачені чинними нормами Законів України, тобто вони є конкретними. Таким чином на позивача поширюється режим "існуючого майна".
Відповідно до ст. 64 Конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Конституційний Суд України у своєму рішенні від 01.06.2016 року № 2-рп/2016 зазначає, що обмеження щодо реалізації конституційних прав і свобод не можуть бути свавільними та несправедливими, вони мають встановлюватися виключно Конституцією і законами України.
Отже, наявність чи відсутність бюджетного фінансування жодним чином не може бути підставою обмеження, з боку Міністерства оборони України законного права позивача на перерахунок пенсії.
Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у справах "Кечко проти України", "Ромашов проти України", "Шевченко проти України" зауважив, що реалізація особою права, яке пов`язано з отриманням бюджетних коштів, що базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань, тобто посилання органами державної влади на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх зобов`язань, є безпідставними. Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях констатував, що не приймає аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.
За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що оскільки позивач отримав інвалідність внаслідок захворювань, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, в складі військ Збройних сил колишнього СРСР позивач має право на отримання одноразової грошової допомоги згідно зі статтею 16 Закону № 2011-ХІІ та Порядку № 975.
Щодо посилань відповідача в апеляційній скарзі на те, що виплата грошової допомоги здійснюється через уповноважений орган, а саме військовий комісаріат, колегія суддів зазначає наступне.
Міністерство оборони України є відповідальним за виплату даної допомоги. Відповідач не заперечує, що фінансування проведення виплат грошової допомоги за рахунок бюджетних асигнувань здійснюється Міністерством оборони України, тому Міністерство оборони України є належним відповідачем по даній справі, який обусоблює державу в спірних правовідносинах.
Колегія суддів зазначає, що відсутність у держави коштів не може бути підставою для не виплати позивачу грошової допомоги компетентним органом.
При цьому суд зазначає, що не виплата позивачу призначеної грошової допомоги відбувалася тривалий час.
Колегія суддів зазначає, що грошова допомога позивачу призначена та не виплачена на підставі чого з урахуванням положень п. 4 ч. 4 ст. 105 Кодексу адміністративного судочинства України позовна вимога позивача про стягнення з Міністерства оборони України є належним способом виконання судового рішення.
Крім того, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованості застосування судом першої інстанції судового контролю шляхом зобов`язання надати звіт, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 267 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, має право зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення. Вказаній нормі кореспондуються положення абз. 7 п. 4 ч. 1 ст. 163, абз. 5 п. 4 ч. 1 ст. 207 КАС України, згідно з якими у резолютивній частині постанови суду першої чи апеляційної зазначається встановлений судом строк для подання суб`єктом владних повноважень - відповідачем до суду першої інстанції звіт про виконання постанови, якщо вона вимагає вчинення певних дій.
Отже, встановити судовий контроль за виконанням рішення суб`єктом владних повноважень-відповідачем у справі суд першої чи апеляційної інстанції може під час прийняття постанови у справі. Такий контроль здійснюється судом першої інстанції шляхом зобов`язання надати звіт про виконання судового рішення, розгляду поданого звіту на виконання постанови суду першої, апеляційної чи касаційної інстанцій, а в разі неподання такого звіту - встановленням нового строку для подання звіту та накладенням штрафу. У разі звернення позивача із заявою про зобов`язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення після прийняття постанови у справі суд ухвалою відмовляє у задоволенні такої заяви, оскільки, згідно з ч. 4 ст. 257 КАС України в подальшому, примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".
Аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи, колегія суддів дійшла висновку, що зобов`язання суб`єкта владних повноважень не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання постанови, є правовим наслідком судового рішення і саме в резолютивній його частині має бути визначено обов`язок подати звіт, оскільки встановити судовий контроль за невиконанням рішення суб`єктом владних повноважень - відповідачем у справі суд першої чи апеляційної інстанції може лише під час прийняття постанови у справі.
Такий контроль здійснюється судом шляхом зобов`язання надати звіт про виконання судового рішення, розгляду поданого звіту на виконання постанови суду, а в разі неподання такого звіту - встановленням нового строку для подання звіту та накладенням штрафу.
У Рішенні від 30 червня 2009 року № 16-рп/2009 Конституційний Суд України зазначив, що метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина, та наголосив, що виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової (абзац перший підпункту 3.2 пункту 3, абзац другий пункту 4 мотивувальної частини).
Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні від 06.09.1978 року у справі "Класс та інші проти Німеччини", із принципу верховенства права випливає, зокрема, що втручання органів виконавчої влади у права людини має підлягати ефективному нагляду, який, як правило, повинна забезпечувати судова влада. Щонайменше це має бути судовий нагляд, який найкращим чином забезпечує гарантії незалежності, безсторонності та належної правової процедури.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог .
Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, є безпідставними та не спростовують висновків суду.
Щодо надання Міністерством оборони України до суду копії платіжного доручення від 10.10.2017 р. про виплату позивачу ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у розмірі 275 600, 00 грн. колегія суддів зазначає наступне.
Виконання відповідачем рішення суду жодним чином не впливає на правомірність прийняття рішення судом першої інстанції. Дане питання стосується процедури виконання судового рішення.
При виконанні рішення в добровільному порядку до набрання ним законної сили повторне стягнення не може бути проведено.
Проте колегія суддів не погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині стягнення на користь держави за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства оборони України судовий збір в розмірі 640 грн. 00 коп.
Відповідно до ч. 4 ст. 202 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення судом норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання, а так само розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні постанови судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, які викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглянув справу
Стягнення судового збору з відповідача, суб`єкта владних повноважень, на користь держави не передбачено Кодексом адміністративного судочинства.
У зв`язку з чим відповідно до ч. 4 ст. 202 Кодексу адміністративного судочинства України постанова в цій частині підлягає скасуванню.
Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п. 3 ст. 198, ст. 202, 205, 207, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу задовольнити частково.
Постанову Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 24.04.2017р. по справі № 524/1732/17 скасувати частині стягнення на користь держави за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства оборони України судовий збір в розмірі 640 грн. 00 коп.
В іншій частині постанову суду першої інстанції залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання постанови у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)Григоров А.М.
Судді(підпис) (підпис) Подобайло З.Г. Тацій Л.В.
Повний текст постанови виготовлений 13.11.2017 р.