Справа № 817/2190/15
Суддя: Моніч Б.С.
Дата ухвалення: 2017-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________
Головуючий у 1-й інстанції: Щербаков В.В.
Суддя-доповідач:Моніч Б.С.
ПОСТАНОВА

іменем України

"06" листопада 2017 р. Справа № 817/2190/15

Житомирський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Моніча Б.С.

суддів: Капустинського М.М.

Охрімчук І.Г.,

за участю секретаря судового засідання Кошиль О.Ю.,

представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3, Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Володимирецької селищної ради Володимирецького району Рівненської області на постанову Рівненського окружного адміністративного суду від "26" липня 2017 р. у справі за позовом ОСОБА_3 до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України, Володимирецької селищної ради Володимирецького району Рівненської області третя особа: Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області про визнання незаконною бездіяльності, стягнення коштів та моральної шкоди ,-

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Департаментом Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі - Департамент ДВС МЮУ, відповідач 1), відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України (далі - ВПВР ДВС України, відповідач 2), Володимирецької селищної ради (відповідач 3) про визнання незаконною бездіяльності щодо тривалого невиконання рішення Європейського суду з прав людини від 06.06.2013 (справа "Кононова та інші проти України"), невиконання ухвали Вищого адміністративного суду України від 16.11.2011, стягнення солідарно коштів (компенсація, шкода, збитки, втрати, недоотримані доходи, тощо) в сумі 54390,10 доларів США (1200389,50грн.) та моральної шкоди в сумі 300000,00грн.

Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 26.07.2017 року позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Володимирецької селищної ради щодо тривалого невиконання ухвали Вищого адміністративного суду України від 16.11.2011, постановленої у справі №К-7011/09, якою Володимирецьку селищну раду Рівненської області зобов'язано придбати та надати у користування ОСОБА_3 квартиру, що має відповідати вимогам статей 48, 50 Житлового кодексу України.

Визнано протиправною бездіяльність відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України щодо тривалого невиконання рішення Європейського суду з прав людини від 06.06.2013 (справа "Кононова та інші проти України") в частині зобов'язання держави - відповідача виконати рішення національних судів, ухвалених на користь ОСОБА_3.

В решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Володимирецька селищна рада Володимирецького району Рівненської області звернулися до суду з апеляційними скаргами, в яких просять скасувати вищевказане рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позову в повному обсязі.

Також прийняте рішення в частині відмови задоволення позову оскаржив в апеляційному порядку ОСОБА_3, в скарзі просив скасувати вищевказане рішення в частині відмови задоволені вимог та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі..

Згідно з вимогами ст.195 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, перевіривши матеріали справи та апеляційні скарги в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України та Володимирецької селищної ради Володимирецького району Рівненської області не підлягають до задоволення, а апеляційна скарга позивача має бути задоволена частково з наступних підстав.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 06.06.2013 у справі "Кононова та інші проти України" (заява №11770/03 та 89 інших заяв) зобов'язано державу Україна виконати рішення національних судів, зокрема, ухвалених на користь ОСОБА_3 (заява №37355/08 від 28.07.2008). Згідно з текстом рішення та додатку 1 до нього, - ухвалу Володимирецького районного суду Рівненської області від 16.07.2002 року, яка змінена ухвалою того ж суду 26.06.2008 (у світлі рішень того ж суду від 05.06.2007 року та постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 11.09.2008) та сплатити протягом трьох місяців на користь заявника (позивача) 3000 євро в якості відшкодування матеріальної та моральної шкоди (т.4 - 110-114).

На виконання рішення Європейського суду з прав людини від 06.06.2013 року (заява №11770/03 та 89 інших заяв) постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень ДВС від 03.07.2013 року було відкрито відповідне виконавче провадження за №38662180, сторонами якого є Держава (боржник) та ОСОБА_3 (стягувач) (т.3 - а.а.с.170-250; т.4 - а.а.с.1-115).

Проте, рішення Європейського суду з прав людини, в частині виконання рішень національних судів, ухвалених на користь заявника, залишилося не виконаним, що стало підставою для звернення ОСОБА_3 до суду з відповідним позовом.

Даючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.

В силу вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 124 Конституції України встановлено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Положеннями статей 14 та 255 КАС України регламентовано, що постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до ч.2 ст.257 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

Таким чином, добровільне виконання боржником судового рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є законодавчо встановленим обов'язком такого боржника.

При цьому, зазначений обов'язок не повинен бути похідним від дій особи (подання заяви чи виконавчого документа), на користь якої ухвалено судове рішення, для його виконання.

Такі вимоги закону, щодо обов'язковості виконання судових рішень та контролю з боку суду за його виконанням відповідають Рекомендаціям Ради Європи в галузі адміністративного судочинства та адміністративного права.

Рекомендації REC (2003) 16 Комітету Міністрів державам-членам щодо виконання адміністративних і судових рішень у сфері адміністративного права, яка була прийнята Комітетом Міністрів 09.09.2003 року на 851 нараді зазначено, що дієвість правосуддя вимагає виконання судових рішень у сфері адміністративного права, особливо, коли вони стосуються адміністративних органів; нагадуючи у зв'язку з цим про права, які захищає Європейська конвенція з прав людини, невід'ємною частиною яких є виконання судових рішень у межах розумного строку.

Отже, невиконання судового рішення є підставою для цивільної, адміністративної чи кримінальної відповідальності за умисне невиконання службовою особою судового рішення, що набрало законної сили, або перешкоджання їх виконанню.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ухвалою Володимирецького районного суду Рівненської області від 16.07.2002 року у справі №6-А-4/08 затверджено мирову угоду між ОСОБА_3 та Володимирецькою селищною радою, відповідно до якої, за порушення правил обліку осіб, що потребують житла, Володимирецька селищна рада зобов'язалася надати позивачу житло, яке буде в наявності позачергово (т.2 а.с.146).

Ухвалою Володимирецького районного суду від 26.06.2008 у справі №6-А-4/08, за заявою позивача, у зв'язку із тривалим невиконанням рішення суду щодо зобов'язання Володимирецької селищної ради забезпечити ОСОБА_3 житлом відповідно до вказаної мирової угоди (рішення Володимирецького районного суду від 05.06.2007), з метою захисту Конституційного права позивача на житло, судом було змінено спосіб виконання постанови Володимирецького районного суду від 05.06.2007 та стягнуто з Володимирецької селищної ради на користь позивача кошти в сумі 164004,00грн. для придбання житла (т.4 - а.а.с.98-99).

Зазначена ухвала Володимирецького районного суду від 26.06.2008 була залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 20.09.2009.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 16.11.2011 у справі №К-7011/09 за результатом розгляду касаційної скарги Володимирецької селищної ради та заступника прокурора Рівненської області, який діяв в інтересах Володимирецької селищної ради, на ухвалу Володимирецького районного суду від 26.06.2008 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 20.09.2009, абз.2 резолютивної частини ухвали Володимирецького районного суду від 26.06.2008 викладено у новій редакції: змінено спосіб виконання постанови Володимирецького районного суду Рівненської області від 05.07.2007 та зобов'язано Володимирецьку селищну раду Рівненської області придбати та надати у користування ОСОБА_3 квартиру, яка має відповідати вимогам статей 48, 50 Житлового кодексу України (т.4 - а.а.с.101-102).

Проте Володимирецькою селищною радою таке житло придбано не було та не надано ОСОБА_3 у користування по час розгляду справи у суді.

Вказані обставини встановлені рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 07.04.2016 у справі №556/647/16-а, яке в силу вимог ст.254 КАС України набрало законної сили 13.06.2016 (т.3 - а.а.с.88-89), та яким за невиконання повторно ухвали Вищого адміністративного суду України від 16.11.2011 відносно забезпечення ОСОБА_3 житлом, стягнуто з керівника суб'єкта владних повноважень - Володимирецького селищного голови ОСОБА_7, штраф в розмірі 40 мінімальних заробітних плат, половину суми з яких (20 мінімальних заробітних плат) стягнуто на користь ОСОБА_3, а іншу половину - до Державного бюджету України.

Отже судом попередньої інстанції вірно зазначено, що з урахуванням ч.1 ст.72, ч.2 ст.255 КАС України, обставини, які були встановлені судовим рішенням, що набрало законної сили, в одній адміністративній справі не можуть оспорюватися в іншій судовій справі за участю тих самих сторін.

Невиконання ухвали Вищого адміністративного суду України від 16.11.2011 у справі №К-7011/09 щодо забезпечення позивача житлом підтверджена у судовому порядку та не потребує доказуванню.

Більше того, невиконання Володимирецькою селищною радою такого рішення суду продовжується на момент розгляду даної справи, як судом першої інстанції так і судом апеляційної інстанції, що в свою чергу свідчить про бездіяльність такого відповідача, а тому суд попередньої інстанції позов в цій частині правомірно задовольнив .

Щодо посилання апелянта Володимирецької селищної ради, на ту обставину що нею вживаються достатні заходи з метою виконання судового рішення, щодо придбання та надання в користування позивача квартири, то колегія суддів вважає їх безпідставними, оскільки з матеріалів справи вбачається (т.3 - а.а.с.113-129), що такі будь яких реальних дій відповідачем 3 не вчинено, а тому такі заходи є пасивними. Тобто поведінка суб'єкта владних повноважень, яка не може мати реальних наслідків виконання рішення Вищого адміністративного суду України від 16.11.2011, що по суті і є бездіяльністю такого суб'єкта владних повноважень.

Відносно тривалого невиконання рішення Європейського суду з прав людини від 06.06.2013 року (справа "Кононова та інші проти України"), то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до преамбули Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 № 3477-IV ( далі Закон № 3477-IV), цей Закон регулює відносини, що виникають у зв'язку з обов'язком держави виконати рішення Європейського суду з прав людини у справах проти України; з необхідністю усунення причин порушення Україною Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ( 995_004 ) і протоколів ( 994_535, 994_059, 994_802, 994_804, 994_170, 994_171, 994_536, 994_537, 994_180, 994_527 ) до неї; з впровадженням в українське судочинство та адміністративну практику європейських стандартів прав людини; зі створенням передумов для зменшення числа заяв до Європейського суду з прав людини проти України.

В силу вимог статті 2 Закону № 3477-IV, рішення є обов'язковим для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції ( 995_004 ). Порядок виконання Рішення визначається цим Законом, Законом України "Про виконавче провадження", іншими нормативно-правовими актами з урахуванням особливостей, що передбачені цим Законом.

Відповідно до вимог ст.7 Закону №3477-IV, протягом десяти днів від дня отримання повідомлення Суду про набуття Рішенням статусу остаточного Орган представництва: а) надсилає стягувачу повідомлення з роз'ясненням його права подати до державної виконавчої служби заяву про виплату відшкодування, в якій мають бути зазначені реквізити банківського рахунка для перерахування коштів; б) надсилає до державної виконавчої служби оригінальний текст і переклад резолютивної частини остаточного рішення Суду у справі проти України, яким визнано порушення Конвенції, оригінальний текст і переклад резолютивної частини остаточного рішення Суду щодо справедливої сатисфакції у справі проти України, оригінальний текст і переклад рішення Суду щодо дружнього врегулювання у справі проти України, оригінальний текст і переклад рішення Суду про схвалення умов односторонньої декларації у справі проти України.

Стаття 8 Закону №3477-IV передбачає, що виплата Стягувачеві відшкодування має бути здійснена у тримісячний строк з моменту набуття Рішенням статусу остаточного або у строк, передбачений у Рішенні. У разі порушення строку, зазначеного в частині першій цієї статті, на суму відшкодування нараховується пеня відповідно до Рішення. Протягом одного місяця від дня відкриття виконавчого провадження за Рішенням Орган представництва надсилає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, постанову про відкриття виконавчого провадження та документи, передбачені у пункті "б" частини першої статті 7 цього Закону. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом 10 днів від дня надходження зазначених у частині третій цієї статті документів здійснює списання на вказаний стягувачем банківський рахунок, а в разі його відсутності - на депозитний рахунок державної виконавчої служби коштів з відповідної бюджетної програми Державного бюджету України. Порядок збереження коштів на депозитному рахунку державної виконавчої служби визначається Законом України "Про виконавче провадження".

Згідно з вимогами ст.9 Закону №3477-IV, якщо встановити місцеперебування (місцезнаходження) Стягувача - фізичної особи неможливо, а також у разі смерті Стягувача - фізичної особи чи реорганізації або ліквідації Стягувача - юридичної особи сума відшкодування перераховується на депозитний рахунок державної виконавчої служби. Аналогічна процедура застосовується у випадку, передбаченому частиною другою статті 7 цього Закону (ч.1).

Сума відшкодування, яка знаходиться на депозитному рахунку державної виконавчої служби, перераховується, зокрема, на рахунок Стягувача після подання ним відповідної заяви (п."а" ч.2 ст.9 Закону №3477-IV).

На момент виникнення спірних правовідносин умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, регулював Закон України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 №606-XIV (далі - Закон №606-XIV), який на момент звернення позивача до суду з даним позовом діяв у редакції від 06.06.2015.

Разом з цим, відповідно до п.6 Порядку взаємодії Державної виконавчої служби України та Секретаріату Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини під час забезпечення представництва України в Європейському суді з прав людини та виконання рішень Європейського суду з прав людини, затвердженого наказом Міністерства Юстиції України від 23.09.2013 року №1989/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 24.09.2013 за №1642/24174 (далі - Порядок №1989/5), у разі постановлення Європейським судом рішення, відповідно до якого держава зобов'язана виконати рішення національного суду, Секретаріат протягом 10 днів після розміщення на сайті Європейського суду тексту остаточного рішення в справі проти України передає Державній виконавчій службі України автентичний переклад відповідного рішення Європейського суду.

У разі невиконання рішення національного суду на дату постановлення рішення Європейським судом ДВС України протягом місяця з дати отримання автентичного перекладу рішення Європейського суду організовує перевірку стану виконання рішення національного суду, вживає заходів щодо його виконання, при неможливості виконати рішення без зміни порядку та способу його виконання повідомляє Секретаріат з подальшим вжиттям заходів, передбачених пунктами 10, 11 та 12 цього порядку (п.9 Порядку №1989/5).

Згідно з п.10 Порядку №1989/5, якщо рішення суду не виконано, його виконання знаходиться на постійному контролі Державна виконавча служба України до повного виконання рішення національного суду.

Відповідно до п.11 Порядку №1989/5, у разі якщо рішення національного суду, у якому передбачається вжиття заходів зобов'язального характеру, не може бути виконано протягом одного місяця з дня отримання ДВС України автентичного перекладу тексту відповідного рішення Європейського суду, державний виконавець на виконанні якого перебувало рішення національного суду, звертається до суду із заявою про зміну способу і порядку виконання рішення із обов'язковим повідомленням суду про необхідність залучення представника Секретаріату як спеціаліста в галузі застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та виконання рішень Європейського суду.

Якщо рішенням Європейського суду передбачається вжиття додаткових заходів індивідуального характеру шляхом виконання рішення національного суду, Секретаріат надає Державній виконавчій службі практичну допомогу та роз'яснення щодо виконання (п.14 Порядку №1989/5).

У разі необхідності Урядовий уповноважений у справах Європейського суду з прав людини може ініціювати проведення перевірки дій чи бездіяльності посадових осіб Державної виконавчої служби, якщо такі дії чи бездіяльність впливають на забезпечення представництва держави у Європейському суді та виконання рішень Європейського суду з прав людини (п.15 Порядку №1989/5).

Відтак, враховуючи вищенаведене колегія суддів зазначає, що згідно з національним законодавством єдиним органом державної влади, який здійснює виконання рішень судів в тому числі рішень Європейського суду з прав людини є орган Державної виконавча служба України, зокрема, державний виконавець, який є представником такого органу, а відтак і влади, та здійснює примусове виконання судових рішень, постановлених іменем України, та рішень інших органів (посадових осіб), виконання яких покладено на державну виконавчу службу, у порядку, передбаченому законом.

Стаття 1 Закону №606-XIV визначає, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Згідно з частиною 1 статті 11 Закону України від 21.04.1999 року №606-ХІV "Про виконавче провадження" (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до ст.8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права та застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Частиною 2 статті 17 Закону №606-XIV встановлено, що відповідно до цього Закону підлягають виконанню, зокрема, рішення Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" (п.9).

Положеннями ст.45 Закону №606-XIV, встановлено, що грошові суми, стягнуті з боржника, зараховуються державним виконавцем на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби. За письмовою заявою стягувача - фізичної особи чи його представника (за наявності відповідних повноважень) стягнуті грошові суми можуть бути перераховані державним виконавцем на зазначений ним рахунок у банку або в іншій фінансовій установі чи надіслані на адресу стягувача поштовим переказом, що здійснюється за його рахунок, крім переказу аліментних сум. Не допускається виплата стягувачу стягнутих сум готівкою або виплата стягнутих сум іншим особам, які не є стягувачами (крім виплати грошових сум заставодержателю, який не є стягувачем, згідно із статтею 54 цього Закону). Забороняється використовувати стягнуті з боржників грошові суми, що підлягають виплаті стягувачам, на цілі, не передбачені цією статтею, а також звертати на них стягнення для виплати іншим особам, які не є стягувачами за виконавчими документами, під час примусового виконання яких ці суми стягнуто (крім випадків, коли стягувач є одночасно боржником у іншому виконавчому провадженні). У разі якщо державному виконавцю відомий рахунок стягувача, на який необхідно перерахувати стягнуті з боржника кошти, або якщо відповідно до частини другої цієї статті кошти підлягають перерахуванню на адресу стягувача поштовим переказом, то сума виконавчого збору, пропорційна стягнутій сумі, перераховується після перерахування стягувачу належної йому суми. В іншому разі сума виконавчого збору, пропорційна стягнутій сумі, перераховується після надходження стягувачу повідомлення про наявність на відповідному рахунку органу державної виконавчої служби суми коштів, що підлягає виплаті стягувачу.

Таким чином, порядок виплати стягнутих грошових сум визначений Законом №606-XIV є ідентичним порядку виплаті відшкодування, передбаченій положеннями Закону №3477-IV.

Порядком використання коштів, передбачених у державному бюджеті для здійснення платежів, пов'язаних з виконанням рішень закордонних юрисдикційних органів, прийнятих за наслідками розгляду справ проти України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 07.03.2007 №408, встановлено, що розпорядником бюджетних коштів, передбачених на виконання рішень Європейського суду з прав людини є Міністерство юстиції України.

В свою чергу з матеріалів виконавчого провадження №38662180 (т.3 - а.а.с.170-250; т.4 - а.а.с.1-115), яке відкрите 03.07.2013 з виконання рішення Європейського суду з прав людини від 06.06.2013 (заява №11770/03 та 89 інших заяв), вбачається, що 06.09.2013, на підставі заяви ОСОБА_3 від 09.07.2013 (т.4 - а.с.95), згідно з платіжним дорученням від 06.09.2013 №2745 Міністерством юстиції України було перераховано ОСОБА_3 кошти в сумі 31657,08грн., що є еквівалентом 3000 євро, на час здійснення платежу (т.3 - а.с.171).

Згідно з п.11 Моніторингу виплат сум, присуджених як справедлива сатисфакція, затвердженого Комітетом Міністрів Ради Європи 31.05.2007, "виплата" означає "надання відповідної суми в розпорядження" отримувача справедливої сатисфакції в будь-який спосіб, якщо доведено, що він є достатньо ефективним. Способи надання грошей в розпорядження заявника можуть бути різними: виплата через банківський перерахунок, чек або платіжний ордер, депозит на банківський рахунок на ім'я заявника; розміщення грошей в банку на депозиті органів влади, в національному банку, в уповноваженій установі і таке ін. Важливим є щоб гроші були в розпорядженні заявника, і щоб він/вона були поінформовані про це максимально швидко. Беручи до уваги різноманітність засобів, які використовуються для надання грошей у розпорядження заявника, докази та документи на підтвердження платежу, які надаються державою (завжди в письмовому вигляді) так само різняться.

Відповідно до п.58 вказаного Моніторингу, копія платіжного доручення є одним із підтверджень виплати.

Колегія суддів зауважує, що наведені положення практики Комітету Міністрів Ради Європи свідчать, що виплата вважається здійсненою належним чином як тільки справедливу сатисфакцію було надано в розпорядження отримувача, тобто під його контроль.

Матеріалами справи встановлено, що оскільки між датою зазначеною в платіжному дорученні (06.09.2013) та датою зарахування коштів на рахунок позивача (21.11.2013) пройшов значний час і за цей час відбулося знецінення коштів, що стало наслідком значних втрат для заявника, то 27.06.2014 на підставі платіжного доручення від 20.06.2014 №1750 Міністерством юстиції України на користь ОСОБА_3 було перераховано пеню в сумі 247,00грн. за несвоєчасне виконання рішення Європейського суду з прав людини (т.3 - а.с.171).

Враховуючи наведене колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, рішення Європейського суду з прав людини від 06.06.2013 (заява №11770/03 та 89 інших заяв) в частині стягнення з держави на користь позивача 3000 євро є виконаним, тому фактично відсутня бездіяльності ВПВР ДВС України в цій частині.

Однак, як вірно зауважено судом попередньої інстанції, державним виконавцем ВПВР ДВС України, в свою чергу, не вчинено жодних дій (заходів) визначених Законом №606-XIV спрямованих на виконання рішення Європейського суду з прав людини в частині зобов'язання держави-відповідача виконати рішення національних судів ухвалених на користь ОСОБА_3, оскільки не зважаючи на судовий захист порушеного права позивача як національними судами, так і Європейським судом з прав людини, рішенням якого визначені додаткові заходи індивідуального характеру у вигляді зобов'язання України, як Високої Договірної Сторони Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, виконати рішення національних судів, ухвалених на користь позивача, його права залишаються не відновленими.

Також судом першої інстанції вірно не взято до уваги, посилання відповідача 2 на виконання дій вчинених в межах виконавчого провадження №31166879 з примусового виконання виконавчого листа від 23.01.2012, виданого Володимирецьким районним судом Рівненської області у справі №6-а-4/08, про зобов'язання Володимирецьку селищну раду Рівненської області придбати та надати у користування ОСОБА_3 квартиру, яка має відповідати вимогам статей 48,50 Житлового кодексу України, яке перебуває на виконанні в УДВС ГТУЮ у Рівненській області (т.3 - а.а.с.2-61), оскільки примусове виконання рішення Європейського суду з прав людини від 06.06.2013 (заява №11770/03 та 89 інших заяв) здійснюється саме в межах виконавчого провадження №38662180, яке перебуває на виконанні ВПВР ДВС України, а не в межах виконавчого провадження №31166879.

Колегія суддів зазначає, що чинним законодавством чітко врегульовано порядок виконання рішень суду, в тому числі Європейського суду з прав людини, які підлягають примусовому виконанню органами державної виконавчої служби, адже виконавче провадження є завершальною стадією судового захисту.

Таким чином, несвоєчасне виконання рішення суду, яке перебуває на виконанні державного виконавця ВПВР ДВС України, не вжиття всіх заходів спрямованих на його виконання є його протиправною бездіяльністю, а тому позовні вимоги в цій частині судом першої інстанції задоволення з урахуванням норм чинного законодавства..

На момент виникнення спірних правовідносин саме на Державну виконавчу службу України, правонаступником якої є Департамент ДВС МЮУ, були законодавчо покладені обов'язки контролю щодо оперативного виконання відповідного рішення суду Європейського суд з прав людини, які, власне, кореспондуються з п.10 Порядку №1989/5.

Оскільки, державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про виконавче провадження, правильністю, своєчасністю та повнотою вчинення виконавчих дій державними виконавцями, на момент прийняття Європейським судом з прав людини рішення (06.06.2013), Положенням "Про Державну виконавчу службу України", затвердженим Указом Президента України від 06.04.2011 №385/2011, було покладено на Державну виконавчу службу України (пп.6 п.4). Аналогічні завдання Державної виконавчої служби України були передбачені також і пп.5 п.4 Положенням "Про Державну виконавчу службу України", затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 02.07.2014 №229.

Як встановлено судом першої інстанції, у провадженні Рівненського окружного адміністративного суду перебувала справа №817/1893/14 за позовом ОСОБА_3 до Кабінету Міністрів України, Державної виконавчої служби України, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Урядовий уповноважений у справах Європейського суду з прав людини, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Володимирецька селищна рада, про визнання бездіяльності незаконною та стягнення шкоди.

Постановою суду від 27.11.2014 у справі №817/1893/14 позов задоволено частково: визнано протиправною бездіяльність Державної виконавчої служби України щодо невиконання рішення Європейського суду з прав людини №11770/03, виданого 06.06.2013 (ВП№38662180), в частині забезпечення виконання рішень Національних судів ухвалених на користь ОСОБА_3, які залишаються невиконаними; в решті позовних вимог відмовлено (т.1 - а.а.с.36-41).

Враховуючи, що вказана постанова суду набрала законної сили 29.01.2015 року, а тому в розумінні вимог ч.1 ст.72, ч.2 ст.255 КАС України не потребує доказуванню.

Враховуючи, що Департамент ДВС МЮУ є правонаступником Державної виконавчої служби України, то задоволення позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності відповідача 1 щодо невиконання рішення Європейського суду з прав людини від 06.06.2013 (заява №11770/03 та 89 інших заяв) в частині зобов'язання держави-відповідача виконати рішення національних судів призведе до повторного притягнення такої особи до відповідальності одного виду за одне й те саме порушення, встановленого рішенням суду у справі №817/1893/14, що суперечитиме принципу законності в адміністративному процесі, згідно з яким суд вирішує справи відповідно до Конституції України та законів України (ст.9 КАС України).

Відповідно до ст.61 Конституції України, ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

У відповідності до вимог статті 17 Закону №3477-IV, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду як джерело права.

Так, у справі Ґрадинхер проти Австрії, в якому Європейський суд сформулював кри терії оцінки двох правопорушень як тотожних. Суд підкреслив, що така тотожність торкається не лише назви правопорушень за відповідним законом, але також, - що найбільш важливо, - їх змісту та мети. Виходячи з цього, Європейський суд ви знав таким, що порушує ст.4, стягнення із заявника адміністративного штрафу за керування транспортним засобом у стані сп'яніння, оскільки раніше він був засу джений за це саме діяння як за кримінальний злочин (порушення правил доріж нього руху, що спричинило тяжкі наслідки). Суд розцінив адміністративне право порушення і злочин "одним і тим самим діянням" в сенсі розглядуваної статті. Та ким чином, зазначений підхід дозволив Європейському суду вийти за межі суто кримінального судочинства і поширити сферу дії права "non bis in idem", до пев ної міри, і на адміністративне судочинство.

Отже колегія суддів погоджується з судом першої інстанції відносно помилковості намагання позивача розмежувати оспорювану бездіяльність такого відповідача - суб'єкта владних повноважень до певної календарної дати та після неї, про що йдеться у поданих суду уточненнях до адміністративного позову (т.2 - а.а.с.34-35), оскільки бездіяльність такого відповідача, що виразилась у тривалому невиконанні рішення Європейського суду з прав людини від 06.06.2013 (справа "Кононова та інші проти України" заява №11770/03 та 89 інших заяв, до числа яких увійшла і заява позивача), на момент звернення до суду з даним позовом вже отримала правову оцінку та визнана протиправною за судовим рішенням, що набрало законної сили, а тому є не що іншим як намаганням позивача до повторного судового розгляду тих же вимог до тієї ж сторони, і з тих же підстав.

Разом з цим колегія суддів зазначає, що вирішення процесуальних питань, пов'язаних з виконанням судових рішень в адміністративних справах, визначено статтею 267 КАС України, якою передбачено процесуальні форми контролю адміністративного суду за виконанням судових рішень в адміністративних справах.

Крім того, позивач не позбавлений права для звернення до відповідних правоохоронних органів з повідомленням про встановлений вже судом факт протиправної бездіяльності відповідачів та вирішення питання щодо притягнення винних осіб до відповідальності.

Отже судом першої інстанції правомірно залишенно без задоволення позовні вимоги ОСОБА_3 до Департаменту ДВС МУЮ

Також колегія суддів погоджується з тим, що не підлягають задоволенню позовні вимоги щодо стягнення з відповідачів солідарно коштів (компенсація, шкода, збитки, втрати, недоотримані доходи, тощо) в сумі 54390,10 доларів США (1200389,50грн.), оскільки такі вимоги по своїй суті є зміною способу виконання рішення національного суду, та зазначає, що питання зміни способу виконання рішення національного суду від 05.06.2007 у справі №6-А-4/08 було розглянуто Вищим адміністративним судом України в ухвалі від 16.11.2011, постановленої у справі №К-7011/09.

Вказаним рішенням суд зазначає, що предметом мирової угоди, яку Володимирецьку селищну раду зобов'язано виконати постановою від 05.06.2007, є право користування жилим приміщенням, тобто спір між сторонами був не майновим. Натомість ухвалою від 26.06.2008 Володимирецький районний суд постановив стягнути кошти на користь ОСОБА_3 для придбання квартири. Чинне законодавство не передбачає можливість сплати коштів на придбання квартири замість надання квартири у користування, у зв'язку з цим обраний спосіб виконання судового рішення є помилковим. Забезпечення виконання судового рішення у цій справі одночасно з дотриманням встановлених чинним законодавством прав та повноважень органу місцевого самоврядування, на думку колегії суддів, є можливим за умов, коли відповідач буде зобов'язаний придбати за рахунок власних коштів жиле приміщення для передачі у користування позивача. Такий спосіб дозволить виконати рішення суду й у примусовому порядку. Ні умовами мирової угоди, ні постановою Володимирецького районного суду Рівненської області від 05.06.2007 не зазначено конкретну характеристику жилого приміщення, яке Володимирецька селищна рада має надати у користування ОСОБА_3

Отже, Вищим адміністративним судом України вже встановлено спосіб виконання постанови Володимирецького районного суду Рівненської області від 05.06.2007, згідно з яким Володимирецьку селищну раду Рівненської області зобов'язано придбати та надати у користування ОСОБА_3 квартиру, яка має відповідати вимогам статей 48, 50 Житлового кодексу України.

Крім того, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 3 коштів в сумі 54390,10 доларів США були предметом розгляду справи №К-7011/09, зокрема, в ухвалі від 14.04.2016, яка набрала законної сили 27.04.2016, Вищий адміністративний суд України вказує на відсутність підстав для задоволення вимоги заявника про зміну способу та порядку виконання рішення суду шляхом стягнення на його користь 54 390,10 доларів США (т.4 - а.а.с.121-123), а тому, в силу ч.1 ст.72, ч.2 ст.255 КАС України, не може оспорюватися в іншій судовій справі.

Таким чином, враховуючи викладене, колегія суддів зазначає, що в межах апеляційних скарг відповідачів порушень судом першої інстанції норм матеріального права при вирішенні цієї справи не допущено. Правова оцінка обставин у цій частині вимог по справі дана правильно, а тому апеляційні скарги Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України та Володимирецька селищна рада Володимирецького району Рівненської області слід відхилити.

Що стосується висновків суду першої інстанції про відмову у задоволенні частини позовних вимог відносно стягнення моральної шкоди в сумі 300000,00грн. , то колегія суддів вважає їх помилковими з огляду на наступне.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч. 2 статті 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше вимоги про відшкодування шкоди вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Згідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає:1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості, що відповідає загальним засадам цивільного законодавства, передбаченим ст. 3 Цивільного кодексу України.

Фактичною підставою для застосування відповідальності на підставі ст. 1167 ЦК України є наявність у діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка та причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою. Відсутність хоча б одного з цих же елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв'язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв'язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода наслідком.

Таким чином враховуючи вище наведені норми законодавства, враховуючи частину вимог позивача, які підлягають до задоволення, враховуючи доведеність розміру заподіяної немайнової шкоди позивачем в цій частині, судова колегія прийшла до висновку про часткове задоволення позовних вимог щодо відшкодування немайнової шкоди і вважає, що вона становить тридцять тисяч гривень.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року зі змінами та доповненнями "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", для чого суд враховує характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань позивача тощо, обґрунтування моральної шкоди позивачем.

Рішення національного суду не виконується з 2011 року, при цьому позивач продовжує бути незабезпеченим житловим приміщенням. Це безумовно потребує від нього додаткових зусиль по організації свого побуту та побуту членів його сім'ї. Сама по собі тривалість невиконання судового рішення безумовно завдає моральних страждань, посилює відчуття безнадійності та відсутності правового захисту. Відповідні моральні страждання посилюються також й тим, що ситуація не зазнає змін навіть після ухвалення рішення Європейського суду з прав людини, яким зобов'язано виконати рішення національних судів щодо позивача.

Колегія суддів вважає, що відшкодування моральної шкоди має здійснювати саме Володимирецька селищна рада Володимирецького району Рівненської області, оскільки виконання рішень національних судів цілком залежить від його волевиявлення, а завдана шкода знаходиться у прямому причинному зв'язку із її бездіяльністю. Саме Володимирецька селищна рада всіляко затягувала та ухилялася від виконання вищевказаних рішень судів відносно забезпечення житлом позивача.

Дії іншого відповідача не перебувають у прямому причинному зв'язку із завданням шкоди, а тому суд не знаходить підстав для її стягнення з Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України та вважає, що сам факт визнання протиправною бездіяльності цього відділу у сукупності зі стягненням моральної шкоди з відповідача, який безпосередньо зобов'язаний виконати рішення національного суду, буде справедливою сатисфакцією та сприятиме виконанню рішення національного суду в подальшому.

Відповідно до ст. 202 КАС України слідує, що підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Враховуючи, що висновки суду першої інстанції не у повній мірі відповідали обставинам справи, колегія суддів скасовує рішення суду в частині відмови у задоволенні моральної шкоди та ухвалює в цій частині нове рішення про часткове задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України та Володимирецької селищної ради Володимирецького району Рівненської області залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково, постанову Рівненського окружного адміністративного суду від "26" липня 2017 р. скасувати в частині відмови у задоволенні позову про стягнення моральної шкоди з Володимирецької селищної ради Володимирецького району Рівненської області, прийняти у цій частині нову постанову, якою позов в цій частині задовольнити частково.

Стягнути на користь ОСОБА_3 з Володимирецької селищної ради Володимирецького району Рівненської області моральну шкоду в розмірі 30 000,00 (тридцять тисяч гривень), завдану тривалим невиконанням ухвали Вищого адміністративного суду від 16.11.2011 року, постановленої у справі №К-7011/09, якою Володимирецьку селищну раду Рівненської області зобов'язано придбати та надати у користування ОСОБА_3 квартиру, що має відповідати вимогам статей 48, 50 Житлового Кодексу України.

В решті постанову залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання її в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Б.С. Моніч

судді: М.М. Капустинський

І.Г. Охрімчук

Повний текст cудового рішення виготовлено "13" листопада 2017 р.

Роздруковано та надіслано:р.л.п.

1- в справу:

2 - позивачу/позивачам: ОСОБА_3 АДРЕСА_1

3- відповідачу/відповідачам: Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України вул.Городецького,13,м.Київ 1,01001

-Відділ примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України вул.Артема,73,м.Київ,04053

-Володимирецька селищна рада Володимирецького району Рівненської області вул.Соборна,39,смт.Володимирець,Рівненська область,34300

4-третій особі: Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області - вул.Замкова,29,м.Рівне,33028,