Справа № 368/1264/17
Суддя: Закаблук О. В.
Дата ухвалення: 2017-11-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Кагарлицький районний суд Київської області
Справа № 368/1264/17
Провадження № 2-а/368/76/17
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.11.2017 року Кагарлицький районний суд Київської області

В складі:

Головуючий: суддя Закаблук О.В.

При секретарі: Широкоступ К.М.

З участю сторін:

Позивач: ОСОБА_1.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Кагарлик Київської області справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Київської обласної державної адміністрації Київської області, третя особа, - Управління соціального захисту населення Кагарлицької районної державної адміністрації в Київській області, про визнання незаконними дії (відмови) та збов»язати вчинити дії, суд, -

В С Т А Н О В И В :

20.09.2017 року на адресу Кагарлицького районного суду надійшла адміністративна позовна заява ОСОБА_1 до Київської обласної державної адміністрації Київської області, третя особа, - Управління соціального захисту населення Кагарлицької районної державної адміністрації в Київській області, про визнання незаконними дії (відмови) та збов»язати вчинити дії, в якій позивач просив винести рішення, яким:

- визнати протиправною відмову Київської обласної державної адміністрації в наданні ОСОБА_1 статусу потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи категорія 1;

- зобов»язати Київську обласні державну адміністрацію надати ОСОБА_1 статусу потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи категорія 1 з видачею відповідного посвідчення.

20.09.2017 року автоматизованою системою документообігу суду на підставі ч. 3 ст. 15 - 1 КАС України для слухання даного провадження був визначений суддя Кагарлицького районного суду Закаблук О.В.

02.10.2017 року Кагарлицьким районним судом на підставі ст. 107 КАС України винесено ухвалу про відкриття провадження у справі та призначено слухання справи на 20.10.2017 року.

20.10.2017 року слухання справи було відкладено на 07.11.2017 року в зв»язку з неявкою представника відповідача.

23.10.2017 року на адресу Кагарлицького районного суду надійшло письмове заперечення відповідача, в якому вказано наступне:

Ухвалою Бородянського районного суду Київської області відкрито провадження в адміністративній справі №368/1264/17 за позовом ОСОБА_1 (далі - позивач) до Київської обласної адміністрації, Департаменту соціального захисту населення Київської обласної державної адміністрації, про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити певні дії.

Департамент соціального захисту населення Київської обласної державної адміністрації заперечує проти вказаного позову з огляду на наступне:

Визначення статусу постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи здійснюється відповідно до статей 9, 11 і 14 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.02.1991 № 796-ХІІ (далі - Закон № 796).

Постановою Кабінету Міністрів України від 20.01.1997 року № 51 затверджено Порядок видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи (далі-Порядок).

Відповідно до п. 10 Порядку видача відповідних посвідчень провадиться Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями за поданням місцевих органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування за місцем проживання.

Відповідно до статті 14 Закону № 796 та п. 10 Порядку посвідчення постраждалого внаслідок Чорнобильської катастрофи першої категорії видається інвалідам з числа учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС і потерпілих від Чорнобильської катастрофи, щодо яких встановлено причинний зв'язок інвалідності з Чорнобильською катастрофою на підставі довідки медико-соціальної експертної комісії про встановлення інвалідності відповідної групи, пов'язаної з наслідками Чорнобильської катастрофи.

Документом, що підтверджує статус громадян, є посвідчення відповідної категорії.

Відповідно до статті 11, 14 Закон) № 796 до потерпілих внаслідок Чорнобильської катастрофи четвертої категорії належать особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років.

Посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи категорії 4 видаються особам, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років (п.10 Порядку).

Отже, статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи четвертої категорії та відповідне посвідчення діє на час постійного проживання або роботи чи постійного навчання у зоні посиленого радіоекологічного контролю.

Причинний зв'язок захворювання з наслідками Чорнобильської катастрофи було встановлено Позивачу як потерпілому від Чорнобильської катастрофи, на підставі посвідчення четвертої категорії, яке було видане на його ім'я Київською облдержадміністрацією за поданням Білоцерківського міськвиконкому.

Звертають увагу суду, що довідка до акту огляду МСЕК була видана відповідачу після 01.01.2015р.

Разом з тим, на підставі Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» (від 28.12.2014 року № 76-VIII) виключено абзац п'ятий частини другої статті 2 Закону України «Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи», а саме, виключено зону посиленого радіоекологічного контролю.

Вищезазначений Закон № 76-VІІІ набрав чинності 01.01.2015 року.

Таким чином, з 01.01.2015 року Позивач не проживає на території забрудненої зони.

З огляду на вищевикладене, відсутні правові підстави для віднесення Позивача до постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи 1 категорії, з числа потерпілих віл Чорнобильської катастрофи 4 категорії та видачі відповідного посвідчення.

Враховуючи вищевикладене, відповідач просить суд:

1. Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог.

2. Справу розглядати без участі представника Департаменту соціального захисту населення Київської обласної державної адміністрації.

В судовому засіданні, яке відбулося 07.11.2017 року, позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала, обгруновуючи свою позицію обставинами, які викладені в мотивувальній частині позовної заяви.

В судове засідання, яке відбулося 08.11.2017 року, представник відповідача не з»явився, проте, в письмовому запереченні, яке надійшло на адресу Кагарлицького районного суду, міститься письмове клопотання відповідача, в якій він просить суд слухати справу без участі його представника.

В судове засідання, яке відбулося 08.11.2017 року, представник третьої особи не з»явився, хоча був повідомлений судом належним чином про день, час та місце слухання справи.

Суд, вислухавши позивачку ОСОБА_1, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку щодо задоволення адміністративного позову шляхом винесення судового рішення у формі постанови, обґрунтовуючи своє рішення наступним.

Адміністративна юрисдикція і підсудність адміністративної справи.

Підсудність.

Згідно ч. 1 ст. 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв»язку з здійсненням суб»єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв»язку з публічним формуванням суб»єкта владних повноважень шляхом виборів та референдуму.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно - правові спори, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із суб»єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно - правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 18 КАС України місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні усі адміністративні справи щодо спорів фізичних осіб з суб»єктами владних повноважень з приводу обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов»язком державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Згідно ч. 1 ст. 19 КАС України адміністративні справи вирішуються адміністративним судом за місцезнаходженням відповідача, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч. 2 ст. 19 КАС України адміністративні позови з приводу оскарження правових актів індивідуальної дії, а також дій чи бездіяльності суб»єктів владних повноважень, які прийняті (допущені) стосовно конкретної фізичної чи юридичної особи (їх об»єднань), вирішуються за вибором позивача адміністративним судом за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання (перебування) цієї особи особи - позивача.

Як вбачається з паспорту позивачки ОСОБА_1, (а.с., 4 - зворотня сторона), вона з 08 грудня 1992 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1.

Враховуючи вищевказані норми КАСУ, та місце реєстрації позивачки, суд приходить до висновку щодо дана справа підсудна Кагарлицькому районному суду, як адміністративному суду першої інстанції.

Фактичні обставини справи, встановлені судом в судовому засіданні.

Позивачем по даній справі є ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженка село Слобода Кагарлицького району Київської області, громадянка України, паспорт громадянки України серії НОМЕР_2, виданий 23 грудня 1996 року Кагарлицьким РВ ГУ МВС України в Київській області, ідентифікаційний номер НОМЕР_1.

Згідно п. 8 ч. 1 ст. 3 КАС України ОСОБА_1 в даному адміністративному процесі є позивачем.

Так, згідно п. 8 ч. 1 ст. 3 КАС України позивач, - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду, а також суб»єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подана позовна заява до адміністративного суду.

Відповідачем в даній справі є департамент соціального захисту населення Київської обласної державної адміністрації, юридична адреса: 01196, м. Київ - 196, пр.. Лесі Українки, 1.

Згідно п. 9 ч. 1 ст. 3 КАС України відповідач, - суб»єкт владних повноважень, а у випадках, передбачених законом, й інші особи, до яких звернена вимога позивача.

Відповідно, виходячи із змісту закріпленої в Кодексі дефініції, до суб»єктів владних повноважень належать органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові чи службові особи, інші суб»єкти при здійсненні ними зазначених функцій.

Органи виконавчої влади становлять єдину систему, до якої входять Кабінет Міністрів України, центральні органи, органи виконавчої влади Автономної Республіки Крим (АРК) та місцеві органи.

Статус названих представників влади визначається Законами України «Про Кабінет Міністрів України», «Про центральні органи виконавчої влади» та «Про місцеві державні адміністрації».

Статус позивача ОСОБА_1 та її дії, що передували зверненню до адміністративного суду за захистом порушених законних прав та інтересів.

Позивач має статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи категорія 4, оскільки належить до осіб, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю у період 1987-1993 роки, що підтверджується посвідченням серія НОМЕР_3 від 12.02.1993 р., ( а.с., 11).

Відповідно до Експертного висновку Центральної міжвідомчої експертної комісії МОЗ ТА МПС України № 34 від 24.03.2016 р. захворювання Позивача пов'язане з впливом аварії на ЧАЕС, ( а.с., 8).

Відповідно до довідки до Акту огляду МСЕК серія АВ № 0513141 від 25.04.2016 р. Позивачу довічно було встановлено II групу інвалідності та вказано причину інвалідності, - захворювання пов'язане з впливом аварії на ЧАЕС, ( а.с., 9).

Відповідно до виписки до Акту огляду МСЕК серія АВ № 0203922 від 16.02.2016 р. Позивачу довічно було встановлено II групу інвалідності та вказано причину інвалідності, - захворювання пов'язане з впливом аварії на ЧАЕС, ( а.с., 10).

Враховуючи вищевикладене, позивач ОСОБА_1 звернулася до Управління соціального захисту населення Кагарлицької районної державної адміністрації з метою надання статусу потерпілого внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС категорія 1.

На звернення Позивача Управлінням праці та соціального захисту населення Кагарлицької районної державної адміністрації було відмовлено Позивачу у оформленні подання до Київської обласної державної адміністрації про надання статусу, оскільки у зв'язку із прийняття Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 р. №76-VIII було виключено зону посиленого радіоактивного контролю.

Не погоджуючись з такою відмовою, позивач ОСОБА_1 звернулася до Кагарлицького районного суду Київської області, який своєю постановою від 12.06.2017 р. визнав незаконною відмову Управління праці та соціального захисту населення Кагарлицької районної державної адміністрації та зобов'язав оформити та направити подання до Київської обласної державної адміністрації щодо надання Позивачу статусу потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи категорія 1, ( а.с., 6).

На виконання постанови Кагарлицького районного суду Київської області від 12.06.2017 р. Управління праці та соціального захисту населення Кагарлицької районної державної адміністрації направило до відповідача, - Київської обласної державної адміністрації відповідне подання щодо Позивача Колесника В.В.

Листом Департаменту соціального захисту населення Київської обласної державної адміністрації № 05-59-1939 від 08.08.2017 р. Позивачці було відмовлено у наданні статусу потерпілої внаслідок Чорнобильської катастрофи категорія 1 у зв'язку з прийняттям Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 р. №76-VІІІ, яким було виключено зону посиленого радіоактивного контролю. Також, зазначено, що вирішення даного питання можливо лише за умови внесення відповідних змін до чинного законодавства.

З підстав, зазначених нижче, відмова Відповідача є незаконною та порушує право позивачки ОСОБА_1 на отримання статусу потерпілого внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС категорія 1.

Норми права, використані судом при вирішенні спору, та їх застосування до вищевказаних обставин справи.

Норми Конституції України.

Згідно ст. 1 Конституції України Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава.

Отже, що стосується даної справи та ст. 1 Конституції України, слід наголосити, зокрема, на тому, що Україна є соціальною державою.

Отже, Конституція створила передумови для розбудови України як соціальної держави. Соціальною вважається така держава, яка визнає людину найвищою соціальною цінністю, своє призначення вбачає в забезпеченні громадянського миру і злагоди в суспільстві, надає на субсидіарних засадах соціальну допомогу індивідам та іншим громадянам, які перебувають у важкій життєвій ситуації, з метою забезпечення кожному гідного рівня життя.

Пряме визнання держави соціальною дозволяє стверджувати, що конституційному устрою Української держави притаманний принцип соціальної держави, через що він набуває вищої імперативної сили і стає загальнозначущим, у тому числі і щодо соціальної спрямованості законодавства.

Поняття «соціальна держава» є загальною правовою категорією, яка потребує подальшого визначення його змісту. Для розуміння цього поняття необхідно звертатися до норм діючого законодавства, судової практики та аналізу існуючих у суспільстві традицій.

Разом з тим, через конституційну невизначеність змісту соціальної держави посилання на цей принцип як на норму, що має пряму дію, у судовій практиці використовується надзвичайно рідко. При вирішенні конкретних справ перевага має віддаватися конкретним конституційним нормам, якщо такі мають місце, а також нормам, які містяться в чинному законодавстві.

Як критерій відповідності поточного законодавства тим заходам, які влада спрямовує на його реалізацію, використовують конституційні принципи соціальної держави, які відображають закономірності її розвитку і функціонування та притаманні саме соціальній державі, а тому нехарактерні для інших типів держав, що виконують лише певні соціальні функції. Соціальна держава проявляється через принципи людської гідності, соціальної справедливості, солідарності, автономії суспільних відносин і процесів субсидіарності і соціальних зобов'язань.

Застосування поняття соціальної держави спільно з правовою підкреслює єдність формальних і матеріальних елементів, що стосуються організації та діяльності держави.

Це є підставою для визнання особливого характеру відносин між правовою і соціальною державністю: остання має розглядатися як якісна характеристика, як матеріальний зміст правової держави.

Закріплюючи соціальну державу в такій якості, законодавець тим самим окреслив ті межі, у рамках яких вона повинна діяти, аби не суперечити вимогам демократичної, правової державності, за допомогою яких забезпечуються політична єдність і відповідне розуміння завдань, поставлених суспільством перед державою.

Службова роль соціальної держави щодо задоволення потреб людини та громадянського суспільства не означає її пасивності.

Імперативом для соціальної держави є вимога служіння громадянському суспільству, сприяння його функціонуванню. Що ж до визначення пріоритетів у межах цього завдання, прийомів і засобів його реалізації, то в цьому держава має бути достатньо самостійною і незалежною, якщо дотримуватиметься умов, які створює формула демократична, соціальна, правова держава.

Згідно ст. 3 Конституції України:

Людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов 'язком держави.

Отже, «людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю».

Наведене положення стисло відтворює зміст концептуальних засад преамбули Загальної декларації прав людини, чим власне і має обумовлюватись відповідність приписів Конституції України міжнародним стандартам прав людини. Серед цих засад слід відзначити, зокрема, «віру в основні права людини, в гідність і цінність людської особистості», а також «визнання гідності, притаманної всім членам людської сім'ї, та рівних і невід'ємних їхніх прав».

Наведені постулати відображені й у преамбулах Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права.

Згідно ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Конституція має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно ст. 16 Конституції України забезпечення екологічної безпеки і підтримання екологічної рівноваги на території України, подолання наслідків Чорнобильської катастрофи - катастрофи планетарного масштабу, збереження генофонду Українського народу є обов'язком держави.

Що ж стосується положень ст. 16 Конституції України, зокрема, в частині подолання наслідків Чорнобильської катастрофи, то слід зазначити наступне.

Відсутність забезпечення екологічної безпеки та порушення екологічної рівноваги призводять до виникнення екологічних катастроф.

Саме до такої екологічної катастрофи слід віднести аварію на Чорнобильській атомній станції у квітні 1986 р. Ця аварія належить до техногенних катастроф, тобто до таких, які пов'язані з діяльністю людей.

Для реалізації обов'язку держави з приводу подолання наслідків Чорнобильської катастрофи запроваджується:

- державний контроль за додержанням правового режиму в зонах, що зазнали радіоактивного забруднення, - особи, винні в порушенні встановленого правового режиму, а також у порушенні приписів державних органів, які здійснюють контроль у цій галузі, несуть юридичну відповідальність;

- з боку держави запроваджується система медичного забезпечення та соціального захисту осіб, яким надано статус постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи. Правовим підґрунтям державного подолання наслідків Чорнобильської катастрофи є низка нормативно-правових актів, зокрема, закони України:

- від 27 лютого 1991 р. «Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи»;

- від 28 лютого 1991 р. «Простатус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»;

- від 20 червня 1997 р. «Про формування Фонду для здійснення заходів щодо ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи та соціального захисту населення»;

- від 20 лютого 2000 р. «Про формування, порядок надходження і використання коштів Фонду для здійснення заходів щодо ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи та соціального захисту населення»;

- Указ Президента України від 26 квітня 1996 р. «Про утворення Чорнобильського центру з проблем ядерної безпеки, радіоактивних відходів та радіоекології»;

- постанова Кабінету Міністрів України від 13 грудня 2001 р. «Деякі питання реалізації громадянами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, права на отримання земельної частки (паю)».

Згідно ст. 19 Конституції України

Правовий порядок в Україні грунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Слід зазначити, що положення ч. 2 ст. 19 Конституції України поширюються на всіх без винятку посадових осіб, незалежно від того, чи є вони представниками законодавчої, виконавчої або судової гілок влади, виконують свої службові обов'язки в органі державної влади чи в органах місцевого самоврядування. Немає також правового значення службове становище особи, відомча чи галузева належність державного органу сфера його діяльності, характер та обсяг повноважень.

Конституційні положення ч. 2 ст. 19 щодо зв'язаності реалізації владних повноважень законом знайшли свій розвиток у галузевому законодавстві України, зокрема у тих законодавчих актах, які встановлюють відповідальність посадових осіб органів державної влади та органів місцевого самоврядування за перевищення своїх повноважень або невиконання службових обов'язків, пов'язані з цим дисциплінарні проступки, адміністративні правопорушення та злочини.

Згідно ст. 55 Конституції України:

Права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Кожен має право звертатися за захистом своїх прав до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини.

Кожен має право після використання всіх національних засобів правового захисту звертатися за захистом своїх прав і свобод до відповідних міжнародних судових установ чи до відповідних органів міжнародних організацій, членом або учасником яких є Україна.

Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Норми галузевого права.

Норми Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 р.

Згідно положень статті 1, - Мета та основні завдання Закону.

Закон спрямований на захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та розв'язання пов'язаних з нею проблем медичного і соціального характеру, що виникли внаслідок радіоактивного забруднення території; громадян, які постраждали внаслідок інших ядерних аварій та випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї, та розв'язання пов'язаних з цим проблем медичного і соціального характеру.

Державна політика в галузі соціального захисту потерпілих від Чорнобильської катастрофи та створення умов проживання і праці на забруднених територіях базується на принципах:

- пріоритету життя та здоров'я людей, які потерпіли від Чорнобильської катастрофи, повної відповідальності держави за створення безпечних і нешкідливих умов праці;

- комплексного розв'язання завдань охорони здоров'я, соціальної політики і використання забруднених територій на основі державних цільових програм з цих питань та урахування інших напрямів економічної та соціальної політики, досягнень в галузі науки та охорони навколишнього середовища;

- соціального захисту людей, повного відшкодування шкоди особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи;

- використання економічних методів поліпшення життя шляхом проведення політики пільгового оподаткування громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та їх об'єднань;

- здійснення заходів щодо професійної переорієнтації та підвищення кваліфікації постраждалого населення;

- забезпечення координації діяльності державних органів, установ, організацій та об'єднань громадян, що вирішують різні проблеми соціального захисту постраждалого населення, а також співробітництва і проведення консультацій між державними органами і постраждалими (їх представниками), між усіма соціальними групами під час прийняття рішень з соціального захисту на місцевому та державному рівнях;

- міжнародного співробітництва в галузях охорони здоров'я, соціального захисту, охорони праці, використання світового досвіду організації роботи з цих питань.

Згідно положень ст. 9 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 р.

Визначення осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, інших ядерних аварій та випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї.

Особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, інших ядерних аварій та випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї, є:

1) учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС - громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії та її наслідків;

2) потерпілі від Чорнобильської катастрофи - громадяни, включаючи дітей, які зазнали впливу радіоактивного опромінення внаслідок Чорнобильської катастрофи;

3) громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації інших ядерних аварій та їх наслідків, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт;

4) громадяни, які постраждали від радіоактивного опромінення внаслідок будь-якої аварії, порушення правил експлуатації обладнання з радіоактивною речовиною, порушення правил зберігання і захоронення радіоактивних речовин, що сталося не з вини потерпілих.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 14 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (в редакції, що діяла станом на 06.01.1993р.) для встановлення пільг і компенсацій визначаються такі категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи особи, які постійно проживають або постійно працюють на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше чотирьох років, - категорія 4.

На підставі вказаної норми Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» Позивачу було видано посвідчення серія В-1 №963163 від 26.03.1993 р. згідно якого йому було надано статус громадянина, який постійно проживав на території зони посиленого радіоекологічного контролю у 1987-1993 роках.

Отже, на питання щодо надання Позивачу потерпілих внаслідок Чорнобильської катастрофи категорія 4 вже вирішено, про що видано вищевказане посвідчення.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» до потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 14 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» для встановлення пільг і компенсацій визначаються такі категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, - інваліди з числа учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та потерпілих від Чорнобильської катастрофи (статті 10, 11 і частина третя статті 12), щодо яких встановлено причинний зв'язок інвалідності з Чорнобильською катастрофою, хворі внаслідок Чорнобильської катастрофи на променеву хворобу, - категорія І.

Виходячи з вказаних норм Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» до потерпілих внаслідок Чорнобильської катастрофи категорія 1 відносяться інваліди з числа потерпілих від Чорнобильської катастрофи щодо яких встановлено причинний зв'язок інвалідності з Чорнобильською катастрофою.

Отже, позивачка ОСОБА_1 відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 11 та п. 4 ч. 1 ст. 14 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» має право на отримання статусу потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи категорія 1, оскільки має статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи та є інвалідом II групи, захворювання якого пов'язане з впливом аварії на ЧАЕС.

Суд відноситься критично до твердження відповідача про те, що у зв'язку із прийняття Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 р. №76-УІІІ було виключено зону посиленого радіоактивного контролю, а тому Позивач не має право на отримання статусу потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи категорія 1, з огляду на наступне.

Дійсно, на даний час, тобто, на час виникнення спірних правовідносин між позивачем та відповідачем діє Закон України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 р. № 76-VІІІ.

Проте, слід наголосити на тій обставині, що не втратили чинність п. 4 ч. 1 ст. 11 та п. 4 ч. 1 ст. 14 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», які дають право Позивачу на отримання статусу потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Для отримання статусу потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи Позивач мав проживати на території зони посиленого радіоекологічного контролю у період 1987-1993 роки, а не в 2017 році, тобто до вступу Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 р. №76-VIII.

Як встановлено судом в судовому засіданні, Позивачка отримала статус потерпілої від Чорнобильської катастрофи категорія 4, та Позивачу було встановлено інвалідність II групи, захворювання якої пов'язане з впливом аварії на ЧАЕС, тобто, - до вступу Закону України «Про внесення змін га визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 р. №76-VІІІ.

Таким чином, відмова Відповідача в наданні Позивачці статусу потерпілої внаслідок Чорнобильської катастрофи категорія 1 є незаконною та порушує права Позивачки на отримання такого статусу і визначених законодавством соціальних пільг та гарантій.

Крім того, у листі Відповідача зазначено, що не було надано чорнобильського посвідчення. Однак, це не відповідає дійсності, оскільки під час формування та подачі подання щодо Позивачки Управлінням праці та соціального захисту населення Кагарлицької районної державної адміністрації було подано Відповідачу всі необхідні документи, в тому числі і чорнобильське посвідчення.

Згідно п. 10 Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету міністрів України № 51 від 20.01.1997 р., видача посвідчень провадиться іншим потерпілим і учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також дружині (чоловіку) або опікуну дітей померлого громадянина, смерть якого пов'язана з Чорнобильською катастрофою - Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними. Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями за поданням місцевих органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування за місцем проживання.

Враховуючи приведені норми та встановлені обставини, суд вважає, що дії позивачки направлені на реалізацію законом встановленого права надання статусу потерпілого особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, узгоджуються із положеннями Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та постанови Кабінету Міністрів України від 23 листопада 2011 року № 1210 «Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а відмова відповідача у наданні такого статусу є безпідставною і протиправною, а тому такі дії відповідача є порушенням ч. 2 ст. 19 Конституції України.

Відповідно, з метою захисту Конституційних прав та свобод громадянина, яким є позивач по справі, суд вважає, що слід усунути порушення, які були допущені відповідачем у нездійсненні дії, - надання статусу потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1 з видачею відповідного посвідчення, шляхом винесення судового рішення у формі постанови, яким позовні вимоги позивача задовольнити.

Отже, підсумовуючи вищевикладене, керуючись положеннями ст. 161 КАС України, суд приходить до наступних висновків:

- мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги позивачки, вони підтверджені належними та допустимими доказами.

Зокрема, має місце, на думку суду порушення відповідачем законних прав та інтересів позивачки в ракурсі надання їй статусу потерпілої внаслідок Чорнобильської катастрофи, яке виразилося в порушенні відповідачем як норм Основного Закону України, як - то, норм Конституції України, а саме, - положень 1, 3, 8, 16, 19 Конституції України, так і норм галузевого права, - ст.ст. 1, 9, 11, 14 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 р., п. 10 Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи затвердженого постановою Кабінету міністрів України №51 від 20.01.1997 р., на низки інших підзаконних актів, положення яких судом наведено вище.

Суд приходить до висновку щодо того, що на відміну положення позивачки в судовому засіданні, заперечення відповідача, які викладені в письмовому документі у вигляді письмового заперечення, не заслуговують на увагу, з огляду на ту обставину, що вони ґрунтуються лише на суб»єктивних твердженнях та припущеннях, не ґрунтуються на нормах права, а тому не беруться до уваги при винесенні даного судового рішення;

- до даного публічно - правового спору слід застосувати норми права, які вказані в заключній частині постанови, у відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 163 КАС України, тобто, наведені нижче в повному обсязі;

- з огляду на вищевказані фактичні обставини справи та діючі норми права, позов слід задовольнити;

Згідно п.1 ч. 2 ст. 162 КАС України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання протиправними рішення суб»єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень.

Згідно п. 2 ч. 2 ст. 162 КАС України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про зобов»язання відповідача вчинити певні дії.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст. 1, 3, 8, 16, 19, 55 Конституції України, ст.ст. 1, 9, 11, 14 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 р., п. 10 Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи затвердженого постановою Кабінету міністрів України №51 від 20.01.1997 р, постанови КМУ № 1210 від 23 листопада 2011 року «Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», ст. 1, 2, 4, 5, 7 - 1215, 15 - 1, ст. 17 - 20, 41, 42, ч. 1 ст. 158, 159 - 163, 167 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Київської обласної державної адміністрації Київської області, третя особа, - Управління соціального захисту населення Кагарлицької районної державної адміністрації в Київській області, про визнання незаконними дії (відмови) та збов»язати вчинити дії, - задовольнити.

Визнати дії Київської обласної державної адміністрації щодо відмови в наданні ОСОБА_1 статусу потерпілої внаслідок Чорнобильської катастрофи, категорія 1, - протиправними.

Зобов»язати Київську обласну державну адміністрацію, юридична адреса: 01196, м. Київ - 196, Пл. Лесі Українки, 1, надати ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженці село Слобода Кагарлицького району Київської області, громадянці України, паспорт громадянки України серії НОМЕР_2, виданий 23 грудня 1996 року Кагарлицьким РВ ГУ МВС України в Київській області, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, статус потерпілої внаслідок Чорнобильської катастрофи, категорія 1, - з видачею відповідного посвідчення.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб»єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п»ятиденного строку з моменту отримання суб»єктом владних повноважень повідомлення про отримання копії постанови суду.

Суддя: О.В. Закаблук