Справа № 760/4373/17
Суддя: Літвіна Н. М.
Дата ухвалення: 2017-11-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 760/4373/17 Головуючий у 1-й інстанції: Українець В.В.
Суддя-доповідач: Літвіна Н. М.
ПОСТАНОВА

Іменем України

07 листопада 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Літвіної Н.М.

суддів Ганечко О.М.

Коротких А.Ю.

при секретарі Архіповій Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Міністерства оборони України та ОСОБА_3 на постанову Солом'янського районного суду м. Києва від 29 травня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Міністерства оборони України про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії.

Постановою Солом'янського районного суду м. Києва від 29 травня 2017 року адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач, звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Також апеляційну скаргу подано позивачем, який просить суд скасувати оскаржувану постанову в частині визнання протиправними дій Міністерства оборони України щодо повернення на доопрацювання документів, поданих ОСОБА_3 для отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та зобов'язання Міністерства оборони України розглянути документи, подані ОСОБА_3 для отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої ст. 16 Закону України «Про соціальній та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», та прийняти рішення про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги.

У скасованій частині ОСОБА_3 просить зобов'язати Міністерство оборони України прийняти рішення щодо призначення йому, як інваліду другої групи, одноразової грошової допомоги та виплатити в розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму на момент призначення другої групи інвалідності у відповідності до ч. 2 ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Також позивач просить суд виключити пункт 3 та 4 позовних вимог, а саме стосовно: зобов'язання Міністерства оборони України провести та виплатити індексацію передбаченої законом суми по одноразовій грошовій допомозі починаючи з 27 січня 2017 року і до моменту виплати; зобов'язання відповідача надати розрахунок проведеного перерахунку індексації одноразової грошової допомоги.

В судове засідання сторони не з'явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, у зв'язку із чим, колегія суддів, на підставі ч. 6 ст. 12, ч. 1 ст. 41, ч. 4 ст. 196 КАС України розглядає справу за їх відсутності без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що у задоволенні апеляційної скарги позивача належить відмовити, а апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи убачається, що позивач проходив строкову військову службу в Збройних силах СРСР, та з 28 липня 1981 року звільнений від проходження військової служби.

Відповідно до Витягу із протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України по встановленню причинного зв'язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв протокол № 118 від 23 червня 2011 року поранення (контузія) та захворювання позивача, пов'язані з виконанням ним обов'язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії.

Згідно з Витягом із огляду МСЕК № 005125 від 14 січня 2008 року позивачу за наслідками вторинного огляду встановлено другу групу інвалідності з 21 грудня 2007 року, причина інвалідності - поранення, пов'язане з виконанням обов'язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.

У листопаді 2016 року позивач через Новоград-Волинський ОМВК вернувся до Міністерства оборони України із заявою про виплату йому одноразової грошової допомоги у зв'язку з настанням інвалідності другої групи внаслідок поранення (контузії), отриманого ним під час виконання обов'язків військової служби.

Відповідно до рішення комісії з розгляду питань, пов'язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, затвердженого Міністром оборони України від 27 січня 2017 року № 8, затвердженого Міністерством оборони України 01 лютого 2017 року, позивачу було відмовлено у виплаті одноразової грошової допомоги, оскільки згідно із ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

Вважаючи таке рішення та дії відповідача протиправними, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що позивач має право на вирішення питання про призначення йому одноразової грошової допомоги у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності у відповідності до вимог Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Разом з тим, колегія суддів, з досліджених під час судового розгляду матеріалів дійшла висновку, що відповідачем прийнято рішення за наслідками розгляду заяви позивача.

Відповідно до ст. 41 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу», виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов'язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов'язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Відповідно до ч. 2 ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю під час виконання ним обов'язків військової служби, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі до п'ятирічного грошового забезпечення за останньою посадою в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи, що право на грошову допомогу у звільненого військовослужбовця наступає в момент встановлення інвалідності, а не на момент його звільнення, позивач мав право на виплату одноразової грошової допомоги. При цьому, для вирішення питання щодо можливості виплати такої допомоги станом на момент звернення позивача до відповідача, необхідно застосовувати нормативно-правові акти, що діяли станом на день встановлення позивачу ІІ групу інвалідності - 21 грудня 2007 року.

На час встановлення інвалідності (21 грудня 2007 року) ч. 2 ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», в редакції Закону від 03 листопада 2006 року № 328-V) передбачала, що у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю під час виконання ним обов'язків військової служби, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі до п'ятирічного грошового забезпечення за останньою посадою в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України.

При цьому Постановою Кабінету Міністрів України № 284 від 21 лютого 2007 року затверджені Порядок та умови призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, що сталися у 2006 році, відповідно до п.п. 3 п. 2 якого грошова допомога виплачується військовослужбовцям та особам, звільненим з військової служби, у разі настання інвалідності внаслідок виконання обов'язків військової служби у розмірі 54-місячного грошового забезпечення - інвалідам II групи.

Відповідно до п. 3 зазначеного Порядку, розмір грошової допомоги визначається відповідно до грошового забезпечення (посадового окладу, окладу за військове звання, відсоткової надбавки за вислугу років та 100-відсоткової надбавки, передбаченої Указами Президента України від 10 квітня 1996 року №925 та від 23 лютого 2002 року №173 і постановою Кабінету Міністрів України від 22 травня 2000 р. № 829) за останньою посадою, яку військовослужбовець займав на день втрати працездатності, а особа, звільнена з військової служби, - на день звільнення.

Частина 2 ст. 16 Закону України, лише декларує право на отримання грошової допомоги та передбачає, що порядок і умови визначаються Кабінетом Міністрів України.

На виконання зазначених приписів постановою Кабінету Міністрів України №284 від 21 лютого 2007 року встановлений порядок та умови призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, що сталися у 2007 році.

Таким чином, колегія суддів вважає, що станом на момент встановлення позивачу ІІ групи інвалідності, внаслідок виконання обов'язків військової служби, ОСОБА_3 мав право на призначення одноразової грошової допомоги у розмірах і порядку, які були чинні у вказаний період часу.

Разом з тим, не зважаючи наявність у позивача задекларованого ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» права на отримання грошової допомоги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення адміністративного позову, виходячи з наступного.

Статтею 55 Конституції України кожному гарантується право знати свої права і обов'язки.

Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України з питань соціального захисту військовослужбовців, військовозобов'язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і деяких інших осіб» від 03 листопада 2006 року № 328-V (яким ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» викладена в новій редакції з 01 січня 2007 року), опублікований в офіційних виданнях: офіційний вісник України від 04 грудня 2006 року № 47, стор. 23, стаття 3115, код акту 37953/2006; Урядовий кур'єр від 06 грудня 2006 року № 230; відомості Верховної Ради України від 22 грудня 2006 ролку, № 51, стор. 1598, стаття 519; Голос України від 27 грудня 2006 року № 246.

Постанова Кабінету Міністрів України № 284 від 21 лютого 2007 року, набрала чинності 05 березня 2007 року.

Відповідно до п.3 Постанови Кабінету Міністрів України № 499 від 28 травня 2008 року завершена виплата страхових сум за страховими випадками, що сталися до 1 січня 2007 року, відповідно до Умов державного обов'язкового особистого страхування військовослужбовців і військовозобов'язаних, призваних на збори, і порядку виплат їм та членам їх сімей страхових сум, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 19 серпня 1992 року № 488 (ЗП України, 1992 р., № 10, ст. 242; 1995 року, № 6, ст. 146; Офіційний вісник України, 2003 року, № 37, ст. 1981; 2006 р., №22, ст. 1609, №48, ст. 3200), а також одноразової грошової допомоги відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, що сталися у 2006 році, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2007 року №284 (Офіційний вісник України, 2007 року, № 14, ст. 532).

Постанова Кабінету Міністрів України № 499 від 28 травня 2008 року «Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов'язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб», набрала чинності з 04 червня 2008 року, опублікована в офіційних виданнях: Урядовий кур'єр від 04 червня 2008 року № 101; Офіційний вісник України від 09 червня 2008 року, 2008, № 39, стор. 17, стаття 1298, код акту 43192/2008.

Таким чином, держава виконала свої зобов'язання щодо доведення до відома населення, у встановленому законом порядку, законів та інших нормативно-правових актів, що визначають права та обов'язки громадян, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 57 Конституції України.

Отже, позивач з дня встановлення інвалідності на підставі чинних на той час нормативно-правових актів повинен був дізнатися про своє право на отримання одноразової грошової допомоги, та про наявність права на звернення за цією допомогою до відповідачів.

Виплата страхових сум за страховими випадками була припинена 04 червня 2008 року.

Разом з тим, із заявою про виплату грошової допомоги, у відповідності до ч. 2 ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму на момент виплати, позивач звернувся до відповідача лише 28 листопада 2016 року.

Доказів звернення до відповідача з заявою про призначення і виплату спірної одноразової допомоги у період з дня встановлення інвалідності по 28 листопада 2016 року матеріали справи не містять та додатково позивачем не надавались.

Таким чином, не отримання позивачем одноразової грошової допомоги у розмірі 54-місячного грошового забезпечення, відповідно до приписів ч. 2 ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в редакції, чинній з 01 січня 2007 року, відбулося внаслідок несвоєчасного без наявності поважних причин звернення позивача із заявою про отримання допомоги, а тому ОСОБА_3 втратив право її отримання.

Аналогічна правова позиція міститься в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 09 липня 2015 року по справі № К/800/19036/15.

Звертаючись до відповідача з заявою про призначення та виплату грошової допомоги, визначеної ч. 2 ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» позивач зазначив нормативно-правові акти, які були чинні на момент його звернення до відповідача. При цьому, ним не врахованого того фату, що вимогами чинного законодавства пов'язується право позивача на отримання даного виду грошової допомоги з датою встановлення інвалідності.

Враховуючи, що інвалідність ОСОБА_3 встановлена з 21 грудня 2007 року, останній немає права на призначення грошової допомоги, відповідно до вимог ч. 2 ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (станом на момент звернення до відповідача) та Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов'язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975.

Проаналізувавши матеріали справи та чинне на момент виникнення спірних правовідносин законодавство, колегія суддів зазначає, відмова відповідача у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги є правомірною. Натомість, заявлені позивачем позовні вимоги є не обґрунтованими та у їх задоволенні належить відмовити повністю.

Отже, апеляційну скаргу позивача необхідно залишити без задоволення, а скаргу відповідача - задовольнити: оскаржувану постанову - скасувати та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 198 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати її та прийняти нову постанову суду.

Згідно з ч. 1 ст. 202 КАС підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Керуючись ч. 1 ст. 41, ч. 4 ст. 196 КАС України, ст. ст. 160, 198, 202, 205, 206, 212, 254 КАС України суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України - задовольнити.

Постанову Солом'янського районного суду м. Києва від 29 травня 2017 року - скасувати та прийняти нову, якою у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_3 до Міністерства оборони України про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії - відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 254 КАС України та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України в порядку і строки, встановлені ст. 212 КАС України.

Головуючий суддя Літвіна Н.М.

Судді Ганечко О.М.

Коротких А.Ю.

Повний текст постанови виготовлено 13 листопада 2017 року.

Головуючий суддя Літвіна Н. М.

Судді: Коротких А. Ю.

Ганечко О.М.