Справа № 826/7435/16
Суддя: Кузьмишина О.М.
Дата ухвалення: 2017-11-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/7435/16 Головуючий у 1-й інстанції: Мазур А.С. Суддя-доповідач: Кузьмишина О.М.
У Х В А Л А
08 листопада 2017 року м. Київ
Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Кузьмишиної О.М.,
Суддів: Глущенко Я.Б.,
Шелест С.Б.,
за участю секретаря судового засідання Пушенко О.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Київській області на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 лютого 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області, Головного управління Національної поліції України в Київській області, Управління державної автомобільної інспекції в Київській області, за участю третьої особи Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України в Київській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, зобов`язання вчинити дії, стягнення моральної шкоди,-
ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області, Головного управління Національної поліції України в Київській області, третя особа: Регіональний сервісний центр МВС України в Київській області, в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати наказ ГУ МВС України в Київській області №597о/с від 06.11.2015 року в частині звільнення ОСОБА_1 з посади фахівця 1 категорії центру надання послуг, пов`язаних з використанням автотранспортних засобів, з обслуговування Обухівського району при Управлінні ДАІ;
- поновити ОСОБА_1 на службі в центрі надання послуг, пов`язаних з використанням автотранспортних засобів, з обслуговування Обухівського району при Управлінні ДАІ;
- стягнути з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області на користь ОСОБА_1 20 000,00 грн. завданої моральної шкоди;
- зобов`язати Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу;
- зобов`язати Головне управління Національної поліції України в Київській області розглянути заяву ОСОБА_1 про прийняття на роботу.
Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 лютого 2017 року позов задоволено частково:
визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області від 06.11.2015 року №597 о/с «По особовому складу» в частині звільнення ОСОБА_1 ;
поновлено ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на посаді фахівця центру надання послуг, пов`язаних з використанням автотранспортних засобів, з обслуговування міста Обухів та Обухівського району при Управлінні Державної автомобільної інспекції Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області з 09.11.2015 року;
стягнуто з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 56 184,24 грн.;
допущено негайне виконання постанови суду в частині стягнення з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць, що дорівнює 3 886,93 грн. та поновлення ОСОБА_1 на посаді фахівця центру надання послуг, пов`язаних з використанням автотранспортних засобів, з обслуговування міста Обухів та Обухівського району при Управлінні Державної автомобільної інспекції Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області з 09.11.2015 року;
в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з вказаною постановою, відповідач Головне управління Національної поліції в Київській області подало апеляційну скаргу, у якій просить суд скасувати постанову з мотивів порушення судом норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні адміністративного позову.
Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та апеляційну скаргу відповідача, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, в наказі Головного управління Національної поліції в місті Києві від 27.02.2015 року №111о/с зазначено про мобілізацію ОСОБА_1 до Збройних Сил України із збереженням заробітної плати.
Відповідно до витягу з наказу №77 від 08.04.2016 року позивача було виключено зі списків особового складу військової частини.
Наказом Головного управління Національної поліції в місті Києві від 06.11.2015 року №597о/с ОСОБА_1 фахівця центру надання послуг, пов`язаних з використанням автотранспортних засобів, з обслуговування міста Обухів та Обухівського району при Управлінні ДАІ звільнено у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, скорочення чисельності або штату працівників згідно п.8 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» та п.1 ст.40 Кодексу законів про працю України.
Враховуючи вищенаведене позивач звернувся з даним позовом до суду.
Спірні відносини регулюються Законом України від 02.07.2015 року №580-VIІI «Про Національну поліцію» та Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 року №114 з наступними змінами, внесеними відповідними постановами Кабінету Міністрів України (далі Положення).
Згідно ст.3 Кодексу законів про працю (далі КЗпП) законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Особливості праці членів кооперативів та їх об`єднань, колективних сільськогосподарських підприємств, фермерських господарств, працівників підприємств з іноземними інвестиціями визначаються законодавством та їх статутами. При цьому гарантії щодо зайнятості, охорони праці, праці жінок, молоді, інвалідів надаються в порядку, передбаченому законодавством про працю.
Статтею 18 Закону України «Про міліцію» передбачено, що порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затвердженим Кабінетом Міністрів України.
Поряд з цим, на час розгляду адміністративної справи Закон України від 20 грудня 1990 року №565-ХІІ «Про міліцію» втратив чинність та набрав законної сили Закон України від 02.07.2015 року №580-VIІI «Про Національну поліцію».
Відповідно ст.1 Закону України «Про Національну поліцію» Національна поліція України (далі - поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.
Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом.
Пунктом 8 розділу ХІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про Національну поліцію» ( далі Закон) передбачено, що з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.
За умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.
Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.
Згідно пунктів 9-11 Прикінцевих та перехідних положень Закону працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.
Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.
Перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ.
Аналізуючи наведені правові норми, колегія суддів звертає увагу, що законодавець імперативно визначив спосіб і час попередження працівників міліції, які можуть бути прийняті на службу до поліції за власним бажанням та у спосіб, визначений Прикінцевими та перехідними положеннями Закону.
Пунктом 64 пп.«г» Положення передбачено, що особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.
Таким чином, вказані норми Розділу ХІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про Національну поліцію» та Положення, на які мається посилання у спірному наказі, містять три підстави для звільнення особи зі служби через скорочення штатів, а саме: при відмові працівника міліції від проходження служби в поліції; не прийнятті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення; при відсутності можливості подальшого використання на службі.
Суд звертає увагу, що відповідачами не надано доказів, які б підтверджували, що позивач відмовився від проходження служби в поліції та/або не міг бути прийнятий на службу до поліції, зокрема через невідповідність вимогам, що ставляться до поліцейського.
Відповідно до ч.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року №2232-XII громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України «Про освіту».
Згідно абз.3 Кодексу законів про працю України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Таким чином, суд першої інстанції вірно вказав, що відсутність відмови від проходження служби в поліції є достатньою підставою вважати, що позивач висловив бажання проходити службу в поліції.
Відповідачі не надали суду доказів, які б підтверджували, що позивачу пропонувались будь-які посади в новостворених органах поліції та, що він не може бути прийнятий на службу до поліції, зокрема через невідповідність вимогам, що ставляться до поліцейського.
Наведене вказує, що відповідачі не довели відсутність можливості подальшого використання позивача на службі, та, відповідно, наявності підстав для звільнення на підставі п.8 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» та п.1 ст.40 Кодексу законів про працю України.
Отже, звільнення позивача є незаконним, а наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області від 06.11.2015 року №597 о/с «Щодо особового складу» в частині звільнення позивача підлягає скасуванню.
Щодо поновлення позивача на посаді в центрі надання послуг, пов`язаних з використанням автотранспортних засобів, з обслуговування Обухівського району при Управлінні ДАІ та зобов`язання виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу.
Згідно п.24 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою КМ УРСР від 29.07.1991 року №114 у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов`язків, але не більш як за один рік.
Якщо заява про поновлення на службі розглядається більше одного року не з вини особи рядового, начальницького складу, така особа має право на отримання грошового забезпечення за весь час вимушеного прогулу.
Таким чином, позивач має бути поновлений на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу.
Верховний Суд України у постанові від 14.01.2014 року (справа № 21-395а13) зазначив, що суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у Порядку.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у постанові №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.
Відповідно Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», цей Порядок застосовується у випадках вимушеного прогулу працівника. У відповідності до ч.3 п.2 даного Порядку, збереження заробітної плати «у всіх інших випадках», до яких відноситься й випадок вимушеного прогулу, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Згідно довідки про доходи ОСОБА_1 середньомісячна заробітна плата за вересень 2015 року (22 робочих дні) становить 3 245,23 грн., а за жовтень 2015 року (22 робочих дні) становить 4 528,62 грн., що разом становить 7 773,85 грн. за 44 робочих дні.
7 773,85грн./44дн.=176,68 грн., тобто середньоденна заробітна плата в період вимушеного прогулу складає 176,68 грн.
Період вимушеного прогулу склав з 09.11.2015 року по 13.02.2017 року 318 днів, а саме:
Отже, 318 дн.*176,68грн. = 56 184,24 грн.
Сума середнього заробітку за даний період із моменту звільнення до моменту прийняття у справі судового рішення по суті, яка підлягає виплаті позивачу становить 56 184,24 грн.
Згідно п.п.2, 3 ч.1 ст.256 КАС України негайно виконуються постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби у межах суми стягнення за один місяць та поновлення на посаді у відносинах публічної служби.
Відповідно п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Роз`ясненням Міністерства юстиції України від 25.01.2011 року «Про гарантії працівників у разі ліквідації або реорганізації підприємства, установи, організації» зазначено, що припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників.
Отже, при ліквідації підприємства (установи, організації) правила п.1 ч.1 ст.40 КЗпП можуть застосовуватись і в тих випадках, коли після припинення його діяльності одночасно, утворюється нове підприємство. В цих випадках працівник не вправі вимагати поновлення його на роботі в новоутвореному підприємстві, якщо він не був переведений туди в установленому порядку.
Колегія суддів звертає увагу, що встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується, не виключає, а передбачає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи. При цьому, у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 28.10.2014 у справі № 21-484а14.
Таким чином, оскільки відповідачами не виконано зобов`язання по працевлаштуванню позивача, як працівника ліквідованої установи, то трудові гарантії Позивача порушені.
Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постановах від 28.10.2014 року та 04.11.2014 року встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) зі працевлаштування працівників ліквідованої установи. При цьому, у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено.
Вищевикладеним спростовуються доводи апеляційної скарги.
Приймаючи до уваги те, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду доводами апелянта не спростовані, підстави для задоволення апеляційної скарги - відсутні.
Керуючись ст.ст.195, 196, 200, 205, 206 КАС України, суд, -
Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Київській області залишити без задоволення.
Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 лютого 2017 року залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня її складання в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя: О.М. Кузьмишина

Судді: Я.Б.Глущенко

С.Б.Шелест

Повний текст ухвали виготовлено 08.11.2017 року.