Справа № 826/18853/16
Суддя: Сорочко Є.О.
Дата ухвалення: 2017-11-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Сорочко Є.О.
У Х В А Л А

Іменем України

07 листопада 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Сорочка Є.О.,

суддів Земляної Г.В.,

Мельничук В.П.,

за участю секретаря с/з Грисюк Г.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління ДФС у м. Києві на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 04 серпня 2017 року у справі за позовом Приватного акціонерного товариства "Ер Лікід Єнакієве" до Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у м. Києві від 05.09.2016 №, , , , та від 16.11.2016 №.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 04 серпня 2017 року позов задоволено.

Відповідач в апеляційній скарзі просить суд скасувати зазначену постанову та прийняти нову, якою відмовити у задоволенні позову, оскільки вважає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, посадовими особами відповідача проведено документальну планову виїзну перевірку ПрАТ «Ер Лікід Єнакієве» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2013 по 31.12.2014.

За результатами перевірки складено акт від 17.07.2016 №250/26-15-14-01-01/37837486, відповідно до висновків якого за позивачем встановлено порушення:

- п. 138.1, п. 138.2, п. 138.8 ст. 138, пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин; далі - ПК), в результаті чого занижено податок на прибуток підприємства на суму 7 757 грн за 2013 р. та завищено від'ємне значення об'єкту оподаткування від усіх видів діяльності з податку на прибуток у сумі 16 574 331 грн за період 2014 р.;

- п. 198.1, п. 198.2, п. 198.3, п. 198.5, п. 198.6 ст. 198, п. 201.6, п. 201.10 ст. 201 ПК, в результаті чого занижено ПДВ в сумі 38 297 грн за період липень 2014 р.;

- п. 200.1, п. 200.4, п. 200.14 ст. 200 ПК, у результаті чого безпідставно задекларовано суму ПДВ, що заявлена до бюджетного відшкодування на рахунок платника у банку на суму 75 199 462 грн, а саме: за січень 2014 р. - 16 442 938 грн, за лютий 2014 р. - 2 408 903 грн, за березень 2014 р. - 20 676 247 грн, за квітень 2014 р. - 7 657 608 грн, за травень 2014 р. - 3 034 860 грн, за червень 2014 р. - 23 693 43 грн, за грудень 2014 р. - 1 285 470 грн;

- п. «г» пп. 164.2.17 п. 164.2 ст. 164, пп. 168.1.1 п. 168.1 ст. 168, п. 171.2 ст. 171, п. 176.2 ст. 176 ПК, в результаті чого занижено зобов'язання по сплаті до бюджету податку на доходи фізичних осіб на загальну суму 6 223, 40 грн за період 2013 р.

На підставі висновків акту перевірки відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення від 05.09.2016:

- №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток у розмірі 7 757 грн. за основним платежем та у розмірі 1 939 грн за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами);

- №, яким позивачу зменшено суму від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток у розмірі 16 574 331 грн;

- №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з ПДВ з вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) у розмірі 38 297 грн за основним платежем та у розмірі 9 574,25 грн за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами);

- №, яким позивачу зменшено суму бюджетного відшкодування з ПДВ у розмірі 38 298 грн та застосовано до позивача штрафні (фінансові) санкції (штраф) у розмірі 9 574,50 грн;

- №, яким позивачу зменшено суму бюджетного відшкодування ПДВ у розмірі 75 161 164 грн;

- №, яким позивачу визначено суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб у розмірі 6 223,40 грн за податковим зобов'язанням та у розмірі 4 558,24 грн за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами).

За результатами адміністративного оскарження рішенням Державної фіскальної служби України від 11.11.2016 № 24316/6/99-99-11-02-01-15 податкові повідомлення-рішення від 05.09.2016 №№, , скасовані в частині висновків акту перевірки щодо завищення позивачем податкового кредиту на суму 43 698 грн ПДВ, та у відповідній частині штрафних санкцій, а податкові повідомлення-рішення від 05.09.2016 №№, , залишено без змін.

Відповідачем на підставі акту перевірки та вказаного рішення Державної фіскальної служби України 16.11.2016 прийнято податкове повідомлення-рішення №, яким позивачу зменшено суму бюджетного відшкодування з ПДВ у розмірі 38 298 грн.

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що припущення контролюючого органу про те, що майно, яке знаходиться в зоні АТО, перестало використовуватися в господарській діяльності платника податків є необгрунтованим, а нарахування амортизації платником податку на таке майно є правомірним. Суд також вказав на те, що втрата позивачем первинних документів на підтвердження здійснення витрат на відрядження працівників, не є підставою для висновку про порушення позивачем податкового законодавства.

Вирішуючи спір, колегія суддів виходить з такого.

Щодо податкових повідомлень-рішень від 05.09.2016 №, .

Як вірно встановлено судом першої інстанції, приймаючи зазначені рішення, відповідач виходив з того, що позивачем безпідставно сформовано витрати для цілей оподаткування податком на прибуток у розмірі 40 822,79 грн, що стало підставою для збільшення позивачу податку на прибуток у розмірі 7 757 грн. Ці витрати, на думку відповідача мали бути оподатковані податком на доходи фізичних осіб у розмірі 6 223 грн у зв'язку із тим, що первинні документи, які б підтверджувати здійснення цих витрат саме для цілей господарської діяльності позивача відсутні.

Фактичні обставини справи свідчать, що працівникам позивача на особисті банківські картки було перераховано грошові кошти (аванс) в безготівковій формі на загальну суму 40 823 грн. Зазначені кошти, за твердженням позивача були спрямовані на оплату (відшкодування оплати) проживання у готелях працівників, які перебували у відрядженнях.

Відповідно до пп. 140.1.7 п. 140.1 ст. 140 ПК при визначенні об'єкта оподаткування податком на прибуток підприємств враховуються витрати подвійного призначення - витрати на відрядження фізичних осіб, які перебувають у трудових відносинах із таким платником податку або є членами керівних органів платника податку, в межах фактичних витрат особи, яка відряджена, на проїзд (у тому числі перевезення багажу, бронювання транспортних квитків) як до місця відрядження і назад, так і за місцем відрядження (у тому числі на орендованому транспорті), оплату вартості проживання у готелях (мотелях), а також включених до таких рахунків витрат на харчування чи побутові послуги (прання, чищення, лагодження та прасування одягу, взуття чи білизни), на найм інших жилих приміщень, оплату телефонних розмов, оформлення закордонних паспортів, дозволів на в'їзд (віз), обов'язкове страхування, інші документально оформлені витрати, пов'язані з правилами в'їзду та перебування у місці відрядження, в тому числі будь-які збори і податки, що підлягають сплаті у зв'язку із здійсненням таких витрат.

Зазначені в абзаці першому цього підпункту витрати можуть бути включені до складу витрат платника податку лише за наявності підтвердних документів, що засвідчують вартість цих витрат у вигляді транспортних квитків або транспортних рахунків (багажних квитанцій), у тому числі електронних квитків за наявності посадкового талона та документа про сплату за всіма видами транспорту, в тому числі чартерних рейсів, рахунків, отриманих із готелів (мотелів) або від інших осіб, що надають послуги з розміщення та проживання фізичної особи, в тому числі бронювання місць у місцях проживання, страхових полісів тощо.

Аналіз викладених норм дає підстави для висновку, що виключено за наявності відповідних рахунків, отриманих із готелів (мотелів) або від інших осіб, що надають послуги з розміщення та проживання фізичної особи у платника податку виникає право на включення витрат на оплату вартості проживання у готелях (мотелях) фізичних осіб, які перебувають у трудових відносинах із таким платником податку до витрат для цілей оподаткування податком на прибуток підприємств.

У зв'язку із викладеним, позивач стверджував, що не мав об'єктивної можливості надати оригінали цих рахунків у зв'язку із їх втратою, зокрема рахунки:

- №030 від 29.08.2013 від ФОП ОСОБА_4, приватний готель «ІНФОРМАЦІЯ_1» до авансового звіту №141 від 30.08.2013;

- №2857233 від 05.11.2013 від ТОВ «Рейкарц Хотел Менеджмент Запоріжжя» до авансового звіту №181 від 06.11.2013;

- рахунку №2857229 від 05.11.2013 від ТОВ «Рейкарц Хотел Менеджмент Запоріжжя» до авансового звіту №184 від 07.11.2013;

- рахунку №2857230 від 05.11.2013 від ТОВ «Рейкарц Хотел Менеджмент Запоріжжя» до авансового звіту №185 від 07.11.2013;

- рахунку №1049 та квитанції до нього від 29.11.2013 від готелю «Апарт-Холл П» до авансового звіту №221 від 02.12.2013.

Позивачем зазначено, що оригінали цих документів не були надані зв'язку з тим, що враховуючи нестійке суспільно-політичне становище у Донецькій області з 2014 року та проведення АТО у цьому регіоні, позивач був вимушений змінити своє місцезнаходження на м. Київ. Як зазначає позивач, йому вдалось перевезти більшу частину первинної та бухгалтерської документації, однак незначна частина оригіналів первинних та інших бухгалтерських документів залишилась за попереднім місцезнаходженням офісних приміщень за адресою: Донецька область, м. Донецьк, вул. Артема, 138А та м. Єнакієве, вул. Луганське шосе, 74.

Відповідно до п. 44.5 ст. 44 ПК, у разі втрати, пошкодження або дострокового знищення документів, зазначених в пунктах 44.1 і 44.3 цієї статті, платник податків зобов'язаний у п'ятиденний строк з дня такої події письмово повідомити контролюючий орган за місцем обліку в порядку, встановленому цим Кодексом для подання податкової звітності, та контролюючий орган, яким було здійснено митне оформлення відповідної митної декларації.

Платник податків зобов'язаний відновити втрачені документи протягом 90 календарних днів з дня, що настає за днем надходження повідомлення до контролюючого органу».

Як встановлено судом першої інстанції, листом від 29.04.2016 позивач повідомив ДПІ у Шевченківському районі ГУ ДФС у м. Києві та відповідача про втрату оригіналів первинних та бухгалтерських документів за період з 01.01.2013 по 31.12.2014, у тому числі, але не виключено: авансових звітів за період 01.01.2013-31.12.2013; банківських виписок та рахунків від постачальників за період 01.01.2013-31.12.2013; довідок про результати документальних позапланових перевірок правомірності нарахування бюджетного відшкодування ПДВ на рахунок платника у банку за 2013 рік.

Відповідно до п. 6.10 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88 (далі - Положення № 88) у разі пропажі або знищення первинних документів, облікових регістрів і звітів керівник підприємства, установи письмово повідомляє про це правоохоронні органи та наказом призначає комісію для встановлення переліку відсутніх документів та розслідування причин їх пропажі або знищення.

Для участі в роботі комісії запрошуються представники слідчих органів, охорони і державного пожежного нагляду.

Результати роботи комісії оформляються актом, який затверджується керівником підприємства, установи. Копія акта надсилається органу, в сфері управління якого перебуває підприємство, установа, а також державній податковій інспекції - підприємствами та місцевому фінансовому органу - установами, в 10-денний строк».

На виконання зазначених вимог, позивач 29.04.2016 звернувся до Шевченківського УП ГУ НП України в м. Києві із заявою про факт пропажі оригіналів первинних та бухгалтерських документів з підстав, які не залежали від позивача.

За результатами роботи комісії, призначеної наказом від 12.05.2016 №18 «Про призначення комісії для встановлення переліку відсутніх документів та розслідування причин їх можливої пропажі або знищення», до роботи у якій було також запрошено ДПІ у Шевченківському районі ГУ ДФС у м. Києві, Шевченківське РУ ДСНС України у м. Києві, Шевченківське УП ГУНП України у м. Києві, 08.08.2016 було затверджено акт, засвідчені копії якого в той же день були подані до ДПІ у Шевченківському районі ГУ ДФС у м. Києві та до відповідача.

У відповідності до зазначеного акту, рахунки готелів втрачено у зв'язку з захопленням невідомими озброєними особами офісних приміщень позивача за адресою: Донецька область, м. Донецьк, вул. Артема, 138А та м. Єнакієве, вул. Луганське шосе, 74, де зберігались відповідні документи.

Крім того, позивачем, на виконання вимог п. 44.5 ст. 44 ПК щодо відновлення втрачених документів, вжито заходів задля відновлення втрачених документів, зокрема, направлено відповідні запити до контрагентів-готелів:

- №712 від 21.06.2016 до готелю «Либідь»;

- №700 від 22.06.2016 до міні-готелю «ІНФОРМАЦІЯ_1», ФОП ОСОБА_4;

- №701 від 22.06.2016 до готелю «Апарт-Холл Панорама»;

- №718 від 22.06.2016 до готелю «ІНФОРМАЦІЯ_2», ФОП ОСОБА_6;

- №723 від 30.06.2016 до готелю Hotel Ibis La Defence Centre;

- №724 від 30.06.2016 до готелю Kyriad Prestige Joinville Le Pont;

- №728 від 30.06.2016 до готелю Splendid Hotel Tour Eiffel.

Однак, як зазначив позивач, вищезазначені контрагенти відмовили у наданні рахунків.

За таких обставин, враховуючи здійснення позивачем всіх залежних від нього дій, передбачених законодавством України у зв'язку із втратою первинних документів, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що ненадання до перевірки оригіналів цих документів не може свідчити про порушення позивачем норм податкового законодавства та позбавляти його права на формування відповідних сум податкової звітності.

Аналогічну позицію висловив Вищий адміністративний суд України в ухвалі від 01 грудня 2015 року по справі № 823/1351/14.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 05.09.2016 №№, .

Щодо податкових повідомлень-рішень від 05.09.2016 №№, , від 16.11.2016 № .

Відповідно до пп.пп. «а», «б» п. 185.1 ст. 185 ПК об'єктом оподаткування (податком на додану вартість) є операції платників податку з: а) постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об'єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об'єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю; б) постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу.

Згідно п. 187.1 ст. 187 ПК датою виникнення податкових зобов'язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Відповідно до п. 201.1 ст. 201 ПК на дату виникнення податкових зобов'язань платник податку зобов'язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

Пунктом 201.10 ПК передбачено, що при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов'язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

Згідно пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до п.п. 198.1, 198.2 ст. 198 ПК до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.

Згідно п. 198.3 ст. 198 ПК податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленню пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті.

Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до п. 200.1, п. 200.4 ст. 200 ПК, сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Якщо в наступному податковому періоді сума, розрахована згідно з п. 200.1 цієї статті, має від'ємне значення, то:

а) бюджетному відшкодуванню підлягає частина такого від'ємного значення, яка дорівнює сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, а в разі отримання від нерезидента послуг на митній території України - сумі податкового зобов'язання, включеного до податкової декларації за попередній період за отримані від нерезидента послуги отримувачем послуг;

б) залишок від'ємного значення попередніх податкових періодів після бюджетного відшкодування включається до складу сум, що відносяться до податкового кредиту наступного податкового періоду».

На думку податкового органу позивачем у перевіряємий період неправомірно формувалися суми податкового кредиту та, як наслідок, суми від'ємного значення податку на додану вартість у зв'язку з реалізацією інвестиційного проекту «Повітрянорозподільча установка потужністю 1400, м. Єнакієве» на орієнтовну вартість 85 млн Євро.

Так, як встановлено судом першої інстанції для реалізації даного проекту здійснювався імпорт складової комплексного об'єкта: повітрянорозділюване устаткування ПРУ-1400, призначене для виробництва цільових продуктів (кисню, азоту, аргону) з атмосферного повітря ректифікаційним методом з Італії, Бельгії, Німеччини, Польщі, Франції. Обладнання виробляється, підготовлюється та постачається компанією Air Liquide Engineering S.A. (перейменована згодом в Air Liquide Global E&C Solutions S.A., Франція). Крім того, в рамках згаданого проекту позивач придбавав значний обсяг робіт/послуг генерального підряду з будівництва об'єкту від контрагента Іноземного Підприємства «ЕР ЛІКІД ГЛОБАЛ І ЕНД СІ СОЛЮШЕНЗ Україна» згідно з договором генерального підряду від 30.09.2011 та договору генерального підряду від 31.05.2013, відповідно до умов яких, генеральний підрядник виконує роботи щодо координації детального проектування, будівництва, нагляду, введення в експлуатацію та пуск ПРУ-1400, а також інші види будівельних, інжинірингових, проектувальних, технічних робіт/послуг, матеріалів, пов'язаних з будівництвом повітророзподільної установки. Позивач також придбавав інші послуги й матеріали, необхідні для ведення виробничо-господарської діяльності.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 ПК не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними / розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що операції з постачання товарів та послуг, на підставі яких сформовано спірний податковий кредит, та, як наслідок, від'ємне значення різниці між сумою податкового зобов'язання та сумою податкового кредиту, підтверджуються належним чином оформленими первинними документами, які містяться у матеріалах справи, до яких у контролюючого органу при здійсненні перевірки зауваження були відсутні.

Крім того, Єнакіївським ОДПІ ГУ Міндоходів у Донецькій області вже проводились позапланові податкові перевірки позивача за аналогічні періоди та з аналогічних питань щодо достовірності нарахування бюджетного відшкодування ПДВ, за результатами яких складено такі документи:

- довідку перевірки достовірності нарахування бюджетного відшкодування ПДВ за січень 2014 року №359/26/05-11-15-01-114-3/37837486 від 20.06.2014;

- довідку перевірки достовірності нарахування бюджетного відшкодування ПДВ за лютий 2014 року №453/35/05-11-15-01-114-3/37837486 від 20.06.2014;

- довідку перевірки достовірності нарахування бюджетного відшкодування ПДВ за березень 2014 року №571/45/05-11-15-01-114-3/37837486 від 20.06.2014;

- довідку перевірки достовірності нарахування бюджетного відшкодування ПДВ за квітень 2014 року №664/35/05-11-15-0І-114-3/37837486 від 20.06.2014;

- довідку перевірки достовірності нарахування бюджетного відшкодування ПДВ за травень 2014 року;

- довідку перевірки достовірності нарахування бюджетного відшкодування ПДВ за червень 2014 року.

Згідно вказаних довідок, при проведенні перевірок не було встановлено порушень при відображенні позивачем у податкових деклараціях з ПДВ сум бюджетного відшкодування. Зазначені обставини залишені відповідачем поза увагою.

Разом з цим, обґрунтовуючи свою позицію, контролюючий орган стверджував, що на дату проведення перевірки у податкових інспекторів була відсутньою можливість провести інвентаризацію основних фондів позивача та підтвердити чи простувати факт наявності основних фондів, які за даними бухгалтерського обліку знаходяться на балансі позивача та розташовані в зоні АТО.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що факт знаходження основних засобів та інші активів позивача на території України, де проводиться АТО, не дає права стверджувати про початок використання позивачем таких активів не в господарській діяльності. Крім того, на думку апеляційного суду, об'єктивна неможливість провести інвентаризацію основних фондів та підтвердити чи спростувати факт їх наявності не є підставою для позбавлення позивача податкової вигоди у вигляді формування податкового кредиту.

Варто зазначити, що підставою для формування податкового кредиту є придбання чи виготовлення товарів, послуг, придбання (будівництво, спорудження) основних фондів. Як зазначалося, факт реальності спірних операцій з постачання товарів та послуг щодо реалізації інвестиційного проекту «Повітрянорозподільча установка потужністю 1400, м. Єнакієве» не заперечується відповідачем. При цьому, варто зазначити, що у випадку придбання товарів/послуг, право на формування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що доступ до основних фондів, а також господарська діяльність позивача є утрудненою з об'єктивних причин, незалежних від позивача (у зв'язку із проведення АТО за місцезнаходженням спірного майна), що не дає підстав контролюючому органу стверджувати про порушення позивачем у зв'язку із цим норм податкового законодавства та необхідність нарахувань податкових зобов'язань ПДВ на ціну раніше придбаного обладнання та робіт під час реалізації зазначеного вище інвестиційного проекту.

Здійснені позивачем витрати по спорудженню та модернізації повітряно-розподільчого комплексу безумовно були здійснені з метою використання його у власній господарській діяльності. Саме завдяки цим основним засобам позивач може здійснювати господарську діяльність.

Так, як встановлено судом першої інстанції, основними покупцями промислових газів, вироблених позивачем, є ПрАТ «Єнакіївський металургійний завод» та ТОВ «Ер Лікід Юкрейн» згідно з умовами довгострокової угоди на постачання газів від 17.06.2011 та договору купівлі-продажу №ALU_L/2013-008 від 22.01.2013. Позивачем надано до суду первинні документи на підтвердження реалізації зазначеної продукції у перевіряємий період. Дані документи також надавалися до перевірки і у контролюючого органу не було жодних зауважень до них. Крім того, позивач надавав копію листа ПрАТ «Єнакіївський металургійний завод» від 07.10.2016 вих. №731012-898, відповідно до якого, останній підтверджує придбання у позивача зазначеного вище обсягу промислових газів в межах періоду податкової перевірки.

Враховуючи викладені обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість доводів відповідача про неправомірність формування позивачем спірних сум податкового кредиту та, як наслідок, сум від'ємного значення податку на додану вартість. З огляду на це, оскаржувана постанова суду в частині скасування податкових повідомлень-рішень від 05.09.2016 №№, , від 16.11.2016 № є правомірною.

Щодо податкового повідомлення-рішення 05.09.2016 № .

Обґрунтовуючи правомірність прийняття зазначеного рішення, відповідач стверджував, що позивач не має права на формування амортизаційних витрат щодо основних засобів - повітряно-розподільчої установки (комплексу) «Повітряно-розподільча установка Linde», придбання якої хоч і не заперечується відповідачем, проте, на думку податкового органу, її розташування в зоні АТО свідчить про те, що така установка не використовуються позивачем у власній господарській діяльності.

Відповідно до пп. 14.1.138 п. 14.1 ст. 14 ПК основні засоби - матеріальні активи, <…>, що призначаються платником податку для використання у господарській діяльності платника податку, <…> .

Важливо зазначити, що відповідач не заперечує постановку на облік спірної повітряно-розподільчої установки як основного засобу, тобто як матеріального активу, призначеного для використання у господарській діяльності.

Пунктом 14.1.3 п. 14.1 ст. 14 ПК передбачено, що амортизація - систематичний розподіл вартості основних засобів, інших необоротних та нематеріальних активів, що амортизується, протягом строку їх корисного використання (експлуатації).

Згідно п. 144.1 ст. 144 ПК амортизації підлягають, окрім іншого, витрати на придбання основних засобів, нематеріальних активів та довгострокових біологічних активів для використання в господарській діяльності.

Згідно п. 138.8 ст. 138 ПК собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг складається з витрат, прямо пов'язаних з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг, а саме: амортизації виробничих основних засобів та нематеріальних активів, безпосередньо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

В апеляційній скарзі відповідач стверджує, що сума амортизаційних відрахувань у розмірі 16 574 331 грн включена позивачем до собівартості, тобто до собівартості виготовлених та реалізованих за допомогою спірної установки товарів.

Відповідно до пп. 138.8.5 п. 138.8 ст. 138 ПК до складу загальновиробничих витрат включаються: б) амортизація основних засобів загальновиробничого (цехового, дільничного, лінійного) призначення.

Враховуючи викладені норми, апеляційний суд дійшов висновку про те, що нарахування амортизації на витрати на придбання основних засобів виробничого призначення є обов'язком платника податків. При цьому, якщо такі засоби використані для виробництва товарів, ці амортизаційні вирахування включається до собівартості цих товарів.

Як зазначено позивачем та не спростовано відповідачем, позивач використовує основні засоби в господарській діяльності, такі основні засоби не є знищеними, завдяки останнім позивач здійснив виробництво та реалізував вироблені промислові гази контрагентам та отримав дохід, який був належним чином задекларований.

Слід відмітити, що судом першої інстанції вірно встановлено відсутність правових підстав, передбачених п.п. 146.15 146.16 ст. 146 ПК та Положенням (стандартом) бухгалтерського обліку 7 «Основні засоби», затвердженим наказом Міністерства фінансів України №92 від 27.04.2000, для зупинення нарахування амортизації на спірні основні засоби, оскільки позивач заперечує, а відповідачем не надано доказів того, що ці основні засоби виведено з експлуатації, знищено, викрадено, докази відмови від використання таких основних засобів внаслідок загрози чи неминучості їх заміни, руйнування або ліквідації.

Перебування спірного комплексу на території проведення АТО, на думку колегії суддів, не скасовує право позивача здійснювати відповідні амортизаційні відрахування.

Також апеляційним судом приймається до уваги, що зазначена податковим органом сума амортизаційних відрахувань на установку, за твердженням позивача, не відповідає дійсності, адже за підсумками 2014 року сума амортизаційних відрахувань на установку склала 1 998 492,12 грн, а 16 574 331 грн є загальною сумою амортизації всіх виробничих основних засобів за 2014 рік .

За таких обставин, колегія суддів вважає протиправним та таким, що підлягає скасуванню податкове повідомлення-рішення 05.09.2016 № .

При прийнятті рішення, апеляційним судом також враховується, що питання оскаржуваних податкових повідомлень-рішень вирішувалося Кабінетом Міністрів України, який 23.11.2016 прийняв розпорядженням від № 861-р «Про заходи щодо дотримання податкового законодавства» (ДСК), яким скасовано спірні податкові повідомлення-рішення від 05.09.2016 та рішення Державної фіскальної служби України від 11.11.2016 № 24316/6/99-99-11-02-01-15. Зазначене розпорядження є чинним, докази його оскарження або скасування в матеріалах справи відсутні.

Враховуючи викладені обставини, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність правових підстав на задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції та не дають підстав вважати, що при прийнятті оскаржуваного рішення судом першої інстанції було порушено норми матеріального та/або процесуального права, допущено неповне з'ясування або надано невірну оцінку обставинам які впливають на правильність вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції відповідно до норм матеріального права, при дотриманні норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин у справі, підтвердженими доказами, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції підстав для його скасування не вбачає.

Крім того, враховуючи, що ухвалою Київського апеляційного адміністративного судувід 22 вересня 2017 року, відповідачу відстрочено сплачу судового збору до прийняття апеляційним судом рішення у даній справі, колегія суддів дійшла висновку про стягнення з Головного управління ДФС у м. Києві до спеціального фонду Державного бюджету України судового збору у розмірі 1 515 359 грн 34 коп.

Керуючись ст.ст. 160, 196, 198, 200, 205, 206 КАС, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у м. Києві залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 04 серпня 2017 року - без змін.

Стягнути з Головного управління ДФС у м. Києві до спеціального фонду Державного бюджету України судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 515 359 (один мільйон п'ятсот п'ятнадцять тисяч триста п'ятдесят дев'ять) грн 34 коп.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в порядку та строки, передбачені ст. 212 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Є.О. Сорочко

Суддя Г.В. Земляна

Суддя В.П. Мельничук

Повний текст рішення виготовлений 09.11.2017.

Головуючий суддя Сорочко Є.О.

Судді: Мельничук В.П.

Земляна Г.В.