Справа № 161/14711/17
Суддя: Плахтій І. Б.
Дата ухвалення: 2017-11-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/161/1027/17
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 листопада 2017 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі головуючої судді Плахтій І.Б., розглянувши в порядку скороченого провадження в місті Луцьку справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Луцького обєднаного управління Пенсійного фонду України Волинської області про поновлення виплати пенсії,

В С Т А Н О В И В :

Представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ЛО УПФ України Волинської області про поновлення виплати пенсії.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в пенсійному фонді та отримував пенсію за віком. У звязку із виїздом останнього за кордон і зняття з реєстрації місця проживання, виплата пенсії припинена. У відповідь на заяву щодо поновлення виплаті пенсії, листом від 01.06.2017 відповідач відмовив у поновленні виплати пенсії, оскільки ОСОБА_1 було оформлено документи для виїзду за кордон на постійне місце проживання у Сполученні Штати Америки та знято з реєстрації за місцем проживання, а відповідно і з обліку у пенсійному фонді. В даному випадку відсутні правові підстави для поновлення виплати пенсії на території України.

А тому, просила визнати дії відповідача щодо відмови у поновленні виплати пенсії ОСОБА_1 та зобовязати відповідача поновити виплату пенсії.

Ухвалою суду від 28.09.2017 відкрито скорочене провадження у справі.

У встановлений ухвалою суду від 28.09.2017 строк від відповідача до суду надійшло письмове заперечення на позовну заяву.

В письмових запереченнях відповідач вимоги позову не визнав. Вважають, відмову в поновленні виплати пенсії законною, а свої дії правомірними. В задоволенні позову просили відмовити.

Наявні у справі матеріали є достатніми для розгляду справи в порядку скороченого провадження та ухвалення постанови відповідно до ч.6 ст.183-2 КАС України.

Дослідивши письмові докази у справі у їхній сукупності, суд дійшов висновку, що позов підставний і підлягає до задоволення.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебував на обліку в ЛО УПФ України Волинської області та йому була призначена пенсія за віком відповідно до вимог Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

З 01.06.2017 виплата пенсії ОСОБА_1 була припинена відповідно до п.2 ч.1 ст. 49 Закону України «Про загальнообовязкове пенсійне страхування», на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обовязковість якого надана Верховною радою України.

Представник позивача за довіреністю ОСОБА_2, в інтересах свого довірителя звернулась до ЛО УПФ України Волинської області із заявою про поновлення виплати пенсії, однак відповідач листом від 01.09.2017 № 389/Б-01 року відмовив в поновленні виплати пенсії у звязку з відсутністю правових підстав (а.с. 6).

Відповідно до частини першої статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Порядок нарахування та виплати пенсії закріплено Законом України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» та Законом України «Про пенсійне забезпечення».

У статті 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» зазначено, що громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом. Іноземні громадяни та особи без громадянства, які проживають в Україні, мають право на пенсію на рівні з громадянами України на умовах, передбачених законодавством або міжнародними угодами.

Згідно зі статтею 24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Отже, виходячи із правової та соціальної природи пенсійного забезпечення, право громадянина на призначення йому пенсії не може повязуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні.

Так, ст. 92 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що громадянам, які виїхали на постійне проживання за кордон, пенсії не призначаються.

Пенсії, призначені в Україні до виїзду на постійне проживання за кордон, виплачуються за 6 місяців наперед перед відїздом за кордон.

З 01.04.2004 набув чинності Закон України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», відповідно до п.2 ч.1 ст. 49 якого, виплата пенсії припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно ст. 51 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України.

Міжнародні договори між Україною та США стосовно призначення та виплати пенсії не укладалися.

Разом з тим, рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 року №25-рп/2009 положення п.2 ч.1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір з питань пенсійного забезпечення і якщо згода на обов'язковість такого міжнародного договору не надана Верховною Радою України, визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Як зазначено в Рішенні Конституційного Суду України №25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобовязана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

У відповідності до ч.2 ст. 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Отже, з 07.10.2009 порядок виплати пенсій громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон регулюється нормами Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» з урахуванням рішення Конституційного суду України №25-рп/2009, тобто виплата пенсії повинна проводитися незалежно від місця проживання пенсіонера.

Відсутність законодавчо встановленого механізму поновлення виплати пенсії, припиненої у звязку з виїздом громадянина України на постійне місце проживання за кордон, або переведення з одного виду пенсії на інший, не може бути підставою для позбавлення таких осіб права на соціальний захист, що встановлений статтею 46 Конституції України.

Також, як зазначив Європейський суд з прав людини (надалі - ЄСПЛ) у рішенні по справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07.02.2014, право на отримання пенсії, як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (п.51 цього рішення).

У п.54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до ст. 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», з якого пунктом 45 даного рішення вбачається, що заявник стверджував, що дискримінацію у його ситуації було спричинено рішенням Конституційного Суду України від 7 жовтня 2009 року. Незважаючи на те, що рішення Конституційного Суду України не мало зворотної дії, положення Конвенції, включаючи статтю 14 Конвенції, якою забороняється дискримінація, були чинними для України з 11 вересня 1997 року. Тому, починаючи з цієї дати, держава мала діяти відповідно до своїх обовязків і не мала права дискримінувати пенсіонерів.

Тобто, з дня набрання чинності Рішенням Конституційного Суду України №25-рп/2009 щодо неконституційності положень п.2 ч.1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закон України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону.

Враховуючи наведені обставини, суд вважає неправомірними дії відповідача щодо відмови позивачу в поновленні виплати пенсії за поданою його представником заявою, а тому позов підлягає до задоволення.

Керуючись ст. ст. 2, 9, 10, 11, 159, 160, 163, 167 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Позов задовольнити.

Визнати протиправним дії Луцького обєднаного управління Пенсійного фонду України Волинської області щодо відмови у поновленні виплати раніше призначеної пенсії ОСОБА_1 з 01 червня 2017 року.

Зобовязати Луцьке обєднане управління Пенсійного фонду України Волинської області поновити виплату ОСОБА_1 призначеної пенсії починаючи з з 01 червня 2017 року.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду через Луцький міськрайонний суд, протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Луцького міськрайонного суду І.Б. Плахтій