Справа № 200/21313/16-а(2-а/200/882/16)
Суддя: Добродняк І.Ю.
Дата ухвалення: 2017-11-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

07 листопада 2017 рокусправа № 200/21313/16-а(2-а/200/882/16)
Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Добродняк І.Ю

суддів: Бишевської Н.А. Семененка Я.В.

за участю секретаря судового засідання: Кязимова Д.В.

за участю представників:

позивача: - ОСОБА_1

-ОСОБА_2 (дов. від 09.12.2016)

відповідача: - ОСОБА_3 (дов. від 11.01.2017)

третьої особи: - ОСОБА_4В.(дов. від 21.02.2017)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційні скарги Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради в особі Відділу формування та ведення реєстру територіальної громади Управління у сфері державної громади Управління у сфері державної реєстрації та ОСОБА_5

на постанову Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 липня 2017 року

у справі № 200/21313/16-а

за позовом ОСОБА_1

до Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради в особі Відділу формування та ведення реєстру територіальної громади Управління у сфері державної громади Управління у сфері державної реєстрації

третя особа ОСОБА_5

про скасування зняття з реєстрації місця проживання,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради в особі відділу формування та ведення реєстру територіальної громади Управління у сфері державної, за участю третьої особи ОСОБА_5, в якому просить, визнати незаконними дії Відділу формування та ведення реєстру територіальної громади Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради щодо внесення інформації про зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_1 за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Запорізьке шосе, 60/627 до реєстру територіальної громади.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач знятий з реєстрації місця проживання за адресою м. Дніпропетровськ, Запорізьке шосеАДРЕСА_1, протиправно, без його відома з порушенням Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» та Правил реєстрації місця проживання, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 № 207. Зазначає, що для зняття його з реєстрації за місцем проживання заявником ОСОБА_5, в порушення пункту 27 Правил реєстрації місця проживання не подано документи, що свідчать про припинення права користування позивача квартирою за адресою: м. Дніпропетровськ, Запорізьке шосеАДРЕСА_1, натомість, наданий договір дарування на її імя вищевказаної кватири. Позивач вважає, що договір дарування не є належною підставою для припинення його права користування житловим приміщенням, а свідчить лише про зміну власника житлового приміщення, яким на час подання позовної заяви є ОСОБА_5 донька позивача.

Постановою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 05.07.2017 адміністративний позов задоволено.

Визнано неправомірними дії Відділу формування та ведення реєстру територіальної громади Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради щодо внесення інформації про зняття з реєстрації за місцем проживання ОСОБА_1 за адресою: м. Дніпро, Запорізьке шосеАДРЕСА_1 до реєстру територіальної громади.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, третя особа ОСОБА_6 Сергіївна подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою відмовити в задоволенні адміністративного позову.

В апеляційній скарзі зазначає, що вона є власником квартири за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Запорізьке шосе, 60/627, а однією з підстав для зняття з реєстрації осіб, які були зареєстровані у вказаній квартирі за попередніх власників, є заявка нового власника та документи, які підтверджують право власності, а тому вважає, що дії відповідача щодо зняття позивача з реєстрації місця проживання є правомірними та законними.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради в особі Відділу формування та ведення реєстру територіальної громади Управління у сфері державної подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідач діяв у межах та у спосіб наданих повноважень. Зазначає, що підставою для зняття з реєстрації місця проживання, відповідно до п. 26 Правил реєстрації є відчуження житла. ОСОБА_5 надано договір дарування, відповідно до якого вона є власником квартири за адресою: АДРЕСА_2 та інші документи, передбачені законодавством щодо зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_1 На підставі даних документів реєстратором департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР знято з реєстрації ОСОБА_1 та здійснено згідно вимог чинного законодавства, отже підстави для скасування рішення про зняття з реєстрації відсутні.

Представники відповідача та третьої особи в судовому засіданні підтримали доводи, викладені в апеляційних скаргах.

Позивач, його представник проти задоволення апеляційних скарг заперечують, просять залишити постанову суду першої інстанції без змін як законну та обґрунтовану.

Перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню частково, провадження в адміністративній справі - закриттю виходячи з наступного.

Як встановлено судом, підтверджено матеріалами справи, ОСОБА_5 (третя особа у справі) є власником квартири за адресою: АДРЕСА_3 на підставі договору дарування квартири від 29.08.2013 ВТК №581119, в якій позивач був зареєстрований та проживає на час розгляду справи, сплачуючи комунальні послуги.

29.09.2016 ОСОБА_5 звернулась до Відділу формування та ведення реєстру територіальної громади Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради із заявою про зняття з реєстрації за місцем проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_3.

До заяви ОСОБА_5 було надано договір дарування квартири від 29.08.2013 ВТК №581119, копію паспорту ОСОБА_1 серія АН №042275, виданого Самарським РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області 26 вересня 2002 року, копію паспорта ОСОБА_5 серія АН № 831387, виданого Бабушкінським РВ ДМУ ГУ МВС України в Дніпропетровській області 12 листопада 2009 року, квитанцію про сплату адміністративного збору та заяву про надання згоди на обробку персональних даних.

На підставі вищевказаних документів 29 вересня 2016 року реєстратором Відділу формування та ведення реєстру територіальної громади Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради проведено зняття з реєстрації за місцем проживання позивача.

Оскаржуючи дії відповідача щодо внесення інформації про зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_1 за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Запорізьке шосе, 60/627 до реєстру територіальної громади, позивач посилається на той факт, що договір дарування не є належною підставою для припинення його права користування житловим приміщенням, а свідчить лише про зміну власника житлового приміщення.

Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі:

заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації;

судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою;

свідоцтва про смерть;

паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку;

інших документів, які свідчать про припинення:

підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства;

підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній, установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту;

підстав на право користування житловим приміщенням.

Механізм здійснення реєстрації або зняття з реєстрації місця проживання осіб в Україні, а також форми необхідних для цього документів, визначено Правилами реєстрації місця проживання, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 № 207.

Згідно абз. 9 п.26 вказаних Правил підставою для зняття з реєстрації місця проживання особи є, зокрема, документи, що свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням (закінчення строку дії договору оренди, найму, піднайму житлового приміщення, строку навчання в навчальному закладі (у разі реєстрації місця проживання в гуртожитку навчального закладу на час навчання), відчуження житла та інших визначених законодавством документів).

Зняття з реєстрації місця проживання на вищевказаних підставах здійснюється за заявою власника/наймача житла або їх представників.

Отже, для правильного вирішення спору у даній справі підлягають зясуванню, в тому числі, обставини щодо наявності або відсутності у позивача права користування вказаним житловим приміщенням внаслідок укладення ним відповідного договору дарування квартири із донькою (третя особа у справі).

Правовідносини власності, дарування є цивільними і регулюються відповідними положеннями Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст.37 ЦК України змістом права власності є права володіння, користування та розпоряджання майном.

Право власності припиняється у разі, зокрема, відчуження власником свого майна (п.1 ч.1 ст.346 ЦК України).

Відповідно до ст.77 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

В той же час стаття 405 ЦК України встановлює право членів сім'ї власника житла на користування цим житлом.

Розглядаючи справу і задовольняючи позов, суд першої інстанції встановив, що в даному випадку договір дарування та набуття третьою особою права власності на квартиру (відповідно, припинення права власності позивача) не є належним документом, що свідчить про припинення права користування позивача житловим приміщенням. При цьому судом першої інстанції використано норми ст.ст.64, 156 Житлового кодексу УРСР та ст. 141 Сімейного кодексу України.

Таким чином, в межах даної справи судом встановлено факти, що стосуються права користування житлом членом сім'ї власника цього житла.

З огляду на фактичні обставини справи, апеляційний суд вважає, що дійшовши висновку про протиправність оскаржуваних дій відповідача через наявне у позивача права користування означеним вище майном квартирою, суд першої інстанції не взяв до уваги наступне.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі "Zand v. Austria" вказав, що словосполучення "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття "суд, встановлений законом" у частині першій статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів ". З огляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Відповідно до ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Частиною 2 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

За визначенням, наведеним у ст.1 КАС України, справа адміністративної юрисдикції - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно п.1 ч.2 ст.17 КАС України компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

За правилами ч.1 ст.15 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

За приписами статті 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є: держава Україна, ОСОБА_7 Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб'єкти публічного права.

Як зазначено в п.26 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.03.2013 № 3 "Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ", право власності на майно, на речове право на чуже майно, захист цих прав регулюються цивільним законодавством, і власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (стаття 391 ЦК), а особа, якій належить право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі й від власника майна відповідно до положень глави 29 ЦК (стаття 396 ЦК), тому такі спори з урахуванням вимог статті 15 ЦПК підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, якщо однією із сторін є фізична особа, незалежно від участі у них органу державної влади та/або органу місцевого самоврядування (суб'єкта владних повноважень).

З огляду на викладене, приймаючи до уваги, що спірні питання в межах даного спору стосуються права користування житлом, апеляційний суд вважає, що заявлені позивачем вимоги не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Правовідносини між сторонами за своїм змістом носять цивільно-правовий характер, оскільки виникають із житлових відносин, які пов'язані з правом позивача, як члена сім'ї власника житла, стосовно користування цим житлом, отже вимоги позивача не стосуються захисту його прав, свобод чи інтересів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів виконавчої влади, випливають зі спору про цивільне право, що свідчить про наявність у позивача права звернення з цими вимогами до компетентного суду - місцевого суду загальної юрисдикції в порядку цивільного судочинства.

Частиною 1 ст.203 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд апеляційної інстанції скасовує рішення суду першої інстанції і залишає позовну заяву без розгляду або закриває провадження у справі з підстав, встановлених ст.ст. 155, 157 цього Кодексу.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.157 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

За встановлених обставин, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне постанову суду першої інстанції скасувати, а провадження у справі закрити.

Керуючись ст.ст.157, 198, 203, 205, 206 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційні скарги Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради в особі Відділу формування та ведення реєстру територіальної громади Управління у сфері державної громади Управління у сфері державної реєстрації та ОСОБА_5 задовольнити частково.

Постанову Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 липня 2017 року у справі № 200/21313/16-а скасувати.

Провадження у адміністративній справі закрити.

Розяснити ОСОБА_1 його право звернення з даним позовом до суду в порядку цивільного судочинства.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до касаційного суду в порядку, встановленому ст.212 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: І.Ю. Добродняк

Суддя: Н.А. Бишевська

Суддя: Я.В. Семененко