Справа № 2а/0470/14494/12
Суддя: Шипуліна Т.М.
Дата ухвалення: 2017-11-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 листопада 2017 року м. Київ К/800/20353/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді Шипуліної Т.М.,

суддів: Бившевої Л.І., Олендера І.Я.

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Криворізької центральної об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.01.2013 та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 13.02.2014 у справі №2а/0470/14494/12 за позовом Криворізької центральної об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області до Державного підприємства «Світлофор» у складі державного спеціалізованого монтажно-експлуатаційного підприємства управління Державтоінспекції УМВС України у Дніпропетровській області про накладення арешту на кошти та інші цінності платника податків.

Заслухавши доповідь судді Шипуліної Т.М., перевіривши доводи касаційної скарги щодо дотримання правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, суд

В С Т А Н О В И В:

Криворізька центральна об'єднана державна податкова інспекція Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області у листопаді 2012 року звернулася до суду з позовом про накладення арешту на кошти та інші цінності Державного підприємства «Світлофор» у складі державного спеціалізованого монтажно-експлуатаційного підприємства управління Державтоінспекції УМВС України у Дніпропетровській області, що знаходяться у банку, в сумі податкового боргу із земельного податку, що складає 44804,91 грн.

Дніпропетровський окружний адміністративний суд постановою від 10.01.2013, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 13.02.2014, відмовив в задоволенні позову.

Не погоджуючись із судовими рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, Криворізька центральна об'єднана державна податкова інспекція Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області 03.04.2014 звернулась з касаційною скаргою до Вищого адміністративного суду України, який ухвалою від 20.05.2014 прийняв її до свого провадження.

В касаційній скарзі позивач просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права: статті 129 Конституції України, підпункту 20.1.17 пункту 20.1 статті 20, пункту 94.2 статті 94 Податкового кодексу України, статей 69, 114, 138, 159, пункту 1 частини другої статті 110 Кодексу адміністративного судочинства України.

Перевіривши наведені у скарзі доводи, суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Суди попередніх інстанцій встановили, що згідно з довідкою про стан розрахунків з бюджетом та довідкою Відділу погашення податкового боргу Криворізької центральної міжрайонної державної податкової інспекції станом на момент звернення податкового органу до суду з позовом за відповідачем обліковується податкова заборгованість із земельного податку в сумі 44804,91 грн., з якого 43482,34 грн. основний платіж та 1322,57 грн. пеня.

З метою погашення податкової заборгованості із земельного податку податковий орган на адресу відповідача засобами поштового зв'язку надіслав першу податкову вимогу від 03.11.2010 № 1/519. Поштове відправлення повернулось через закінчення терміну зберігання.

Позивач надіслав на адресу відповідача другу податку вимогу від 15.12.2010 № 2/611, яку отримала уповноважена особа Державного підприємства «Світлофор» 20.12.2010.

За результатами вжитих заходів щодо розшуку майна, яке належить відповідачу, для погашення податкової заборгованості із земельного податку, податковий орган встановив, що будь-яке рухоме або нерухоме майно за Державним підприємством «Світлофор» не зареєстровано.

Так, відповідно до листа КП «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради від 29.12.2010 № 3644 в єдиному державному реєстрі прав власності на нерухоме майно за ДП «Світлофор» УДАІ УМВС України у Дніпропетровській області нерухомість не зареєстрована.

Згідно з листом Криворізького відділу Дніпропетровської регіональної філії державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» від 03.12.2010 № 3 6 8/1300 з липня 2003 року по Криворізькому району та з 05 серпня 2005 року по м. Кривий Ріг за ДП «Світлофор» УДАІ УМВС України у Дніпропетровській області земельні ділянки не зареєстровані.

У відповідності до листа Криворізького гірничопромислового територіального управління Державного комітету України з промислової безпеки, охорони праці та гірничого нагляду від 24.11.2010 № 12-13/1800 ДП «Світлофор» УДАІ УМВС України у Дніпропетровській області на обліку в Криворізькому гірничопромисловому територіальному управлінні не перебуває.

Згідно з даними УДАІ ГУ МВС України в Дніпропетровській області за ДП «Світлофор» УДАІ УМВС України у Дніпропетровській області інформації не знайдено.

Правовою підставою для звернення до адміністративного суду з позовом про накладення арешту на кошти та інші цінності відповідача у банківських установах у сумі податкового боргу із земельного податку позивач визначив підпункт 20.1.17 пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України, а фактичною - наявність у відповідача відкритих на його ім'я розрахункових рахунків у банківських установах та відсутність будь-якого майна.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що звернення до суду з позовом про арешт коштів платника податків на рахунку на підставі підпункту 20.1.17 пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України є обґрунтованим лише за наявності однієї з обставин, передбачених пунктом 94.2 статті 94 Податкового кодексу України, а також за наявності обставин, визначених у пункті 94.2 статті 94 Податкового кодексу України.

Перевіривши наведені у скарзі доводи, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 9 Закону України «Про систему оподаткування» платник податків зобов'язаний сплачувати належні суми податків і зборів (обов'язкових платежів) у встановлені законом терміни.

Згідно з пунктом 1.3 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» податковим боргом (недоїмкою) є податкове зобов'язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), самостійно узгоджене платником податків або узгоджене в адміністративному чи судовому порядку, але не сплачене у встановлений строк, а також пеня, нарахована на суму такого податкового зобов'язання.

Факт узгодження податкових зобов'язань у порядку, визначеному пункту 5.1, пункту 5.2 статті 5 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами», передбачає безумовний обов'язок платника податку згідно з вимогами підпункту 5.3.1 пункту 5.3 статті 5 цього закону сплатити суму такого зобов'язання до бюджету у встановлений законом строк. У разі несплати суми узгодженого податкового зобов'язання така сума стає податковим боргом, право на стягнення якого виникає у контролюючого органу після надіслання (вручення) ним першої та другої податкових вимог платнику податків в порядку, визначеному положеннями пункту 6.2 статті 6 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами».

Як встановили суди попередніх інстанцій, податковий орган надіслав відповідачу першу та другу податкові вимоги про сплату узгодженої суми податкових зобов'язань із земельного податку в порядку, визначеному чинним на час виникнення спірних правовідносин Законом України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами».

На момент звернення до адміністративного суду з позовом про накладення арешту на кошти та інші цінності відповідача (листопад 2012 року) набрав чинності Податковий кодексу України, яким визначає порядок застосування заходів щодо погашення податкового боргу органами державної податкової служби, в тому числі порядок застосування адміністративного арешту майна та арешту коштів платника податків.

Згідно з пунктом 94.1 статті 94 Податкового кодексу України адміністративний арешт майна платника податків є винятковим способом забезпечення виконання платником податків його обов'язків, визначених законом.

У пункті 94.2 статті 94 Податкового кодексу України визначено перелік обставин, за умови настання яких може бути застосовано арешт майна.

Так, арешт майна може бути застосовано, якщо з'ясовується одна з таких обставин:

платник податків порушує правила відчуження майна, що перебуває у податковій заставі (підпункт 94.2.1 пункту 94.2 статі 94);

фізична особа, яка має податковий борг, виїжджає за кордон (підпункт 94.2.2 пункту 94.2 статті 94);

платник податків відмовляється від проведення документальної перевірки за наявності законних підстав для її проведення або від допуску посадових осіб органу державної податкової служби (підпункт 94.2.3 пункту 94.2 статті 94);

відсутні дозволи (ліцензії) на здійснення господарської діяльності, торгові патенти, а також у разі відсутності реєстраторів розрахункових операцій, зареєстрованих у встановленому законодавством порядку, крім випадків, визначених законодавством (підпункт 94.2.4 пункту 94.2 статті 94);

відсутня реєстрація особи як платника податків в органі державної податкової служби, якщо така реєстрація є обов'язковою відповідно до цього Кодексу, або коли платник податків, що отримав податкове повідомлення або має податковий борг, вчиняє дії з переведення майна за межі України, його приховування або передачі іншим особам (підпункт 94.2.5 пункту 94.2 статті 94);

платник податків відмовляється від проведення перевірки стану збереження майна, яке перебуває у податковій заставі (підпункт 94.2.6 пункту 94.2 статті 94);

платник податків не допускає податкового керуючого до складення акта опису майна, яке передається в податкову заставу (підпункт 94.2.7 пункту 94.2 статі 94).

У відповідності до пункту 94.3 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України арешт майна полягає у забороні платнику податків вчиняти щодо свого майна, яке підлягає арешту, дії, зазначені у пункті 94.5 цієї статті.

Відповідно до пункту 94.4 статті 94 Податкового кодексу України арешт може бути накладено органом державної податкової служби на будь-яке майно платника податків, крім майна, на яке не може бути звернено стягнення відповідно до закону, та коштів на рахунку платника податків.

Згідно з підпунктами 94.6.1 та 94.6.2 пункту 94.6 статті 94 Податкового кодексу України керівник органу державної податкової служби (його заступник) за наявності однієї з обставин, визначених у пункті 94.2 цієї статті, приймає рішення про застосування арешту майна платника податків, яке надсилається: платнику податків з вимогою тимчасово зупинити відчуження його майна; іншим особам, у володінні, розпорядженні або користуванні яких перебуває майно такого платника податків, з вимогою тимчасово зупинити його відчуження.

Наказом Міністерства фінансів України від 07.11.2011 № 1398, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України від 04.01.2012 за № 9/20322, затверджено Порядок застосування адміністративного арешту майна платника податків.

Зі змісту пунктів 5.1, 5.2 розділів ІV «Порядок застосування адміністративного арешту майна» та V «Функції виконавця рішення» Порядку застосування адміністративного арешту майна платника податків вбачається, що після прийняття органом державної податкової служби рішення про застосування адміністративного арешту майна виконавець такого рішення здійснює певні функції, а саме: надсилає рішення про арешт майна платнику податків та іншим особам, у володінні, розпорядженні або користуванні яких перебуває майно такого платника податків з вимогою тимчасово зупинити відчуження його майна; організовує опис майна платника податків.

Таким чином, адміністративний арешт майна, в тому числі коштів на рахунку платника податків, є винятковим заходом погашення податкового боргу платника податків, який полягає у забороні вчиняти щодо такого майна певні дії та загальна процедура і підстави застосування якого передбачені пунктом 94.2 статті 94 Податкового кодексу України.

Обидва види арешту (на майно платника податків та на кошти на рахунку платника податків) застосовуються за однакових обставин, визначених у пункті 94.2 статті 94 Податкового кодексу України, однак при цьому закон встановлює певні відмінності порядку накладення адміністративного арешту майна платника податків, відмінного від коштів, та арешту коштів на рахунку платника податків.

Відповідно до пункту 94.10 статті 94 Податкового кодексу України арешт на майно може бути накладено рішенням керівника органу державної податкової служби (його заступника), обґрунтованість якого протягом 96 годин має бути перевірена судом.

Натомість у відповідності до абзацу 2 підпункту 94.6.2 пункту 94.6 статті 94 Податкового кодексу України арешт коштів на рахунку платника податків здійснюється виключно на підставі рішення суду шляхом звернення органу державної податкової служби до суду.

Підпунктом 20.1.17 пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України контролюючим органам надано право звертатися до суду щодо накладення арешту на кошти та інші цінності такого платника податків, що знаходяться в банку, у разі, якщо у платника податків, який має податковий борг, відсутнє майно та/або його балансова вартість менша суми податкового боргу, та/або таке майно не може бути джерелом погашення податкового боргу.

Отже, арешт коштів на рахунках платника податків застосовується за рішенням суду за наявності загальних підстав для застосування арешту як майна, так і коштів платника податків, передбачених пунктом 94.2 статті 94 Податкового кодексу України, та за наявності виключних додаткових підстав, які унеможливлюють застосування арешту майна, а саме: відсутність майна, балансова вартість майна менша суми податкового боргу або майно не може бути джерелом погашення податкового боргу.

Зважаючи на відсутність загальних підстав для застосування арешту як майна, так і коштів платника податків, передбачених пунктом 94.2 статті 94 Податкового кодексу України, суд касаційної інстанції знаходить правильним висновок суду першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, про відмову в задоволенні позову.

При цьому суд касаційної інстанції не погоджується з позицією судів попередніх інстанцій про те, що обов'язковою умовою для звернення податковим органом до суду на підставі підпункту 20.1.17 пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України з позовом про накладення арешту на кошти платника податку, що знаходяться у банку, є прийняття керівником органу державної податкової служби (його заступником) рішення про адміністративний арешт майна платника податків у день звернення до суду з таким позовом, зважаючи на таке.

Дійсно, пунктом 7.3 розділу VII «Особливості застосування арешту коштів на рахунку платника податків» Порядку застосування адміністративного арешту майна платника податків передбачено, що для застосування арешту коштів на рахунку платника податків орган доходів і зборів подає до суду позовну заяву в порядку, передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України, у день прийняття рішення про застосування адміністративного арешту майна платника податків.

Водночас суд касаційної інстанції вже вказував на те, що за рішенням керівника органу державної податкової служби, обґрунтованість якого протягом 96 годин має бути перевірена судом відповідно до пункту 94.10 статті 94 Податкового кодексу України, накладається адміністративний арешт майна платника податків.

Натомість арешт коштів на рахунку платника податків відповідно до абзацу другого підпункту 94.6.2 пункту 94.6 статті 94 здійснюється виключно на підставі рішення суду шляхом звернення органу державної податкової служби до суду. Жодного рішення податковий орган в такому разі не приймає.

Зважаючи на те, що така помилкова позиція судів попередніх інстанцій не призвела до неправильного вирішення справи, суд касаційної інстанції, діючи в межах, встановлених статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, дійшов висновку про необхідність залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень - без змін.

Керуючись статтями 210, 2201, 223, 224, 230, 231, частиною п'ятою статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу Криворізької центральної об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області залишити без задоволення.

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.01.2013 та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 13.02.2014 у справі №2а/0470/14494/12 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, і може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, передбачених статтею 237 Кодексу адміністративного судочинства України, за заявою, поданою безпосередньо до Верховного Суду України в порядку, встановленому статтями 236-2391 Кодексу адміністративного судочинства України, та протягом трьох місяців з дня ухвалення судового рішення, щодо якого заявлено клопотання про перегляд, або з дня ухвалення судового рішення, на яке здійснюється посилання на підтвердження підстав, установлених пунктом 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, якщо воно ухвалено пізніше, але не пізніше одного року з дня ухвалення судового рішення, про перегляд якого подається заява.

Головуючий: __________________ Т.М. Шипуліна

Судді: __________________ Л.І. Бившева

__________________ І.Я. Олендер