Справа № 225/2868/17
Суддя: Довженко О. В.
Дата ухвалення: 2017-10-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Провадження №2-а/225/51/2017
Справа №225/2868/17
Дзержинський міський суд Донецької області
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(повна та вмотивована)

27 жовтня 2017 року м.Торецьк

Дзержинський міський суд Донецької області у складі:

головуючого - судді Довженко О.В.,

за участю:

секретаря судового засідання Панасенко Г.Ю.,

представника позивача: ОСОБА_1,

представника відповідача: ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Дзержинського міського суду Донецької області адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Управління Пенсійного фонду України в м.Дзержинську Донецької області про визнання дій протиправними, скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернулась до суду з адміністративним позовом, в якому просить визнати дії Управління пенсійного фонду України в м.Дзержинську Донецької області щодо незаліку страхового стажу при призначенні їй пенсії за період роботи з 29.06.1994 року по 31.03.2001 року, а також, заробітної плати з 01.04.2001 року по 31.12.2003 року - протиправними; рішення Управління пенсійного фонду України в м.Дзержинську Донецької області №777 від 20 грудня 2016 року - скасувати; зобов'язати Управління пенсійного фонду України в м.Дзержинську Донецької області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_3 період роботи з з 29.06.1994 року по 31.03.2001 року, а також, заробітну плату з 01.04.2001 року по 31.12.2003 року та стягнути з відповідача на користь позивача понесені нею судові витрати.

В обґрунтування адміністративного позову ОСОБА_3 зазначила, що з 21.09.2016 року перебуває на обліку в Управлінні пенсійного фонду України в м.Дзержинську Донецької області і отримує пенсію за віком, призначену згідно Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Однак, при призначенні пенсії позивачу до страхового стажу не було зараховано період роботи з 29 червня 1994 року по 30 вересня 1999 року на станції Артемівськ-ІІ Донецької залізничної дороги, та з 01 жовтня 1999 року по 31 березня 2001 року у Донецькій дирекції з обслуговування пасажирів, у зв'язку із порушенням роботодавцем, за твердженням пенсійного органу, п.п.2.4 - 2.6 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників №110 від 17.08.1993 року, а саме, через відсутність записів про звільнення за переводом.

Окрім того, заробітна плата позивача за період роботи з 01 квітня 2001 року по 31 грудня 2003 року зарахована з позначкою «0», з огляду на невідповідність записів про місце роботи у трудовій книжці даним індивідуальних відомостей про застраховану особу.

Зазначені вище дії Управління пенсійного фонду України в м.Дзержинську Донецької області позивач вважає протиправними та такими, що не ґрунтуються на законі і порушують його право на пенсійне забезпечення, що саме стало приводом для звернення позивача до суду.

В свою чергу, уповноважений представник відповідача проти позову заперечував, наполягав на тому, що його дії вимогам чинного законодавства не суперечать, що є правовою підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

В ході розгляд справи уповноваженим представником позивача було уточнено позовні вимоги, а саме, за результатами уточнень позивач просив визнати дії Управління пенсійного фонду України в м.Дзержинську Донецької області стосовно незаліку ОСОБА_3 при призначенні пенсії стажу роботи за період з 29 червня 1994 року по 31 грудня 1999 року - протиправними; рішення Управління пенсійного фонду України в м.Дзержинську Донецької області №777 від 20 грудня 2016 року в частині незаліку ОСОБА_3 при призначенні пенсії стажу роботи за період з 29 червня 1994 року по 31 грудня 1999 року - скасувати; зобов'язати Управління пенсійного фонду України в м.Дзержинську Донецької області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_3 період роботи з 29 червня 1994 року по 31 грудня 1999 року та стягнути з Управління пенсійного фонду України в м.Дзержинську Донецької області на користь позивача понесені нею судові витрати. Зазначені вимоги уповноважений представник позивача підтримав у повному обсязі, наполягав на їх задоволенні.

В свою чергу, уповноважений представник відповідача проти уточнених позовних вимог також заперечував у повному обсязі, наполягав на правомірності своїх дій, просив суд відмовити позивачу у задоволенні заявлених вимог.

Дослідивши наявні у справі матеріали, надавши правову оцінку наявним у справі доказам, заслухавши пояснення присутніх у судовому засіданні уповноважених представників сторін, судом встановлено наступне:

ОСОБА_3 (позивач), ІНФОРМАЦІЯ_1, з 21.09.2016 року перебуває на обліку в Управлінні пенсійного фонду України в м.Дзержинську Донецької області, як отримувач пенсії за віком, що була їй призначена згідно Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Однак, при призначенні пенсії позивачу до страхового стажу не було зараховано період роботи з 29 червня 1994 року по 30 вересня 1999 року на станції Артемівськ-ІІ Донецької залізничної дороги, та з 01 жовтня 1999 року по 31 березня 2001 року у Донецькій дирекції з обслуговування пасажирів, у зв'язку із порушенням роботодавцем, за твердженням пенсійного органу, п.п.2.4 - 2.6 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників №110 від 17.08.1993 року, а саме, через відсутність записів про звільнення за переводом.

Більш того, заробітну плату за період роботи з 01.04.2001 року по 31.12.2003 року було зараховано позивачеві з позначкою «0», у зв'язку із невідповідністю записів про місце роботи у трудовій книжці даним індивідуальних відомостей про застраховану особу, згідно яких заробітна плата нараховувалась ОСОБА_3 іншими установами.

Наведене стало приводом для прийняття відповідачем спірного рішення №777 від 20 грудня 2016 року про незалік стажу та заробітної плати при призначенні пенсії.

Проте, в подальшому, в ході вирішення спору, пенсійним органом було знайдено помилку в розрахунках пенсії позивачеві та, як наслідок, прийнято розпорядження від 25.10.2017 року №192549 про зарахування позивачеві страхового стажу з 01.01.2000 року по 31.03.2001 року та заробітної плати за період з 01.04.2001 року по 31.12.2003 року. Зокрема, згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу (форма ОК-5), ОСОБА_3 в період часу з 01 квітня 2001 року по 31 грудня 2003 року постійно працювала і за неї роботодавцем сплачувались страхові внески до Пенсійного фонду України в повному обсязі (а.с.12).

Викладені вище факти були підтверджені свідченнями уповноваженого представника відповідача у судовому засіданні.

Таким чином, спірним залишився період незарахованого позивачеві страхового стажу з 29 червня 1994 року по 31 грудня 1999 року, що стало приводом уточнення останнім позовних вимог.

Вирішуючи питання щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог, суд виходив з наступного:

відповідно до ст.104 КАС України, до адміністративного суду має право звернутися з адміністративним позовом особа, яка вважає, що порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин. Отже, необхідною умовою для звернення особи до суду з адміністративним позовом є обов'язкова наявність порушення прав, свобод чи інтересів цієї особи у сфері публічно-правових відносин.

Оскільки правовою підставою для звернення до адміністративного суду є захист порушених прав, свобод чи інтересів, то право на позов у особи виникає лише після порушення відповідачем її права, тобто захисту підлягає вже порушене право, а не те, яке може бути порушено у майбутньому.

Згідно зі ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. В свою чергу, за ст.17 КАС України, компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних та юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності.

Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно зі ст.48 Кодексу законів про працю України, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Основним документом, що підтверджує стаж роботи, визначено трудову книжку також статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення». В свою чергу, порядок підтвердження наявного трудового стажу за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом міністрів України.

Згідно до п.2.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України №110 від 17.08.1993 року, до трудової книжки вносяться, зокрема, відомості про працівника: прізвище, ім'я та по батькові, дата народження, відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення.

За п.2.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, при цьому, запис про звільнення, а також, відомості про нагородження та заохочення засвідчуються печаткою.

В свою чергу, відповідно до п.17 Порядку, підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 12 серпня 1993 року №637), за відсутності документів про наявний стаж роботи та неможливість їх одержання у зв'язку із воєнними діями, стихійним лихом, аваріями, катастрофами або іншими надзвичайними ситуаціями, стаж роботи, який дає право на пенсію, встановлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі.

Отже, із записів в трудовій книжці позивача серії БТ-І №7506556 вбачається, що ані 01 жовтня 1999 року, ані 01 квітня 2001 року позивач не звільнялась і не переводилась на іншу роботу.

Місце роботи позивача з 29 червня 1994 року по 01 лютого 2002 року було незмінним, оскільки вона постійно працювала на посаді чергового з надання довідок вокзалу станції Артемівськ-ІІ Донецької залізниці.

Натомість, вокзал станції Артемівськ-ІІ кілька разів, за відповідними наказами начальника Донецької залізниці, змінював підпорядкованість структурним підрозділам Донецької залізниці, що підтверджується наявною в матеріалах справи довідкою №663 від 05.12.2016 року (а.с.7-9, 11).

При цьому, суд зауважує на тому, що, згідно з п.2 ст.36 КЗпП України, змiна пiдпорядкованостi пiдприємства, установи, органiзацiї дiї трудового договору не припиняє.

Таким чином, всі записи в трудовій книжці позивача зроблені відповідно до вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників №58 від 29 липня 1993 року.

Під час розгляду справи уповноважений представник відповідача стверджувала, що в матеріалах справи відсутні докази зміни підпорядкування підприємства, а саме, вокзалу станції Артемівськ-ІІ Донецькій залізниці, що саме стало приводом для відмови у зарахуванні позивачеві страхового стажу за спірний період.

Проте, як встановлено судом, усі документи станції Артемівськ-ІІ Донецької залізниці до сектору архіву регіональної філії «Донецька залізниця» на зберігання не надходили, більш того, на теперішній час знаходяться на тимчасово непідконтрольній українській владі території у м.Горлівка (станція Микитівка) та у м.Донецьк (станція Донецьк). Даний факт підтверджений листом №НЮ Дон Філія - 2022/991 від 23.10.2017 року регіональної філії «Донецька залізниця» структурним підрозділом «Юридична служба» (а.с.36).

Згідно ж розпорядження Кабінету Міністрів України від 2 грудня 2015 року №1275-р, м.Горлівка Донецької області віднесено до населених пунктів, де органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження через окупацію території незаконними збройними формуваннями, у зв'язку з чим всі видані на зазначеній території документи юридичних наслідків на території України не створюють. Тобто, іншим чином, ніж за допомогою даних трудової книжки, підтвердити наявність у позивача спірного страхового стажу не виявляється можливим.

В свою чергу, за п.п.1-3 постанови Кабінету міністрів України №637 від 12.08.1993 року «Про затвердження порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній», основним документом, підтверджуючим стаж роботи є трудова книжка.

Окрім того, слід зазначити, що відповідно до ч.2 ст.8 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Так, у справах «Пайн Велі Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії», «Федоренко проти України» Європейський суд з прав людини констатував, що відповідно до прецедентного права органів, які діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності (пункт 21 Рішення ЄСПЛ у справі «Федоренко проти України»).

У межах вироблених Європейським судом з прав людини підходів до тлумачення поняття «майно», а саме, в контексті ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як «наявне майно», так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого «права власності» (пункт 74 Рішення ЄСПЛ від 2 березня 2005 року у справі «Von Maltran and Others v.Germany».

Європейський суд з прав людини робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що може вважатися «активом»: вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема, є чинна норма закону, тобто, встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) - на момент дії цієї норми є «активом», на який може розраховувати громадянин як на свою власність.

Отже, з огляду на встановлені вище обставини справи та представлені сторонами докази, суд приходить до висновку, що правомірність незаліку ОСОБА_3 страхового стажу за період роботи з 29 червня 1994 року по 31 грудня 1999 року на станції Артемівськ-ІІ Донецької залізничної дороги під час призначення пенсії за віком відповідачем у справі в розумінні ч.2 ст.71 КАС України - не доведена, що є правовою підставою для задоволення позову.

Слід зазначити також, що при визначенні початкової дати перерахунку пенсії, а саме, з 21.09.2016 року, суд керувався приписами п.1 ч.1 ст.45 Закону України "Про загальнобов'язвове державне пенсійне страхування", згідно з яким пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

У підсумку, згідно з приписами ч.1 ст.94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Отже, враховуючи, що рішення ухвалене на користь позивача, на підставі вимог ст.ст.94,97,98 КАС України, ч.7 ст.6 Закону України «Про судовий збір», суд приходить до висновку про наявність правових підстав для присудження позивачеві сплаченого ним на користь держави судового збору в розмірі 640,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Управління пенсійного фонду України в м.Дзержинську Донецької області, адже іншого порядку розподілу судового збору між сторонами у даному випадку процесуальним законом не передбачено.

Керуючись ст.ст.6,7,17-19, 94, 99, 104-106, 159, 161, 162, 256 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов - задовольнити.

Визнати дії Управління пенсійного фонду України в м.Дзержинську Донецької області стосовно незаліку ОСОБА_3 при призначенні пенсії стажу роботи за період з 29 червня 1994 року по 31 грудня 1999 року - протиправними.

Рішення Управління пенсійного фонду України в м.Дзержинську Донецької області №777 від 20 грудня 2016 року в частині незаліку ОСОБА_3 при призначенні пенсії стажу роботи за період з 29 червня 1994 року по 31 грудня 1999 року - скасувати.

Зобов'язати Управління пенсійного Фонду України в м.Дзержинську Донецької області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_3 період роботи з 29 червня 1994 року по 31 грудня 1999 року.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління пенсійного фонду України в м.Дзержинську Донецької області на користь ОСОБА_3 понесені нею судові витрати в сумі 640 (шістсот сорок) грн.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається через Дзержинський міський суд Донецької області до Донецького апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги, постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя