Справа № 813/345/17
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2017-11-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2017 рокуЛьвів№ 876/9292/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді: Кухтея Р.В.

суддів: Носа С.П., Яворського І.О.,

з участю секретаря судового засідання: Джули В.М.

позивача: ОСОБА_1

представника позивача: ОСОБА_2

представника відповідача: Клапчука Р.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 10 серпня 2017 року за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України (далі - ДМС України) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в :

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернулася в суд із зазначеним позовом, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просила визнати протиправним та скасувати рішення ДМС України № 647-16 від 16.12.2016 про відмову у визнанні її біженцем, а також повідомлення про відмову у визнанні біженцем № 78 від 06.01.2017 та зобов'язати ДМС України визнати ОСОБА_1 біженцем.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 10.08.2017 в задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись із постановою суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, яку мотивує тим, що судом першої інстанції було невірно застосовано норми матеріального та процесуального права, зокрема, положення Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» № 3671-VI від 08.07.2011 (далі - Закон № 3671-VI) та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Вказує, що суд не дав належної правової оцінки обставинам справи, зокрема, що у випадку повернення до країни походження, існує ризик переслідувань позивача з релігійних та політичних причин. Тому просить скасувати постанову Львівського окружного адміністративного суду від 10.08.2017 та прийняти нову, якою повністю задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2, які підтримали апеляційну скаргу, представника відповідача ОСОБА_3, який просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нову про часткове задоволення адміністративного позову, виходячи з наступного.

З матеріалів справи видно, що ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Гайбу, Хорезмської області Республіки Узбекистан, є громадянкою Узбекистану, за національністю - узбечка, віросповіданням - християнство (Свідок Єгови). Раніше заявниця сповідувала іслам. Сімейний стан - не одружена. Рідна мова - узбецька, читає та спілкується українською. В 2015 році здобувала повну загальну середню освіту у Старосамбірській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів №1 ім. Богдана Сальчаника Львівської області.

06.06.2016 громадянка Узбекистану ОСОБА_1 звернулась до Головного управління (далі - ГУ) ДМС України у Львівській області із заявою щодо надання їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. В обґрунтування поданої заяви зазначила, що на даний час вона не може та не бажає повертатися до країни свого походження внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками віросповідання та належності до певної соціальної групи, оскільки переслідування йде з боку самої держави. Стверджує, що належить до християнської конфесії Свідків Єгови, яка є забороненою в Узбекистані, окрім міста Чирчик, Ташкентської області.

29.06.2016 ГУ ДМС України у Львівській області була розпочата процедура оформлення документів для вирішення питання щодо надання позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, згідно наказу ГУ ДМС України у Львівській області № 48 від 29.06.2016 «Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту».

За результатами розгляду вказаної заяви, проведених співбесід від 23.06.2016, 02.11.2016 та досліджених матеріалів, ГУ ДМС України у Львівській області дійшло до висновку, що громадянка Узбекистану ОСОБА_1 не підпадає під критерії визначення біженця та особи, яка потребує додаткового захисту у відповідності до вимог ст.1 Закону №3671-VI, що оформлено висновком про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 2016 LV 0013 від 08.12.2016.

В подальшому, вказаний висновок № 2016 LV 0013 та матеріали особової справи позивача були скеровані до ДМС України для прийняття рішення по суті.

Рішенням ДМС України № 647-16 від 16.12.2016 громадянці Узбекистану ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до ч.1 ст.6 Закону №3671-VI, як особам, стосовно яких встановлено відсутність умов, передбачених п.п.1, 13 ч.1 ст.1 цього Закону.

На підставі вказаного рішення ДМС України винесено повідомлення №78 від 06.01.2017, яким позивача проінформовано про відмову у задоволенні її заяви.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надала доказів, що підтверджують наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками віросповідання. Фактів, що позивач була об'єктом переслідувань як на момент перебування на території країни походження, так і на момент звернення до відповідача, наявність прямих загроз такого переслідування через віросповідання, також не встановлено. Відомості, які надала позивач, носять виключно загальний характер та не підтверджують наявність переслідувань відносно неї. Крім цього, позивач не зверталася до посольських або консульських установ Республіки Узбекистан в Україні або за її межами для виготовлення національного паспорта. Протягом вказаного періоду, позивач не покидала територію України.

Проте, колегія суддів вважає, що до таких висновків суд першої інстанції прийшов з неповним з'ясуванням всіх обставин, що мають значення для справи, а також з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, з огляду на наступне.

Порядок регулювання правовідносин у сфері визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту, і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом №3671-VI, міжнародними актами, в тому числі Конвенцією про статус біженців 1951 року, Протоколом щодо статусу біженців 1967 року.

Згідно п.п.1, 4 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань. Додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у п.13 ч.1 цієї статті.

Відповідно п.13 ч.1 ст.1 цього Закону, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи з буквального тлумачення статті 1 зазначеного Закону, небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну громадянської належності має бути обґрунтоване об'єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя, безпеку чи свободу.

За змістом пункту 45 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Відповідно ч.2 ст.13 цього ж Закону, особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язана, зокрема, подати центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно положень Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є : знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, то за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме : расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Однак, залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

Отже, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України № 649 від 07.09.2011, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Тобто, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об'єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Як видно з пояснень та заяви про надання додаткового захисту ОСОБА_1, проживаючи з 2006 року в Україні вона змінила своє віросповідання з ісламу на християнство та з 2015 року прийняла водне хрещення і стала членом релігійної організації Свідків Єгови, внаслідок чого не має можливості повернутись до країни свого походження - Республіки Узбекистан, у зв'язку з тим, що вона, як особа, що не сповідує іслам, побоюється переслідувань з боку органів державної влади.

На підтвердження зазначених обставин вона надала суду звіт Організації з безпеки і співробітництва в Європі (ОБСЄ) щодо реалізації заходів з питань людського виміру за 2016 - 2015 роки, звіт комісії США про стан релігійних свобод у світі за 2016 рік, заключні зауваження Комітету ООН з прав людини по четвертій періодичній доповіді Узбекистану від 17 серпня 2015 року, звіт НПО «HRW» за 2016 рік, звіт НПО «OPEN DOORS»: «Свобода релігії та переслідування християн» за 2016 рік, звіт Комісії з міжнародної релігійної свободи по Узбекистану за 2017 рік.

Аналіз наданої позивачем інформації дає підстави для висновку, що в країні її походження Республіці Узбекистан систематично допускаються порушення прав людини, обмежуються релігійні права і свободи та свідчать про обґрунтованість її побоювань стати жертвою переслідувань за релігійною ознакою, зокрема, зі сторони державних органів постійно здійснюються кримінальні переслідування Свідків Єгови, до них застосовуються адміністративні штрафи, арешти, незаконні обшуки і вилучення релігійної літератури, тортури та жорстоке поводження, приниження честі і гідності, відмова в реєстрації їх об'єднань та організацій.

В рішенні ДМС України не було належним чином проаналізовано вказані вище джерела інформації, не спростовано можливість загрози життю позивача, її безпеці чи свободі в країні походження в разі повернення та сповідування релігії Свідків Єгови, не надано належну оцінку правомірності рішення територіального органу ДМС України про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання про визнання її особою, яка потребує додаткового захисту, що свідчить про його протиправність.

Вимоги позивача в частині щодо зобов'язання відповідача визнати її біженцем або особою, що потребує додаткового захисту не підлягають задоволенню, оскільки такі дії є дискреційними повноваженнями суб'єкта владних повноважень.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч.3 ст.2 КАС України критеріям, не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за такими критеріями.

Щодо позовної вимоги про визнання протиправним та скасування повідомлення №78 від 06.01.2017 про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, то така є безпідставною та не підлягає задоволенню з огляду на ч.13 ст.10 Закону №3671-VI та п.п. «а» п. 6.9. Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України № 649 від 07.09.2011 та зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 05.10.2011 за № 1146/19884.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги, є суттєвими і складають підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи та неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, через що постанова суду підлягає скасуванню з прийняттям нової про часткове задоволення адміністративного позову.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 254 КАС, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 10 серпня 2017 року по справі № 813/345/17 - скасувати та прийняти нову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання до вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 647-16 від 16 грудня 2016 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянки Республіки Узбекистан ОСОБА_1 від 06 червня 2016 року про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням висновків, викладених у постанові суду.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня складання постанови в повному обсязі.

Головуючий суддя Р. В. Кухтей
судді С. П. Нос
І. О. Яворський
Повний текст постанови складено 14.11.2017.