Справа № 243/7615/17
Суддя: Василенко Любов Андріївна
Дата ухвалення: 2017-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Мірошниченко Л.Є.
Суддя-доповідач - ОСОБА_1
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2017 року справа №243/7615/17

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Василенко Л.А., суддів Гайдара А.В., Ястребової Л.В.,

при секретареві судового засідання Святодух О.Б.,

з участю представника відповідача ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України у м.Краматорську Донецької області на постанову Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 28 вересня 2017 року у справі № 243/7615/17 за позовом ОСОБА_3 до Управління Пенсійного фонду України у м.Краматорську Донецької області, третя особа: Управління праці та соціального захисту населення Краматорської міської ради про визнання бездіяльності протиправною, визнання протиправним та скасування рішення, зобовязання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Постановою Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 28 вересня 2017 року позов ОСОБА_3 до Управління Пенсійного фонду України у м.Краматорську Донецької області (далі УПФУ у м.Краматорську), третя особа: Управління праці та соціального захисту населення Краматорської міської ради про визнання бездіяльності протиправною, визнання протиправним та скасування рішення, зобовязання вчинити певні дії задоволений частково: визнати неправомірним та скасовано рішення УПФУ у м. Краматорську про припинення виплати пенсії ОСОБА_3; зобов'язано УПФУ у м. Краматорську поновити нарахування та виплату пенсії ОСОБА_3 та сплатити заборгованість за період, починаючи з квітня 2017 року, включно; допущено негайне виконання постанови суду в частині присудження виплати пенсії ОСОБА_3 з квітня 2017 року, в межах суми стягнення за один місяць; в задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено (а.с. 39-41).

Відповідач не погодився з постановою суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати постанову суду першої інстанції через порушення норм матеріального права та прийняти нову, якою відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що відсутність внутрішньо переміщеної особи за фактичним місцем проживання/перебування є порушенням обовязкової умови для отримання соціальних послуг відповідно до ст.7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (а. с. 45-46).

Представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги, просив постанову суду скасувати, прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Колегія суддів заслухала доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, перевірила матеріали справи, вивчила доводи апеляційної скарги і дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що відповідно до довідки від 29.11.2014 №1426/13102 ОСОБА_3 взято на облік як особу, переміщену з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції до м.Краматорськ Донецької області (а. с. 6).

Позивач перебуває на обліку в УПФУ в м.Краматорську на підставі електронної пенсійної справи, яка надійшла з УПФУ в Калінінському районі м.Горлівки.

25.04.2017 позивачем до УПФУ у м.Краматорську подано заяву на виготовлення електронного пенсійного посвідчення та заяву про поновлення виплати пенсії (а.с. 68, 71).

Виплата та нарахування пенсії позивачеві припинена з 01.04.2017 у звязку з непідтвердженням місця фактичного проживання позивача (а.с. 70, 74).

Рішення комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам №69 від 13.06.2017 не підтверджено місце фактичного проживання позивача, у звязку з чим останньому відмовлено у призначенні (відновленні) соціальних виплат (а.с. 70).

Розпорядженням відповідача від 03.07.2017 та від 19.10.2017 зупинено виплату пенсії позивачеві з 01.08.2017 та з 01.11.2017 відповідно на підставі вищезазначеного рішення (а.с. 70 (зворотній бік), 74).

Встановлені обставини підтверджені матеріалами справи і не є спірними.

Спірним у справі є правомірність дій відповідача щодо припинення виплати пенсії позивачеві з квітня 2017 року на підставі непідтвердження його місця перебування.

Статус внутрішньо переміщеної особи врегульований Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 №1706-VII (далі Закон № 1706-VII).

Згідно статті 7 Закону № 1706-VII для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав, зокрема, на пенсійне забезпечення здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Питання виплати пенсій врегульовані статтею 47 Закону №1058 за якою пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Матеріалами справи встановлено, що відповідачем не приймалося рішення про припинення виплати пенсії позивачеві з 01.04.2017 року.

Розпорядженнями відповідача від 03.07.2017 та від 19.10.2017 зупинено виплату пенсії позивачеві з 01.08.2017 та з 01.11.2017 відповідно, на підставі рішення комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам №69 від 13.06.2017.

Пенсійний орган в апеляційній скарзі посилається на непідтвердження фактичного місця проживання позивача, що позбавляє відповідача можливості та законних підстав для поновлення виплати пенсії.

Підстави припинення виплати пенсії передбачені ст.49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-VI (далі Закон №1058).

Згідно з ч.1 ст.49 Закону №1058 виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Тобто, ч.1 ст. 49 Закону №1058, визначено перелік підстав, за наявності яких, виплату пенсії може бути припинено.

Враховуючи наведені норми, колегія суддів дійшла висновку про порушення відповідачем вимог ч.1 ст. 49 Закону №1058, оскільки з квітня 2017 року позивачеві припинено виплату пенсії без прийняття відповідного рішення і за відсутності законодавчо встановлених підстав, а рішення комісії про призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам соціального захисту населення, не є таким рішенням у розумінні ч. 1 ст. 49 Закону №1058.

Крім того, в розпорядженнях про зупинення виплати пенсії пенсійний орган не вказав та не обґрунтував, на якій саме з підстав, наведених в ч.1 ст.49 Закону №1058 припинено виплату пенсії.

Колегія суддів звертає увагу, що в рішенні комісії про призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам соціального захисту населення йдеться про соціальну виплату, яка призначається та виплачується за дотримання певних умов. Пенсія не є соціальною виплатою. Право на отримання пенсії є конституційною гарантією. Суми пенсії є власністю позивача, оскільки з його заробітної плати протягом трудової діяльності здійснювалися утримання (страхові внески) з метою подальшої їх виплати у вигляді пенсії при досягненні особою пенсійного віку та набуття страхового трудового стажу.

Суд апеляційної інстанції також звертає увагу на положення статті 1 Конвенції, Статті 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Париж, 20.III.1952) яка передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права, положення Статті 14 Конвенції якою визначено, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.

Оцінюючи спірні правовідносини колегія суддів застосовує положення Конституції України, за якими, в Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (статті 1, 3 Конституції України). Право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел (частина друга статті 46 Основного Закону України) і забезпечується частиною другою статті 22 Конституції України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, виконанням трудових обовязків і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

В даному випадку наявність у позивача статусу внутрішньо переміщеної особи створює для нього на відміну від інших громадян України певні перешкоди в отриманні його пенсії, яка призначена у зв'язку з трудовою діяльністю, та потребує від пенсіонера здійснення додаткових дій, не передбачених Законами щодо пенсійного забезпечення, зокрема, ідентифікація особи, надання заяви про поновлення виплати пенсії, яка була припинена органом Пенсійного фонду без прийняття відповідного рішення тощо.

Колегія суддів застосовує при розгляді справи практику Європейського Суду з прав людини як джерело права відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року № 3477-IV.

Як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) в рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке, стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення). У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що в діях відповідача містяться ознаки дискримінації відносно позивача, як внутрішньо переміщеної особи, та відсутність єдиного підходу до виплати пенсій громадянам України згідно діючого законодавства.

Позивач зареєструвався як тимчасово переміщена особа і має право на отримання пенсії, яка є його власністю.

На підставі викладеного, колегія суддів погоджує висновок суду першої інстанції про визнання протиправними та скасування спірних рішень відповідача в формі розпоряджень.

Решта позовних вимог про зобов'язання відповідача поновити нарахування і виплату пенсії позивачеві з квітня 2017 року зі сплатою заборгованості також підлягають задоволенню, оскільки є похідними від задоволених позовних вимог.

Водночас, колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції при розгляді справи порушені правила територіальної підсудності, встановленні ст.19 КАС України та не розглянуто клопотання пенсійного органу про передачу справи за територіальною підсудністю до Краматорського міського суду Донецької області (а.с. 23-24).

Відповідно до ч.2 ст.19 КАС України адміністративні справи з приводу оскарження правових актів індивідуальної дії, а також дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, які прийняті (вчинені, допущені) стосовно конкретної фізичної чи юридичної особи (їх об'єднань), вирішуються за вибором позивача адміністративним судом за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання (перебування, знаходження) цієї особи-позивача, або адміністративним судом за місцезнаходженням відповідача, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Якщо така особа не має місця проживання (перебування, знаходження) в Україні, тоді справу вирішує адміністративний суд за місцезнаходженням відповідача.

Враховуючи те, що позивач зареєстрований як внутрішньо переміщена особа у м.Краматорську та відповідач УПФУ в м.Краматорську також знаходиться у м.Краматорську, даний адміністративний позов підлягає розгляду Краматорським міським судом Донецької області.

Разом з тим, відповідно до п.6 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 6 березня 2008 року № 2 «Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ» судам необхідно розрізняти правові наслідки недотримання правил предметної і територіальної підсудності. У разі недотримання правил територіальної підсудності адміністративну справу також необхідно передати до належного суду, але за умови, якщо це було виявлено після відкриття провадження у справі і до початку судового розгляду справи (пункт третій частини першої статті 22 КАС України). Проте якщо недотримання правил територіальної підсудності виявлено вже під час судового розгляду, то суд повинен завершити розгляд справи та ухвалити судове рішення по суті спору. При перегляді справи у суді вищої інстанції саме по собі недотримання правил територіальної підсудності не може мати наслідком скасування судового рішення.

Відповідно до ч.1 ст.195 КАС України апеляційний перегляд здійснений в межах доводів апеляційної скарги.

На підставі встановлених обставин справи та наведених нормативно-правових норм, які регулюють спірні відносини, колегія суддів погоджує висновок суду першої інстанції про задоволення позову у повному обсязі, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування постанови суду першої інстанції відсутні.

В повному обсязі ухвала складена 14 листопада 2017 року

Керуючись ст.195, ст. 196, ст. 198 ч.1 п.1, ст. 200, ст. 205 ч.1 п.1, ст. 206, ст.212, ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України у м.Краматорську Донецької області залишити без задоволення.

Постанову Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 28 вересня 2017 року у справі № 243/7615/17 за позовом ОСОБА_3 до Управління Пенсійного фонду України у м.Краматорську Донецької області, третя особа: Управління праці та соціального захисту населення Краматорської міської ради про визнання бездіяльності протиправною, визнання протиправним та скасування рішення, зобовязання вчинити певні дії залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом 20 днів з дня її складення в повному обсязі.

Головуючий Л.А.Василенко

Судді А.В. Гайдар

ОСОБА_4