Справа № 825/1616/17
Суддя: Кашпур О.В.
Дата ухвалення: 2017-11-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 листопада 2017 року Чернігів Справа № 825/1616/17

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої судді - Кашпур О.В.,

за участі секретаря - Андрушко І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові, без фіксації судового процесу, в порядку ч. 1 ст. 41 КАС України, справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області про скасування наказу та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

Позивач 12.10.2017 звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області та просить скасувати наказ УДМС України в Чернігівській області № 81 від 05.10.2017; зобовязати відповідача прийняти рішення про оформлення документів про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог чинного законодавства.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що маючи обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань в ОСОБА_2 Федерації через його громадську та політичну позицію, залишив Росію і прибув до України шукати захисту. ОСОБА_1 зауважує, що він зазнав переслідувань і тортур у країні громадянської належності, і в нього немає можливості та бажання повернутись до Росії. ОСОБА_1 вважає, що його побоювання щодо порушення його прав людини у Росії є обґрунтованим з огляду на те, що у країні походження на нього чекають дискримінація та переслідування за політичні переконання, нелюдське або таке, що принижує гідність, покарання, тортури та систематичне порушення прав людини. Після прибуття в України позивач одразу ж звернувся до органів міграційної служби із заявою про надання йому статусу біженця. Проте позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту наказом Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області № 81 від 05.10.2017. Позивач зазначає, що працівники відповідача провели перевірку відомостей, викладених в заяві-анкеті та анкеті позивача формально, більшість питань, що зафіксовані в протоколах співбесід від 25.09.2017 та від 02.10.2017 не стосуються переслідувань позивача та не відображають всю хронологію подій, що в свою чергу, призвело до прийняття неправильного рішення по справі. Враховуючи викладене, позивач вважає, що рішення відповідача є незаконним та необґрунтованим, прийнятим без передбачених на те законодавством України підстав, з порушення процедури та без урахування обставин що мають значення для справи.

Позивач надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Представник відповідача в письмовому клопотанні просив розглянути справу за його відсутності, а також подав заперечення проти позову, в яких позовні вимоги не визнав, просив в їх задоволенні відмовити, зважаючи на те, що матеріалами особової справи позивача його побоювання стати жертвою переслідувань достовірними доводами не підтверджується, інформаційні матеріали носять сумнівний та недостовірний характер, оскільки суперечать один одному в цілому і окремо та свідчать про те, що позивач не тікав від небезпеки, рятуючи своє життя, а залишив територію Росії добровільно автомобільним транспортом 14.09.2017. Отже, не існує розумної можливості того, що позивачу буде причинено шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення в країну громадянської належності, а існування небезпеки життю позивача не підтверджується жодними документами. Отже, при розгляді заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідачем вивчено матеріали особової справи шукача притулку та досліджено інформацію про країну походження, у звязку з чим, з урахуванням норм Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту субєкт владних повноважень правомірно відмовив в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Враховуючи наведене, відповідач просить відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 14.09.2017 під час незаконного перетину державного кордону на пункті пропуску впс «Гірськ» (Чернігівська обл., Сновський р-н, с. Гірськ) без документів, які дають право на перетин кордону, звернувся до співробітників прикордонної служби з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Заява-анкета про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивача органом міграційної служби була прийнята до розгляду 15.09.2017.

Особа позивача була ідентифікована за допомогою:

паспорта громадянина ОСОБА_2 Федерації серії 4016 № 728937, виданого 14.03.2017 ТП № 33 Відділу УФМС Росії по Санкт-Петербургу та Ленінградській області в Красногвардійському районі м. Санкт-Петербург;

паспорта громадянина ОСОБА_2 Федерації для виїзду за кордон серії 64 № 1617677, виданий 17.09.2010, терміном дії до 17.09.2015.

В анкеті-заяві ОСОБА_1 зазначив, що є громадянином ОСОБА_2 Федерації, ІНФОРМАЦІЯ_1, росіянин за національністю, лютеранин за віросповіданням; народився в місті Санкт-Петербург, ОСОБА_2 Федерації; має професійно-технічну освіту (зі слів); не одружений, дітей не має. Згідно наданих позивачем копій медичних документів в 2016 році йому було поставлено психічний діагноз Р43.23 (розлад пристосувальних реакцій або розлад адаптації), а в 2017 - Р21.4 (психопатоподібна шизофренія).

Позивач в анкеті також зазначає, що він легально покинув країну громадянської належності автомобільним транспортом 14.09.2017, він є невійськовозобовязаний у звязку зі станом здоровя. Позивач в анкеті-заяві зазначив, що він є учасником руху «Артподготовка» та приймав участь у масових акціях, за що був притягнений до адміністративної відповідальності. Позивач зазначає, що був побитий поліцейськими та до нього застосовувались тортури. На час перетину кордону, в ОСОБА_2 Федерації порушено кримінальне провадження проти ОСОБА_1 (з його слів). Ні позивача, ні його рідних не переслідували за ознаками раси, національності, громадянства, релігії, приналежності до певної соціальної групи, через трудову діяльність.

У своїй заяві позивач зазначив, що просить надати йому статус біженця через примусове психічне лікування в психіатричній лікарні, неодноразове затримання та притягнення до адміністративної відповідальності внаслідок участі у політичних акціях, нанесенні політичних графіті та через ризик бути притягнутим до кримінальної відповідальності.

Управлінням міграційної служби України в Чернігівській області заява позивача була прийнята до розгляду. З позивачем 25.09.2017 була проведена співбесіда, що підтверджується копією протоколу співбесіди, наявним в матеріалах справи (а.с. 211-79). Також з позивачем було проведено співбесіду 02.10.2017 (а.с. 223-231).

Головним спеціалістом Сектору з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції відділу у справах іноземців та осіб без громадянства управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області ОСОБА_3 05.10.2017 був складений висновок щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, по справі № 2017CN0027 громадянина ОСОБА_2 Федерації ОСОБА_1, згідно якого останній вважає за доцільне відмовити громадянину ОСОБА_2 Федерації ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1, в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем, або особою яка потребує додаткового захисту, на підставі частини 6 статті 8 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту як особі, заява якої є очевидно необґрунтованою, тобто у заявника відсутні умови зазначені у пунктах 1 та 13 частини 1 статті 1 цього Закону (а.с. 238-248).

За результатами розгляду матеріалів справи позивача відповідачем було прийнято наказ від 05.10.2017 № 81 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання громадянина ОСОБА_2 Федерації ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1, біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі частини шостої статті 8 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту як особі, якої є очевидно необґрунтованою, тобто у заявника відсутні умови, передбачені пунктами 1, 13 частини 1 статті 1 цього Закону (а.с. 235).

Повідомленням № 29 позивача повідомлено про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 237).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини першої статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з приписами частини другої статті 5 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в'їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до частини першої статті 7 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин (частина сьома статті 7 цього Закону).

Згідно частини першої статті 6 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

В силу частини першої статті 8 цього Закону, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (частина четверта статті 8 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту).

Згідно частини шостої статті 8 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Управлінням Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців видано Керівництво по процедурам та критеріям визначення статусу біженців (відповідно до Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року) (Женева, 1992), згідно якого процес визначення статусу біженця проходить в два етапи: 1) визначення фактів, які відносяться до справи та 2) встановлення чи відповідають такі факти положенням Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року.

Відповідно до Директиви Європейського Союзу від 29.04.2009 Про мінімальні стандарти кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи осіб, що потребують іншої форми міжнародного захисту, та суть захисту, що надається, яка використовується у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними не суперечать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутності поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

У відповідності до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців, особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. Тобто, особа, яка звертається із заявою про надання статусу біженця повинна надати конкретні документи, які б давали підстави вважати реальною наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

В матеріалах справи міститься висновок від 05.10.2017, яким рекомендовано відмовити позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Судом встановлено, що в своїй заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 15.09.2017 заявник вказав причини, за яких він просить надати йому захист в Україні: « 11.2016 помещен на принудительное лечение в психиатрическую больницу (21 день), состоял на учете 6 месяцев. 03.2017 задержан на протестном митинге против коррупции российской власти, привлечен к административной ответственности, назначен крупный штраф. 06.2017 задержан на протестном митинге против коррупции, привлечен к административной ответственности: крупный штраф, арест 15 суток (максимальный срок). 07.2017 начал наносить политическое граффити против президента Путина и агитировать за участие в предстоящей протестной акции 05/11/17. 08.2017, задержан возле дома, избит полицией с нанесением травм головы и конечностей, подвергнут пыткам в отделе полиции, помещен в сомато-психиатрическое отделение клинической больницы, направлен на принудительное психиатрическое лечение, возбуждено уголовное дело о вандализме (риск лишения свободы до 3-х лет).»

Під час заповнення реєстраційного листка, заявник вказав, що причинами виїзду з РФ є політичні причини та наявні документи, які підтверджують факти його переслідування. Під час розгляду заяви-анкети заявник надав копії постанов судів, фото, на яких зображений заявник з слідами побоїв, тощо.

Політичні причини переслідування ОСОБА_1 обґрунтовує двома арештами, притягнення його до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу та двома випадками примусового психіатричного лікування.

На підтвердження своїх слів заявник надав:

копію постанови Дзержинського районного суду Санкт-Петербургу від 10 травня 2017 року (справа № 5-211/2017) про визнання заявника винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 20.2 КоАП РФ, та призначення йому покарання у вигляді адміністративного штрафу в розмірі 10 000 (десять тисяч) рублів;

копію постанови Калінінського районного суду Санкт-Петербургу від 14.06.2017 по справі № 5-370-17 про адміністративне правопорушення, згідно якої заявника визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 19.3 КоАП РФ та призначено адміністративне покарання у вигляді адміністративного арешту строком на 15 діб;

копію рішення Санкт-Петербурзького міського суду від 16.06.2017, згідно якого постанову Калінінського районного суду Санкт-Петербургу від 14.06.2017 по справі № 5-370-17 залишено без змін, а скаргу захисника заявника - ОСОБА_4 - без задоволення;

копію постанови Калінінського районного суду Санкт-Петербургу від 14.06.2017 по справі № 5-371/17 про адміністративне правопорушення, згідно якої заявника визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 20.2 КоАП РФ, та призначено йому покарання у вигляді адміністративного штрафу в розмірі 20 000 (двадцять тисяч) рублів;

копію рішення Санкт-Петербурзького міського суду від 04.07.2017, згідно якого постанову Калінінського районного суду Санкт-Петербургу від 04.07.2017 по справі № 5-371-17 залишено без змін, а скаргу ОСОБА_1 - без задоволення;

копію постанови по справі про адміністративне правопорушення к протоколу № 010857 від 31.08.2017, копію цього протоколу та копію протоколу АЗ № 3544 про адміністративне затримання від 31.08.2017;

копію скарги ОСОБА_1 від 11.09.2017 на постанову по справі про адміністративне правопорушення (в порядку статті 30.1 КоАП РФ) та копію клопотання ОСОБА_5 від 03.09.2017 по справі про адміністративне правопорушення;

копію заяви ОСОБА_1, нотаріально завіреної тимчасово виконуючим обовязки нотаріуса ОСОБА_6 (зареєстровано в реєстрі № 0-1316);

копію звернення ОСОБА_5 від 06.09.2017, копію заяви про злочин ОСОБА_5 від 04.09.2017, копію заяви про злочин ОСОБА_1 від 04.09.2017, копію скарги на дії по проведенню оперативно-розшукових заходів ОСОБА_7 від 06.09.2017, копію заяви про надання інформації, яка зачіпає права та свободи, копію листа апарату уповноваженого по правам людини в Санкт-Петербурзі від 07.09.2017 № 1099/17-1, копію листа уповноваженого по правам дитини в Санкт-Петербурзі від 11.09.2017 № 11- 1891, копію листа Управління організації державного контролю якості надання медичної допомоги населенню від 08.09.2017 № 09-11-22200;

копію медичної картки № 59872 стаціонарного хворого ОСОБА_1, копію рапорту оперуповноваженого ОСОБА_8, копію направлення на госпіталізацію, копію супровідного листа № 3670 станції швидкої допомоги, копію виписного епікризу ОСОБА_1 від 03.09.2017;

копію заяви ОСОБА_1 головному лікарю Олександрійської лікарні від 04.09.2017, копію виписки №59872 з медичної карти амбулаторного, стаціонарного хворого від 04.09.2017, копію заяви ОСОБА_1 головному лікарю міської олександрійської лікарні від 02.09.2017, копію заяви про відмову від примусової госпіталізації від 02.09.2017, копію направлення на госпіталізацію від 01.09.2017.

Копії наданих документів документально підтверджують факт притягнення позивача до адміністративної відповідальності за скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 20.2 КоАП РФ та призначення йому покарання у вигляді адміністративного штрафу в розмірі 10 000 (десять тисяч) рублів, вдруге призначення йому покарання у вигляді адміністративного штрафу в розмірі 20 000 (двадцять тисяч) рублів, скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 19.3 КоАП РФ та призначеного адміністративного покарання у вигляді адміністративного арешту строком на 15 діб; а також факт госпіталізації заявника до міської Олександрійської лікарні в психосоматичне відділення.

Проте факти притягнення заявника до адміністративної відповідальності не свідчать самі по собі про політичне підґрунтя винесення відповідних постанов суду.

Як свідчать матеріали співбесід з позивачем від 25.09.2017 та від 02.10.2017 під час співбесіди заявник підтвердив дані реєстраційного листка, що не є членом політичної, релігійної, військової, соціальної чи громадської організації. Проте в заяві-анкеті в п. 4.2 вказав, що є учасником руху «Артпідготовка» та вказав його інтернет-адресу. На сайті руху «Артпідготовка» розміщено інформацію про мітинги та відкриті призиви до організації та участі у опозиційних владі мітингах, є бланки агітаційних листівок тощо. Підтвердити чи спростувати участь ОСОБА_1 неможливо.

Під час проведення співбесіди позивач спростував свою участь у політичних організаціях на території ОСОБА_2 Федерації. Так, негативна відповідь заявника стосовно його членства в політичних організаціях під час двох співбесід спростовує надану заявником інформацію в п. 4.2 анкети. А факт нанесення позивачем графітті, який підтверджений документально заявником, свідчить лише про ознайомлення заявника з діяльністю руху «Артпідготовка».

Відповідно до п. 80 Керівництва по процедурам і критеріям визначення статусу біженця: «Наличие иных политических убеждений, отличных от тех, которые разделяются правительством, само со себе не является основанием для ходатайства о предоставлении статуса беженца, и проситель должен доказать, что у него имеются достаточные опасения стать жертвой преследований за свои убеждения. Это предполагает, что проситель является носителем убеждений, неприемлемых для властей, поскольку он критикует их политику и методы. Это также предполагает, что эти взгляды дошли до сведения властей или приписываются ими просителю. Политические убеждения преподавателя и писателя могут быть более очевидны, чем взгляды другого лица, занимающего менее видное положение. Может иметь значение и твердость просителя в своих убеждениях- насколько это может быть установлено из обстоятельств дела.»

Згідно п. 81 Керівництва: «Хотя в определении говорится о преследованиях «за политические убеждения», не всегда возможно установить причинную связь между выраженным мнением и соответствующими мерами, от которых страдает или которых опасается проситель. Такие меры весьма редко применяются непосредственно в связи с «убеждениями». Чаще эти меры принимают вид санкций за якобы преступные действия против существующей власти. Поэтому необходимо сначала выяснить политические убеждения просителя, являющиеся причиной его поведения, и установить тот факт, что они привели или могут привести к преследованиям, которых опасается проситель.»

Враховуючи інформацію, наведену в п. 81 Керівництва під час співбесіди з ОСОБА_1 йому були задані відповідні питання. Аналізуючи відповіді на питання можна зробити висновок про аполітичність заявника, адже перший раз він прийшов на мітинг через цікавість, вдруге заявник прийшов на мітинг, присвячений боротьбі з корупцією, але стояв з плакатом, на якому було зазначено: «Не хочу воевать, хочу жить», оскільки його хвилювала власна доля та небажання служити в армії. Позивач не надав логічні та послідовні пояснення з приводу своїх політичних поглядів, стверджує, що ні з ким не спілкувався на політичні теми, жодної участі в організації мітингів не брав. Такі пояснення заявника свідчать про відсутність політичної складової у випадках його притягнення до адміністративної відповідальності та призначення покарань у вигляді штрафів та адміністративного арешту. Крім цього заявник зазначив, що не знає пішов би він ще раз на мітинг.

З приводу побиття заявника та його примусове поміщення до психосоматичного відділення міської Олександрійської лікарні в вересні 2017 року, проведення співробітниками поліції обшуку в квартирі його проживання, ОСОБА_1П, ОСОБА_5 та мати позивача направили скарги, заяви про скоєння злочину тощо до різних інституцій захисту прав людини. Копії листів уповноваженого з прав дитини та уповноваженого з прав людини, та інші листи свідчать про початок дослідження обставин за яких заявник зазнав фізичного насилля - побої та примусова госпіталізація.

З приводу примусового лікування заявника в психіатричній лікарні в листопаді 2016 року слід зазначити наступне: згідно даним протоколів співбесід заявник особисто звернувся до психоневрологічного диспансеру через страх бути призваним до армії ОСОБА_2 Федерації та направленим до Сирійської Арабської Республіки, оскільки багато чув по телевізору, що Росія направляє своїх військовослужбовців до Сирії і тому заявник припустив, що призваний до виконання військового обовязку одногрупник заявника по технікуму був також направлений до Сирії, проте жодних підтверджень своїх побоювань та припущень ОСОБА_1 не надав. Жодної політичної активності позивач в цей період не проявляв.

Пояснення позивача, наведені в протоколах співбесід, свідчать про те, що поставлений заявнику діагноз фахівцями-психіатрами в Росії не мав політичного підґрунтя та мав на меті покращення стану психічного здоров'я заявника. Так, згідно виписки ОСОБА_1 з лікарні у вересні 2017 року, позивач скористався своїм правом відмови від надання психіатричної допомоги і був невідкладно виписаний з психосоматичного відділення лікарні, що свідчить про відсутність політичних мотивів при госпіталізації заявника.

Зазначені обставини, на думку суду, говорять про відсутність політичної мотивації та переслідування ОСОБА_1.

Крім того, суд зауважує, що позивачем не наведено жодних нових обставин, які б вказували про можливість визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту.

З викладеного слідує, що відповідачем при прийнятті рішення було проведено збір та аналіз інформації про країну походження, про особу заявника, за наслідками перевірки якої не встановлено наявність фактичних доказів того, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань в країні походження є реальними, а тому обґрунтовано прийнято наказ про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною другою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи наведене, суд вважає, що відповідачем доведена правомірність винесеного рішення про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, а позивачем не доведена наявність обставин, передбачених пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту необхідних для задоволення його заяви, а тому в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 необхідно відмовити.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 відмовити в задоволенні позову.

Постанова суду набирає законної сили в порядку статей 167,186 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня отримання її копії.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Суддя О.В. Кашпур