Справа № 815/1593/17
Суддя: Стас Л.В.
Дата ухвалення: 2017-11-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 листопада 2017 р.м.ОдесаСправа № 815/1593/17

Категорія: 12.3 Головуючий в 1 інстанції: Потоцька Н. В.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

доповідача - судді Стас Л.В.

суддів - Турецької І.О., Косцової І.П.

за участю секретаря - Худика С.А.

за участю представника апелянта - Парфьонова Д.В., Панчошака О.Д.

за участю представника позивача -ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Одеській області на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 22 червня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_4 до Головного управління МВС в Одеській області в особі: Ліквідаційної комісії ГУМВС України в Одеській області, Головного управління Національної поліції в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов'язання видати наказ та вирішити питання щодо прийняття на службу в поліції,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач - ОСОБА_4 звернувся з позовом до Головного управління МВС в Одеській області в особі: Ліквідаційної комісії ГУМВС України в Одеській області, Головного управління Національної поліції в Одеській області, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ ГУМВС України в Одеській області № 8 від 27.01.2017 р. про звільнення майора міліції ОСОБА_4 старшого оперуповноваженого карного розшуку ГУ МВС України в Одеській області на підставі п. "г" ст. 64 Положення "Про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ" (через скорочення штатів);

- зобов'язати ГУМВС України в Одеській області видати наказ про звільнення майора міліції ОСОБА_4 на підставі п. "з" ст. 64 Положення "Про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ" у зв'язку з переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади, установи, організації";

- зобов'язати Головне управління Національної поліції в Одеській області вирішити питання щодо прийняття ОСОБА_4 на службу до Національної поліції України відповідно до пункту 9 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про національну поліцію".

В обґрунтування позову послався на те, що Наказ № 8 о/с від 27.01.2017 р., відповідачем прийнятий з порушенням вимог закону "Про національну поліцію", Положення "Про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ", оскільки відповідачами не виконано зобов'язання по працевлаштуванню позивача, як працівника ліквідованої установи.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 22 червня 2017 року - позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано наказ ГУМВС України в Одеській області № 8 від 27.01.2017 р. про звільнення ОСОБА_4 на підставі п. "г" ст. 64 Положення "Про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ" (через скорочення штатів).

Зобов'язано ГУМВС України в Одеській області видати наказ про звільнення ОСОБА_4 на підставі п. "з" ст. 64 Положення "Про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ" у зв'язку з переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади, установи, організації".

Зобов'язано Головне управління Національної поліції в Одеській області видати наказ щодо прийняття ОСОБА_4 на службу до Національної поліції України відповідно до пункту 9 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про національну поліцію".

В апеляційній скарзі, Головне управління Національної поліції в Одеській області, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить постанову суду від 22 червня 2017 року -скасувати, прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість постанови суду в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно наказу Головного управління МВС України в Одеській області №8 о/с від 27 січня 2017 року позивача звільнено з посади старшого оперуповноваженого карного розшуку ГУ МВС України в Одеській області в запас Збройних сил через скорочення штатів, відповідно до п.п. 10 та 11 розділу ХІ Закону України « Про національну поліцію», пункту 64 "г" Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Як вбачається з матеріалів справи, факт незаконного звільнення позивача вже мав місце в листопаді 2015 року за цією ж самою підставою.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 18 травня 2016 р. у справі №815/6762/15 частково задоволено позов ОСОБА_4

Визнано протиправним і скасовано наказ ГУМВС України в Одеській області №1331 від 04 листопаду 2015 р. в частині звільнення ОСОБА_4 за п. 64 "г" (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Зобов'язано ГУМВС України в Одеській області розглянути рапорт ОСОБА_4 від 05 листопаду 2015 р. щодо звільнення за п. 64 "з" (у зв'язку з переходом у встановленому порядку на роботу (службу) і інші міністерства, центральні органи виконавчої влади, установи, організації Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ(далі Положення).

Зазначеним рішенням апеляційного суду встановлено, що « 04.11.2015 р. Головним управлінням Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області винесено Наказ №1331 о/с "По особовому складу", яким згідно з пунктом 9 розділу ХІ Закону України "Про Національну поліцію" та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ звільнено з 06.11.2015 р. у запас Збройних Сил за пунктом 64 "г" (через скорочення штатів) майора міліції ОСОБА_4, старшого оперуповноваженого відділу карного розшуку ГУМВС України в області, сплативши грошову компенсацію за 33 доби невикористаної чергової відпустки за період роботи з 01 січня 2015 року по день звільнення. Вислуга років на день звільнення у календарному обчисленні становить 17 років 07 місяців 06 днів, у пільговому обчисленні - 22 роки 06 місяців 04 дні.

05.11.2015 р. позивач ОСОБА_4 звернувся до начальника ГУ МВС України в Одеській області генерал-майора міліції Лорткіпанідзе Г.Г. з Рапортом, у якому, з огляду на наявність бажання проходити службу в Національній поліції (згідно з п. 9 розділу ХІ Закону України "Про Національну поліцію") відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, виклав прохання щодо звільнення його у запас Збройних Сил України за п. 64 "з" (у зв'язку з переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інше міністерство, центральний орган виконавчої влади (установи, організації) з 06.11.2015 р.

З листа ГУ МВС України в Автономній Республіці Крим №335 від 06.11.2015 р., надісланого на ім'я начальника ГУ МВС України в Одеській області генерал-майора міліції Лорткіпанідзе Г.Г., за підписом начальника ГУ генерал-майора міліції Катеринчука І.П., вбачається, що керівництвом ГУМВС України в Автономній Республіці Крим запропоновано посаду співробітнику Головного управління МВС України в Одеській області майору міліції ОСОБА_4 (а.с. 85).

07.11.2015 року позивач звернувся з заявою до Т.в.о начальника ГУ Національної поліції в АР Крим та м. Севастополь генералу поліції третього рангу Катеринчука І.П. з проханням прийняти на службу до поліції та призначити на посаду старшого оперуповноваженого кримінальної поліції ГУ Національної поліції АР Крим та м. Севастополь.

Листом №132 від 15.09.2015 р. начальник ГУМВС України в АР Крим Катеринчук І.П. повідомив начальника ГУМВС України в Одеській області Лорткіпанідзе Г.Г. про бажання ОСОБА_4 перевестися для подальшого проходження служби у ГУМВС України в АР Крим та просив для вирішення цього питання по суті надіслати особову справу з останньою атестацією (характеристикою), довідками УВБ та ВІОС УКС про наявність або відсутність матеріалів компрометуючого характеру.

Відповідно до листа від 28.09.2015 р. №18/6-7272 Департаментом внутрішньої безпеки МВС України було погоджено переведення ОСОБА_4 до ГУМВС України в АР Крим та призначення його на посаду старшого оперуповноваженого відділу карного розшуку.

01.10.2015 р. ОСОБА_4 звернувся до начальника ГУМВС України в Одеській власті з рапортом, у якому просив дозволити переведення до ГУМВС України в АР Крим.

В подальшому позивач подав рапорт на ім'я начальника ГУМВС України в Одеській області від 05.11.2015 р., у якому просив звільнити його в запас ЗСУ за п. 64 "з" Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (в зв'язку з переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади, установи, організації).

Листом від 06.11.2015 р. №335 начальник ГУМВС України в АР Крим повідомив начальника ГУМВС України в Одеській області про те, що ОСОБА_4 запропоновано посаду та просив звільнити його відповідно до п. 9 Розділу XI Закону України "Про національну поліцію" та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ за п. 64 "з" (в зв'язку з переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади, установи , організації).

Заявою від 07.11.2015 р. на ім'я Т.в.о. начальника ГУ Національної поліції в АР Крим та м. Севастополі ОСОБА_4 просив прийняти його на службу до поліції та призначити на посаду старшого оперуповноваженого кримінальної поліції ГУ НП в АР Крим та м. Севастополі».

Як вбачається з матеріалів справи, зазначену постанову суду відповідач виконав частково, поновивши на службі ОСОБА_4 наказом № 7 від 27.01.2017 року, однак в цей же день видавши оскаржуваний наказ №8 о/с від 27 січня 2017 року, яким продублював попередній про звільнення позивача з тих же самих підстав.

07.10.2016 р. слідчим прокуратури Одеської області Ніковим М.І. розпочате кримінальне провадження по ст. 382 ч.2 КК України, за фактом невиконання рішення Одеського апеляційного адміністративного суду від 18 травня 2016 р. у справі № 815/6762/15.

Перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до статті 1 Закону України від 02.07.2015 № 580-VIII "Про Національну поліцію України", (далі - Закон № 580) Національна поліція України (далі - поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом.

Закон України "Про Національну поліцію України" був опублікований 06.08.2015 в газеті Голос України та відповідно до Прикінцевих та перехідних положень, набрав чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування, тобто 07.11.2015, крім, зокрема, пунктів 8, 11 Прикінцевих та перехідних положень, які набрали чинності з дня, наступного за днем опублікування Закону, тобто 07.08.2015.

Пунктом 8 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію України" передбачено, що з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Пункти 9, 10, 11 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію України" передбачають, що працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів. Указані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.

В свою чергу, Законом України "Про Національну поліцію України" передбачена альтернатива вибору працівників міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, зокрема прийняття на службу за їх згодою або проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

У цьому контексті суд доречно зазначив, що пункти 9 та 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію України" передбачають вирішення питання подальшого проходження служби діючими співробітниками міліції до 06.11.2015 включно. Для відповідачів вказані норми є імперативними, тобто неприйняття працівника міліції на службу до поліції до вказаного терміну є безальтернативною підставою для його звільнення зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

З письмових матеріалів справи вбачається, що 04 листопада 2015 року позивачем був поданий рапорт до Головного управління МВС України в Одеській області в якому він просив звільнити його з органів внутрішніх справ у зв'язку з переходом у встановленому порядку на службу в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади, установи, організації (а/с. 119).

За таких обставин суд вірно зазначив, що позивач фактично у встановлений пунктом 9 Прикінцевих та перехідних положень вказаного Закону строк, виявив своє бажання проходити службу в Національній поліції.

А тому приймаючи спірний наказ, Головне управління МВС України в Одеській області (Ліквідаційна комісія) не врахувало положень чинного законодавства, яке регулює питання обмеження на звільнення працівників та не вирішило питання щодо можливості переводу позивача на службу до Нацполіції.

З огляду на наведене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що у відповідача були відсутні правові підстави для звільнення позивача у зв'язку із прийняттям Закону України "Про Національну поліцію" з огляду на наявне у останнього бажання на подальше проходження служби у Нацполіції, враховуючи його законні очікування щодо подальшого працевлаштування, з урахуванням рапорту від 05 листопада 2015 року, та не вирішеністю питання щодо переводу його на службу до Нацполіції.

За таких обставин наказ Головного управління МВС України в Одеській області № 8 о/с від 27.01.2017 року "По особовому складу" в частині звільнення майора міліції ОСОБА_4 за п. 64 "г" (через скорочення штатів) є протиправним та підлягає скасуванню з поновленням позивача на попередній посаді.

Закон № 580-VIІI передбачає, у разі виявлення працівником бажання проходити службу в поліції та за умови відповідності його кандидатури вимогам до поліцейських, впродовж трьох місяців із дня опублікування цього Закону обов'язок керівника запропонувати посади у будь-якому органі (закладі, установі) поліції, що можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посади, яку ця особа обіймала під час проходження служби в міліції.

Отже, начальник органу прямо зобов'язаний розглянути можливість подальшого використання на службі особи, яку звільняють за скороченням штату.

Під час розгляду справи суд встановив, що Головним управлінням МВС України в Одеській області не було вжито необхідних заходів стосовно ОСОБА_4 щодо забезпечення йому можливості реалізувати бажання проходити службу в поліції згідно п.9 розділу ХІ Закону.

Враховуючи, що позивач був позбавлений можливості реалізувати своє право щодо призначення за його згодою на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції, відтак, наказ № 8 о/с від 27.01.2017 року про звільнення позивача було прийнято всупереч приписам чинного законодавства та передчасно, у зв'язку з чим наказ в частині звільнення позивача з посади згідно з п.10 розділу XI Закону України "Про Національну поліцію" та відповідно до "Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ" з 06 листопада 2015 року у запас Збройних сил за пунктом 64 "г" підлягає скасуванню.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується, не виключає, а передбачає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи. При цьому, у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено.

Верховний Суд України в постановах від 04 березня 2014 року (№21-8а14), від 27 травня 2014 року (№21-108а14), від 28 жовтня 2014 року (№21-484а14) сформулював правову позицію, згідно з якою ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган мова йде фактично про його реорганізацію. Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується, не виключає, а передбачає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Отже, оскільки відповідачами не виконано зобов'язання по працевлаштуванню позивача, як працівника ліквідованої установи, то трудові гарантії позивача були порушені.

Щодо доводів апелянта та заявника про приєднання до апеляційної скарги, що видання наказів про звільнення та прийняття ОСОБА_4 на службу до Національної поліції України відповідно до пункту 9 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про національну поліцію", є виключною компетенцією та дискреційними повноваженнями відповідачів, і тому суд першої інстанції безпідставно зобов'язав їх видати такі накази, слід зазначити наступне.

З урахуванням тієї обставини, що позивач вже звертався до ГУ МВС України в Одеській області з приводу звільнення його у зв'язку з переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади, установи, організації та як було зазначено вище, з цього приводу є рішення Одеського апеляційного адміністративного суду від 18.05.2016 р., яким зобов'язано розглянути рапорт позивача про звільнення у зв'язку з переходом у встановленому порядку на роботу в Національну поліцію, яке не виконане відповідачем, колегія суддів не вважає доводи апелянтів щодо відсутності будь - якого погодження (пропозиції) щодо прийняття позивача на службу до поліції, її територіального органу обгрунтованими, оскільки ці обставини встановлені судом і повторному дослідженню не підлягають.

Відповідно до ч.1 ст.72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Частиною першою статті 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

В силу частини четвертої статті 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Таким чином, особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом.

Частиною другою статті 162 КАС передбачено, що суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Отже, адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб'єктами, а вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення. У такому разі не відбувається перебирання непритаманних суду повноважень державного органу (за відсутності обставин для застосування дискреції), а здійснюється виконання судом власної компетенції з відновлення порушеного права.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, «ефективний засіб правого захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Розкриваючи критерій ефективності способу захисту порушеного права платника, Верховний Суд України у постанові від 16.09.2015р. у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Аскоп-Україна» до Південної митниці Міністерства доходів і зборів України, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про визнання бездіяльності протиправною та стягнення коштів зазначив, що «спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення».

Право на виконання рішень, винесених судом, є невід'ємною частиною "права на суд". Ефективний захист сторони у справі, а отже і відновлення справедливості, передбачає зобов'язання адміністративних органів виконувати рішення ("Горнсбі проти Греції"). У іншому випадку, положення статті 6 §1 будуть позбавлені ефекту корисної дії ("Бурдов проти Росії").

Разом із тим колегія суддів не може погодитись із рішенням суду в частині обрання судом способу захисту прав позивача шляхом зобов'язання Головного управління Національної поліції в Одеській області видати наказ щодо прийняття ОСОБА_4 на службу та вважає обґрунтованими доводи апелянта в цій частині стосовно того, що видання наказу щодо прийняття на службу позивача, носить дискреційний характер.

На думку колегія суддів, порушене права позивача в даному випадку підлягає поновленню шляхом зобов'язання Головного управління Національної поліції в Одеській області вирішити питання щодо прийняття позивача на службу в поліцію на підставі його рапорту, відповідно до пункту 9 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про національну поліцію"».

Відповідно до ст. 201 КАС України, підставами для зміни судового рішення є правильне по суті вирішення справи чи питання, але з помилковим застосуванням норм матеріального чи процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На думку колегії суддів, відповідач у даній справі не довів правомірності наказу ГУМВС України в Одеській області № 8 від 27.01.2017 р. про звільнення майора міліції ОСОБА_4 -старшого оперуповноваженого карного розшуку ГУ МВС України в Одеській області на підставі п. "г" ст. 64 Положення "Про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ" (через скорочення штатів).

Керуючись ч. 1 ст. 195, п.2 ч. 1 ст. 198, ст. 201, ч. 2 ст. 205, ст. 254 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Одеській області - задовольнити частково.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 22 червня 2017 року -змінити.

Абзац четвертий резолютивної частини постанови суду викласти в наступній редакції: «Зобов'язати Головне управління Національної поліції в Одеській області вирішити питання щодо прийняття ОСОБА_4 на службу до Національної поліції України на підставі його рапорту, відповідно до пункту 9 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про національну поліцію"».

В іншій частині - постанову суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає чинності негайно, однак може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом 20 днів з моменту виготовлення її в повному обсязі.

Головуючий :

Судді :