Справа № 127/4270/17
Суддя: Смілянець Е. С.
Дата ухвалення: 2017-11-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 127/4270/17

Головуючий у 1-й інстанції: Волошин С.В.

Суддя-доповідач: Смілянець Е. С.

09 листопада 2017 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Смілянця Е. С.

суддів: Сушка О.О. Залімського І. Г.

за участю:

секретаря судового засідання: Охримчук М.Б.,

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача Сисак Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 та Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницької області на постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 30 червня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницької області про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

В лютому 2017 року позивач - ОСОБА_4 звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити дії.

Вінницький міський суд Вінницької області постановою від 30.06.2017 року вказаний позов задовольнив частково.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, у зв'язку з чим, апелянт просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою відмовити позивачу в задоволенні позову.

В свою чергу позивачем також подано апеляційну скаргу в якій він просить змінити постанову суду першої інстанції та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі з 26.06.2012 року.

В судовому засіданні представники позивача та відповідача підтримали доводи своїх апеляційних скарг в повному обсязі та просили відмовити у задоволенні апеляційних скарг один одного відповідно.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що у задоволенні апеляційної скарги позивача необхідно відмовити, а апеляційну скаргу відповідача необхідно задовольнити частково, виходячи з наступного.

Як досліджено з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що позивач проходив публічну військову службу на посаді командувача Повітряних Сил Збройних Сил України, звільнений з військової служби у запас (за станом здоров'я), виключений із списків особового складу частини.

З червня 2012 року позивач перебуває на пенсійному обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Вінницькій області та отримує пенсію за вислугу років, яка призначена відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» протягом 2016 року в розмірі 10740,00 грн.

Позивач звернувся до Головного управління Пенсійного Фонду України у Вінницькій області із заявою про перерахування пенсії на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 19 жовтня 2016 р. №718, якою змінено посадовий оклад з 1 травня 2016 р., на яку отримав відповідь, з якої вбачається, що йому проведено перерахунок розміру пенсії, проте її виплата здійснюється в попередньому розмірі - 10740 грн., оскільки Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи», визначено, що максимальний розмір пенсії не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. Тимчасово, по 31 грудня 2017 р., максимальний розмір пенсії не може перевищувати 10 740 грн.

Вважаючи зазначені дії відповідача незаконними позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

За результатом розгляду справи, суд першої інстанції, керуючись положеннями Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", прийшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Даючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.

Так, згідно ч.7 ст.43 Закону України "Пропенсійнезабезпеченняосіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" в редакції від 13.11.2016 року максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. Тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10740,00 гривень.

Рішенням Конституціного Суду України у справі за №7-рп/2016 від 20.12.2016 року визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 9 квітня 1992 року №2262-XII зі змінами, а саме: частина сьома статті 43, згідно з якими максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність; тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10740 гривень; перше речення частини першої статті 54, відповідно до яких тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи, ветеранів військової служби та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України "Про державну службу", ";Про прокуратуру", ";Про судоустрій та статус суддів", призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються.

При цьому, положення частини сьомої статті 43, першого речення частини першої статті 54 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 9 квітня 1992 року №2262-XII зі змінами, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. Рішення Конституційного Суду України є обов'язковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскаржене.

Отже, максимальне обмеження розміру виплати пенсії у 2016 році перестало діяти з моменту ухвалення рішення конституційним судом, тобто з 20.12.2016 року.

Разом з тим, Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 01.01.2017 року № 911-19, яким і було обмежено максимальний розмір пенсії відповідної категорії осіб, до якої і відноситься позивач було встановлено певні особливості здійснення такого обмеження.

Так, ч.2 розділу II Прикінцеві положення Закону № 911-19 встановлено, що дія положень цього Закону щодо визначення максимального розміру пенсії застосовується до пенсій, які призначаються починаючи з 1 січня 2016 року.

Згідно з матеріалами справи, позивачу пенсія за вислугу років, відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» була призначена ще в червні 2012 року, тобто до моменту набрання чинності вказаним законом.

Таким чином, враховуючи те, що пенсія позивачу призначена до 1 січня 2016 року то положення вказаного Закону на неї не розповсюджуються, а тому підстави для виплати пенсії позивачу з обмеженням її максимального розміру у 2016 році відсутні.

Разом з тим, 01.01.2017 року із введенням в дію Закону України від 06.12.2016 року № 1774, набрали чинності положення статті 43, які не були предметом розгляду Конституційного суду та регулювали норми статті в межах дії іншого бюджетного року. Згідно вказаної норми, тимчасово, по 31 грудня 2017 року, максимальний розмір пенсії, ( з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплат до надбавки окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10 740 гривень.

Оскільки зазначені зміни не визнавались такими, що не відповідають Конституції України підстави для їх не застосування та виплати пенсії у розмірі, що перевищує 10 740 гривень з 01.01.2017 року відсутні.

Крім того, перехідні положення Закону України від 06.12.2016 року № 1774 не містять застереження, щодо обмеження максимального розміру пенсії відповідної категорії осіб щодо пенсій лише призначеним після 01.01.2016 року, що ще раз свідчить про безпідставність позовних вимог у цій частині.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскільки норми законодавства щодо обмеження максимального розміру пенсії на даний час неконституційними не визнавалися та є чинними, дії відповідача щодо обмеження максимального розміру пенсії позивача є правомірними.

Що стосується доводів позивача викладених в апеляційній скарзі стосовно наявності підстав для задоволення позовних вимог саме з 26.06.2012 року, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з ч.1 ст.6 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Правовідносини з приводу строків звернення до адміністративного суду врегульовані ст.99 КАС України.

Відповідно до ч.1 ст.99 КАС України, адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно з ч.2 ст.99 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Дана норма закону означає, що за загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Тобто, початок місячного строку визначено альтернативно - це день, коли особа: дізналася або повинна була дізнатися про порушення. При цьому, йдеться не про те, коли особа з'ясувала для себе, що певні рішення, дії чи бездіяльність стосовно неї є порушенням, а про те, коли вона дізналася про ці рішення, дії чи бездіяльність.

Разом з тим, процесуальний закон обмежує право звернення до адміністративного суду певними часовими рамками, що сприяє юридичній визначеності у публічно-правових відносинах та дисциплінуванню учасників судового процесу. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

Зазначена позиція також узгоджується із практикою Європейського Суду з прав людини, яка відповідно до ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" є джерелом права, та, свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, у тому числі і встановленням строків для звернення до суду за захистом порушених прав (наприклад, рішення "Девеер проти Бельгії", "Голдер проти Сполученого Королівства").

Таким чином, для вирішення питання про застосування строку звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів особи необхідно встановити початок його перебігу.

24.02.2017 року позивач звернувся в суд з адміністративним позовом до відповідача, в якому просив визнати дії неправомірними та зобов'язати відповідача перерахувати та виплатити пенсію з 01.06.2012 року.

За змістом статті 1 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", пенсія - це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім'ї у випадках, визначених цим Законом.

Тобто, пенсія є щомісячною регулярною виплатою, а тому у разі зменшення її розміру, позивач повинен був дізнатися про порушене право при отриманні такої виплати.

Враховуючи те, що про розмір своєї пенсії позивач був обізнаний, щомісячно отримуючи пенсію, а до суду звернувся лише 24.02.2017 року, ставлячи вимогу про перерахунок пенсії з 01.06.2012 року при цьому жодних поважних причин пропуску строків, установлених ст.99 КАС України, не навів, а тому колегія суддів вважає безпідставними доводи позивача про наявність підстав для задоволення позовних вимог саме з 01.06.2012 року.

Вирішуючи питання про поважність причин пропуску строку звернення до суду з даним позовом, колегія суддів виходить з того, що поважними визнаються лише такі причини, які є об'єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення сторони та пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами, тобто, які б об'єктивно та істотно перешкоджали зверненню до суду та не залежали від волевиявлення особи.

Однак з письмових доказів у справі таких підстав не вбачається. Доказів, які б підтверджували поважність причин пропуску строку звернення до суду позивачем надано не було.

Враховуючи зазначене, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині протиправності обмеження максимального розміру пенсії за період з 24.08.2016 по 31.12.2016 року.

На підставі викладеного, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції не дав належної оцінки вказаним обставинам та зібраним по справі доказам, не правильно застосував норми матеріального права, у зв'язку із чим, ухвалив рішення, яке підлягає скасуванню.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 202 КАС України, підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Відповідно до статті 202 КАС України, підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницької області задовольнити частково.

Постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 30 червня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницької області про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити дії скасувати в частині задоволення позовних вимог щодо зобов'язання Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницької області здійснити перерахунок пенсії ОСОБА_4 без обмеження її максимального розміру починаючи з 01.01.2017 року.

В цій частині ухвалити нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити.

В решті постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 30 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст. 212 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 14 листопада 2017 року.

Головуючий Смілянець Е. С.

Судді Сушко О.О. Залімський І. Г.