Справа № 644/5039/17
Суддя: Старостін В.В.
Дата ухвалення: 2017-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2017 р.Справа № 644/5039/17
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Старостіна В.В.

Суддів: Бегунца А.О. , Яковенка М.М.

за участю секретаря судового засідання Машури Г.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Індустріального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова на постанову Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 11.09.2017р. по справі № 644/5039/17

за позовом ОСОБА_1

до Індустріального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова третя особа: Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Індустріального району Харківської міської ради

про визнання дій та бездіяльність протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_1, звернулася до Орджонікідзевського районного суду м. Харкова з адміністративним позовом до Індустріального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Харкові, третя особа: Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Індустріального району Харківської міської ради, в якому просила:

- визнати протиправними дії та бездіяльність Індустріального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м.Харкова, яка полягає у невиплаті ОСОБА_1 1941 року народження пенсії з квітня 2017 року;

- зобов'язати Індустріальне об'єднання Пенсійного фонду України м. Харкова поновити ОСОБА_1, нарахування та виплату пенсії за віком та виплатити заборгованість за період, починаючи з квітня 2017 року.

Постановою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 11.09.2017 року по справі № 644/5039/17 адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправними дії та бездіяльність Індустріального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова, яка полягає у невиплаті ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 пенсії, паспорт серії НОМЕР_1 виданий Пролетарським РВДМУУМВС України у Донецькій області, реєстраційний номер облікової картки платника податку - НОМЕР_2, з квітня 2017 року; зобов'язано Індустріальне об'єднання Пенсійного фонду України м. Харкова поновити ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 пенсії, паспорт серії НОМЕР_1 виданий Пролетарським РВДМУУМВС України у Донецькій області, реєстраційний номер облікової картки платника податку - НОМЕР_2, нарахування та виплату пенсії за віком та виплатити заборгованість за період, починаючи з квітня 2017 року. Допущено негайне виконання постанови суду в частині виплати пенсії у межах суми за один місяць.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції відповід подав апеляційну скаргу, в якій апелянт просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити повністю. В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Позивач подав заперечення на апеляційну скаргу, в яких просить залишити апеляційну скаргу без задоволення та постанову суду першої інстанції без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 195 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Справа розглядається в порядку ч. 1 ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази в їх сукупності, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 здобула право на отримання пенсії за віком, що підтверджується копією пенсійного посвідчення № НОМЕР_3, виданого Пенсійним фондом України на ім'я позивача (а.с. 6).

18.12.2014 року, у зв'язку із проведенням антитерористичної операції, Позивач була змушена покинути своє місце проживання у м. Донецьку та переміститися до АДРЕСА_1 та їй була видана довідка про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитериростичної операції № 3 від 18.12.2014 року. На підставі вказаної довідки Центральним об'єднанням управління Пенсійного фонду України у м. Запоріжжі Позивачу у період з 01.01.2015 року по 31.03.2017 року нараховувалась та виплачувалась пенсія за віком.

19.05.2017 року з м. Запоріжжя ОСОБА_1, переїхала у м. Харків, де фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2, згідно довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № від 22.05.2017 року, виданої УПСЗН Індустріального району Харківської міської ради.

23.05.2017 року, ОСОБА_1 звернулась до Індустріального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова, із заявою про запит особової справи и із УПЗН Запорізької міської ради по Вознесенському району, також 23.05.2017 року звернулась до УПСЗН адміністрації Індустріального району Харківської міської ради із заявою для призначення, щомісячної адресної допомоги особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України.

Як вбачається зі змісту листа № 4937/4-11 від 14.06.2017 року Управління праці та соціального захисту населення Адміністрації Індустріального району Харківської міської ради, представник, у виплаті щімсячної адресної допомоги, як внутрішньо переміщеної особи, було відмовлено та запропоновано звернутися з 24.09.2017 року до управління праці та соціального захисту населення за фактичним місцем проживання.

Відповідно до листа, наданого з Індустріального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова, ОСОБА_1, також було відмовлено у виплаті пенсії, мотивів того, що згідно Єдиної інформаційної бази про внутрішньо переміених осіб, попередня довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи - анульована.

Не погоджуючись з такими діями відповідача, позивач звернувся до суду із відповідним позовом.

Відповідно до ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Статтею 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» закріплено право громадян України на отримання пенсій.

У відповідності до ст. 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» встановлює, що громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

На підставі ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», встановлений виключний перелік підстав для припинення пенсії, а саме: якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; у разі смерті пенсіонера; у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; в інших випадках, передбачених законом.

Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» зазначається, що зміна умов і норм загальнообовязкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

Згідно до ст. 2 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та Законами України, міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, створення умов для добровільного повернення таких осіб до покинутого місця проживання або інтеграції за новим місцем проживання в Україні.

Відповідно до практики Конституційного Суду України, який розглянувши справу № 1-32/2009 від 07.10.2009 року установив, що Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з норм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обовязку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії, закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України відповідно до яких громадян мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами. Таким чином, за аналогією, так само не може бути обмежено право на отримання пенсії особі незалежно від місця проживання в Україні.

Практика Європейського суду з прав людини підтверджує, що дискримінація щодо виплати пенсії і інших соціальних виплат за ознакою місця проживання суперечить Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Слід звернути увагу на те, що у рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Пічкур проти України», зазначено, що обмеження на отримання пенсії залежно від місця проживання є порушенням ст. 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.

На підставі викладеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з тим, що всупереч зазначеному рішенню КСУ, а також Конституції і Законам України, відповідач позбавив позивача права на отримання пенсії на підставі КМ України, отже дії Індустріального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_1 є протиправними.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно до ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Отже, суд першої інстанції належним чином оцінив надані докази і на підставі встановленого обґрунтовано частково задовольнив адміністративний позов.

Відповідно до ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що постанова Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 11.09.2017 року по справі № 644/5039/17 відповідає вимогам ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому відсутні підстави для її скасування та задоволення апеляційної вимоги відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновком суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків, щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують та доказів в їх обґрунтування не надано.

Керуючись ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Індустріального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова залишити без задоволення.

Постанову Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 11.09.2017р. по справі № 644/5039/17 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)Старостін В.В.
Судді(підпис) (підпис) Бегунц А.О. Яковенко М.М.
Повний текст ухвали виготовлений 10.11.2017 р.