Справа № 826/7443/17
Суддя: Качур І.А.
Дата ухвалення: 2017-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

06 листопада 2017 року № 826/7443/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Качура І.А., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Столичні будтехнології» до Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В:

З позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю «Столичні будтехнології» (далі - позивач, ТОВ «Столичні будтехнології») до Головного управління ДФС у м. Києві (далі - відповідач, ГУ ДФС у м. Києві) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 21.03.2017 № форми «П» про зменшення суми від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток у розмірі 8 348 000,00 грн., від 21.03.2017 № форми «В4» про зменшення розміру від'ємного значення суми податку на додану вартість на суму 1 394 674,00 грн., від 21.03.2017 № форми «Р» про сплату до бюджету податку на додану вартість у розмірі 274 926,00 грн. та штрафних (фінансових) санкцій - 68 732,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що висновки податкового органу щодо порушень ним вимог податкового законодавства, на підставі яких прийнято оскаржувані податкові повідомлення-рішення, не відповідають фактичним обставинам, оскільки реальність господарських операцій з контрагентом підтверджується первинними документами, а відтак вважає правомірним формування спірних сум податкових вигод, у зв'язку з чим не вбачає підстав для прийняття оскаржуваних рішень та просить їх скасувати.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити позов у повному обсязі.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, посилаючись на непідтвердження здійснення фінансово-господарських операцій, показання директора підприємства-контрагента про його непричетність до фінансово-господарської діяльності, та вважає, що у позивача відсутнє право на формування витрат та податкового кредиту по операціях із ТОВ «БК Оптима», відтак висновки акту перевірки є обґрунтованими, а податкові повідомлення-рішення законними та скасуванню не підлягають.

З огляду на вищевикладене та з урахуванням вимог частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов висновку про доцільність розгляду справи в порядку письмового провадження на підставі наявних матеріалів справи.

Розглянувши документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Матеріалами справи встановлено, що у період з 16.02.2017 по 22.02.2017 відповідачем проведено документальну позапланову виїзну перевірку ТОВ «Столичні будтехнології» з питань дотримання вимог податкового та іншого законодавства по взаємовідносинах із ТОВ «БК Оптима» (код 37939773) за період діяльності з 01.01.2015 по 31.12.2015, за результатами якої складено акт від 01.03.2017 №29/26-15-14-07-01-10/35392258.

Згідно висновків, зафіксованих в акті перевірки від 01.03.2017 №29/26-15-14-07-01-10/35392258, встановлено порушення позивачем:

п. 138.1 ст. 138, п. 135.1 ст. 135, п. 44.1, п. 44.2 ст. 44, пп. 134.1.1 п.134.1 ст.134 Податкового кодексу України від 02.12.2010 №2755-VI, із змінами і доповненнями, в результаті чого занижено об'єкт оподаткування з податку на прибуток в розмірі 8 348 000,00 грн., в тому числі по періодах: за 2015 року на суму 8 348 000,00 грн.;

п. 198.3, п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України від 02.12.2010 №2755-VI, із змінами і доповненнями, в результаті чого встановлено заниження податку на додану вартість, який підлягає сплаті до бюджету на загальну суму 274 926,00 грн., у тому числі за червень 2015 року на суму 274 926,00 грн. та завищено суму залишку від'ємного значення з податку на додану вартість, яка зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду на загальну суму 1 394 674,00 грн., у тому числі за грудень 2015 року на суму 1 394 674,00 грн.

На підставі висновків, викладених в акті перевірки від 01.03.2017 №29/26-15-14-07-01-10/35392258 ГУ ДФС у м. Києві прийнято податкові повідомлення-рішення:

№ від 21.03.2017 (форма П), яким зменшено суму від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток у розмірі 8 348 000,00 грн.;

№ від 21.03.2017 (форма В4), яким зменшено розмір від'ємного значення суми податку на додану вартість - 1 394 674,00 грн.;

№ від 21.03.2017 (форма Р), яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 274 926,00 грн. та штрафних (фінансових) санкцій - 68 732,00 грн.

Не погоджуючись з винесеними податковими повідомленнями-рішеннями, позивач подав скаргу № 09 від 03.04.2017 до Державної фіскальної служби України.

Рішенням Державної фіскальної служби України від 29.05.2017 №11499/6/99-99-11-01-02-25 про результати розгляду скарги залишені без змін податкові повідомлення-рішення від 21.03.2017 № , № , № , а скаргу позивача - без задоволення.

Вважаючи вказані податкові повідомлення-рішення такими, що прийняті з порушенням норм податкового законодавства і є протиправними, позивач звернувся з відповідним позовом до суду про їх скасування.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Судом встановлено між ТОВ «Столичні будтехнології» (Покупець), в особі директора Олійника Василя Івановича, та ТОВ «БК «Оптима» (Постачальник), в особі директора ОСОБА_2, укладено договір поставки від 01.06.2015 № 01/06-15, відповідно до умов якого Постачальник передає Покупцю у встановлений у даному Договорі термін у власність Покупця будівельні матеріали (блоки газобетонні) за цінами, в асортименті (за номенклатурою) та кількості, що погоджується Сторонами в порядку, визначеному цим Договором, та підтверджуються видатковими накладними, які є невід'ємною частиною цього договору, а Покупець зобов'язується оплатити вартість Товару та прийняти його відповідно до умов Договору.

Ціни на Товар визначаються Сторонами в рахунку-фактурі, який виписується на конкретну партію Товару та підтверджується Покупцем в порядку, визначеному цим Договором, та вказується у накладній на конкретну партію Товару. Ціни зазначаються Постачальником, виходячи із чинних цін, що склалися на момент передачі партії Товару.

Загальна ціна цього Договору складається із суми цін на всю кількість Товару, придбану Покупцем за цим Договором згідно до асортименту, та становить загальну суму всіх видаткових накладних, згідно яких відвантажувався Товар на виконання умов цього Договору.

Якість Товару має повністю відповідати чинним в Україні державним стандартам, технічним умовам підприємств, технічній документації виробників, тощо і підтверджується документами, передбаченими чинним законодавством.

Поставка товару здійснюється на умовах DDP. Постачальник здійснює поставку Покупцю товару, який пройшов митне очищення для імпорту, без розвантаження з будь-якого прибулого транспортного засобу в названому місці призначення.

Постачальник здійснював поставку товару Покупцю з доставкою на будівельний майданчик/Об'єкт Покупця за адресою: вул. Відпочинку, 9-А у Святошинському районі м. Києва.

Постачальник здійснює поставку на підставі поданого Покупцем письмового замовлення, в якому в обов'язковому порядку вказуються: асортимент, кількість замовленого Товару, спосіб та умови доставки, бажана дата відвантаження, адреса місця розвантаження, реквізити перевізника.

Підтвердженням прийняття Постачальником замовлення від Покупця, є оформлений Постачальником рахунок-фактура, який направляється Покупцю електронною поштою, факсом, тощо, та включає найменування, асортимент, кількість та ціни на замовлений Товар, умови поставки.

Розрахунок за Товар проводиться в безготівковій формі із застосуванням платіжних доручень, шляхом перерахування Покупцем суми вартості партії Товару в гривнях на поточний банківський рахунок Постачальника, вказаний у реквізитах Постачальника в цьому Договорі.

Договір вважається укладеним і набуває чинності з моменту його підписання Сторонами та скріплення печатками Сторін.

На аналогічних умовах, окрім цього, ТОВ «Столичні будтехнології» (Покупець), в особі директора Олійника В.І., та ТОВ «БК «Оптима» (Постачальник), в особі директора ОСОБА_2, були укладені також договори поставки від 02.07.2015 №02/07/15-ПТ, від 03.08.2015 №03/АВ/15.

На виконання умов вказаних договорів позивачем надано видаткові накладні від 30.06.2015 №Оп-0000150, від 30.06.2015 №Оп-0000151, від 22.07.2015 №РН-0000092, від 17.08.2015 №РН-0000093, від 17.08.2015 №РН-0000094, від 18.08.2015 №РН-0000124, від 18.08.2015 №РН-0000125, від 19.08.2015 №РН-0000126, податкові накладні від 30.06.2015 №53, від 30.06.2015 №54, від 22.07.2015 №34, від 17.08.2015 №2, від 17.08.2015 №17, від 18.08.2015 №19, від 18.08.2015 №20, від 19.08.2015 №25, оборотно-сальдові відомості по рахункам. В підтвердження оплати до матеріалів справи долучено копії платіжних доручень.

ТОВ «Столичні будтехнології» сформовано податковий кредит за рахунок ПДВ визначених у податкових накладних, отриманих від ТОВ «БК «Оптима» (), а також сформовано витрати за рахунок вартості ТМЦ за видатковими накладними, отриманими від ТОВ «БК «Оптима».

Первинну документацію з боку контрагента підписано директором ТОВ «БК «Оптима» ОСОБА_2

Згідно з базою даних ІС «Податковий блок» ТОВ «БК «Оптима» () (м. Київ) зареєстроване в органах державної влади 08.11.2011 за № 0021538, взято на податковий облік 09.11.2011 за № 32851, станом на дату реєстрації акта перевірки знаходиться на обліку в ДПІ у Шевченківському районі ГУ ДФС у м. Києві, має стан « 0» - платник податків за основним місцем обліку.

Директор, головний бухгалтер та засновник - ОСОБА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_4.

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію платником податку на додану вартість від 14.08.2015 № 200230465 зареєстровано платником ПДВ з 14.08.2015, індивідуальний податковий номер 95.

Остання декларація з податку на прибуток надана ТОВ «БК «Оптима» за 2015 рік, з податку на додану вартість за вересень 2016 року.

Як, наголошує податковий орган, під час перевірки проведеним аналізом встановлено ознаки відсутності факту реального здійснення господарських операцій ТОВ «Столичні будтехнології» з контрагентом-постачальником ТОВ «БК «Оптима» ().

Податковий орган вказує, що директором ТОВ «Столичні будтехнології» до перевірки жодних документів, якими підтверджується факт перевезення (отримання) товарно-матеріальних цінностей від постачальника до покупця не надано.

Також, відсутність згідно з базою даних ІС «Податковий блок» на ТОВ «БК «Оптима» () необхідних трудових ресурсів, виробничого обладнання, транспортних засобів, торгівельного обладнання та інших основних фондів (за відомостями декларацій на прибуток), дає змогу ставити під сумнів факт здійснення суб'єктом господарювання даних операцій, в підтвердження яких посадовими особами ТОВ «Столичні будтехнології» не надано сертифікатів якості, технічних паспортів, а також документів, підтверджуючих походження товарів, їх переміщення (перевезення) тощо.

Водночас, відповідно до акту, в ході перевірки була використана інформація, що міститься в ухвалі Тернопільського міського районного суду Тернопільської області від 26.01.2017 у справі №607/5818/16-к по кримінальному провадженню №0000018, внесеному в ЄРДР 16.03.2016, а також інформація з баз даних, а саме: «Податковий блок», АІС «Податки», Система співставлення податкових зобов'язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів.

В ухвалі Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26.01.2017 по справі № 607/5818/16-к по кримінальному провадженню № 0000018, внесеному до ЄРДР 16.03.2016 зазначено, що прокурор відділу нагляду за додержанням законів органами фіскальної служби управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Тернопільської області Зайцев О.В., в рамках кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000018 від 16.03.2016, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.212 КК України, звернувся до слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з клопотанням про проведення позапланової документальної перевірки фінансово-господарської діяльності ТОВ «Столичні будтехнології» () з питань дотримання вимог податкового та іншого законодавства України по взаємовідносинах із ТОВ «БК «Оптима» () за період діяльності із 01.01.2015 по 31.12.2015.

В межах досудового розслідування кримінального провадження № 0000018 від 16.03.2016 встановлено, що засновником, директором та головним бухгалтером ТОВ «БК «Оптима» в одній особі є ОСОБА_2, РНОКПП НОМЕР_4.

Допитаний як свідок ОСОБА_2 повідомив, що у 2015 році основні засоби (виробничі, складські приміщення, транспортні засоби тощо) у власності чи в оренді ТОВ «БК Оптима». Кількість найманих працівників 1 особа. ОСОБА_2 не зміг вказати вид діяльності ТОВ «БК «Оптима», хоч є його єдиним засновником та, службовою особою, при тому, що зареєстрований та фактично постійно проживає із сім'єю у м. Харкові, а ТОВ «БК Оптима» створено і нібито проводить діяльність у місті Києві.

Згідно висновків аналізу фінансово-господарської діяльності ТОВ «БК «Оптима», дане товариство має ознаки фіктивності, використовувалось в схемах ухилення (мінімізації) від сплати податків, конвертації грошових коштів, при цьому загальна сума незаконно сформованого податкового кредиту з ПДВ за період з 01.01.2015 по 31.05.2016 становить 52714299,03 грн.

Відтак на думку контролюючого органу, фінансово-господарські операції, проведені ТОВ «БК «Оптима» не підтверджуються стосовно врахування реального часу здійснення операцій, місцезнаходження майна, наявності трудових ресурсів, транспортних засобів, технічного персоналу, основних фондів, виробничих активів, складських приміщень та іншого, що економічно необхідно для виконання постачання або здійснення діяльності, що свідчить про відсутність необхідних умов для результатів відповідної господарської, економічної діяльності.

У зв'язку із наведеним вище, на думку відповідача, ТОВ «БК «Оптима» не могло фактично здійснювати господарські операції з урахуванням їх виду, обсягу, часу, оперативності проведення операцій, місцезнаходження майна, віддаленості контрагентів один від одного тощо. Укладені угоди з контрагентами, що мають ознаки нікчемності, не спричиняють реального настання правових наслідків, документи, виписані на продаж товарів (робіт, послуг) на адресу покупців не можуть розглядатись в якості належного підтвердження податкових зобов'язань, оскільки ці документи не мають статусу юридично значимих.

Згідно з частиною 1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Нікчемний правочин є недійсним в силу закону, а тому також не створює інших наслідків, крім тих, що пов'язані із його недійсністю.

Надаючи належну правову оцінку спірним правовідносинам суд виходив з наступного.

Відповідно до положень підпункту 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Згідно пункту 22.1 статті 22 Податкового кодексу України, об'єктом оподаткування можуть бути майно, товари, дохід (прибуток) або його частина, обороти з реалізації товарів (робіт, послуг), операції з постачання товарів (робіт, послуг) та інші об'єкти, визначені податковим законодавством, з наявністю яких податкове законодавство пов'язує виникнення у платника податкового обов'язку.

Приписами підпункту 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України встановлено, податковий кредит - це сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов'язання звітного періоду, визначена згідно з цим законом.

Відповідно до підпункту 14.1.156 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, податкове зобов'язання - сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк).

Порядок формування податкового кредиту передбачений статтею 198 Податкового кодексу України.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу; ґ) ввезення товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

Пунктом 198.2 статті 198 Податкового кодексу України визначено, датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.

Також, відповідно до пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи); ввезенням товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними / розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

З огляду на наведені приписи податкового законодавства, суд вважає за необхідне зазначити, що суми податку на додану вартість для цілей визначення податкового кредиту мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків. Крім того, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Так, підпункт 14.1.27 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначає витрати як суму будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Згідно статті 134 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування є: прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом зменшення суми доходів звітного періоду, визначених згідно зі статтями 135 - 137 цього Кодексу, на собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та суму інших витрат звітного податкового періоду, визначених згідно зі статтями 138 - 143 цього Кодексу, з урахуванням правил, встановлених статтею 152 цього Кодексу; дохід (прибуток) нерезидента, що підлягає оподаткуванню згідно зі статтею 160 цього Кодексу, з джерелом походження з України.

Відповідно до пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 138.2 статті 138 Податкового кодексу України визначено, що витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

За правилами пунктів 138.4 та 138.5 статті 138 Податкового кодексу України передбачено, що витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, крім нерозподільних постійних загальновиробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг; інші витрати визнаються витратами того звітного періоду, в якому вони були здійснені, згідно з правилами ведення бухгалтерського обліку.

Згідно з пунктом 138.6 статті 138 Податкового кодексу України собівартість придбаних та реалізованих товарів формується відповідно до ціни їх придбання з урахуванням ввізного мита і витрат на доставку та доведення до стану, придатного для продажу.

Підпункт 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України встановлює, що не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Наведені правові норми вказують, що визначальною умовою правомірності формування витрат, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, є їх здійснення для провадження господарської діяльності платника податку, та підтвердження відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Нереальність господарських операцій з придбання платником податку товару (робіт, послуг) має підтверджуватися належними, допустимими та достатніми доказами і не може ґрунтуватися на припущеннях, зокрема обумовлюватись лише допущеними контрагентом порушеннями вимог законодавства. Якщо вказаний контрагент допустив такі порушення, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо нього, адже законом іншого не передбачено.

Вказана правова позиція також узгоджується з правовою позицією Вищого адміністративного суду України, яка викладена в ухвалі від 03.03.2016 по справі № К/800/11712/15.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Для підтвердження даних податкового обліку можуть братись до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції. Тобто, податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість має бути підтверджений належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків. При цьому, оцінюватись при дослідженні факту здійснення господарської операції повинні відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовані дані податкового обліку.

Відповідно до частини 2 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис, аналог власноручного підпису або підпис, прирівняний до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

За приписами підпункту 2.4 пункту 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за № 168/704, первинні документи повинні мати такі обов'язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Надані суду первинні документи за своєю формою та змістом відповідають вимогам чинного законодавства, наявності недоліків (дефектів форми, змісту або походження), які б згідно з п.201.1 ст. 201 Податкового кодексу України, ч.2 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», п.2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку спричиняли втрату означеними накладними юридичного статусу первинних документів судом не виявлено та актом перевірки не встановлено.

Відповідно до частини 1 статті 3 Господарського кодексу України під господарською діяльністю розуміється діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

З огляду на викладені положення, для отримання права сформувати податковий кредит із сум ПДВ, сплачених в ціні придбаного товару (робіт, послуг), платник ПДВ повинен мати податкові накладні, видані на реально отриманий товар (роботи, послуги), призначений для використання у власній господарській діяльності.

Таким чином, правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на податковий кредит можуть мати лише реально вчинені господарські операції з придбання товарів, послуг чи основних фондів з метою використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності, а не саме лише оформлення відповідних документів або рух грошових коштів на поточних рахунках платників податку.

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Положеннями пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України визначено, що для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Як встановлено судом, сума податкового кредиту підтверджена відповідними первинними документами.

Матеріали справи не містять доказів наявності між позивачем та його контрагентом при укладанні і виконанні договорів взаємоузгоджених зловмисних дій, спрямованих на порушення існуючого в державі суспільного ладу або моральних засад.

Факт здійснення господарської діяльності підтверджується документально первинними бухгалтерськими документами, що були надані до суду, а саме: договорами, рахунками-фактурами, накладними тощо.

Слід також додати, що під час розгляду справи не надано рішення суду відносно контрагента позивача, яке б набрало законної сили та яке б було прийнято в порядку статті 55-1 ГК України. Не надано рішення суду, прийнятого в порядку статті 234 ЦК України щодо фіктивності правочинів, тобто щодо вчинення правочинів без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Не надано рішення суду про визнання правочинів з контрагентом недійсними з підстав їх суперечності інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, як-то передбачено приписами частиною 3 статті 228 ЦК України. Також не надано рішення суду, яке б було прийнято в порядку статті 207 ГК України щодо визнання недійсними спірних операцій з підстав невідповідності спірних операцій вимогам закону, або вчинення їх з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, тощо.

Судом не встановлено, а відповідачем не надано суду жодних доказів, які підтверджували б те, що вчинення правочину (укладення договору), на підставі якого виникли взаємовідносини між позивачем та контрагентом не відповідали дійсним намірам сторін щодо набуття цивільних прав та обов'язків, господарській меті з метою досягнення правових наслідків.

Суд також не бере до уваги посилання відповідача на протокол допиту у якості свідка директора та головного бухгалтера ТОВ «БК «Оптима» ОСОБА_2 про те, що він непричетний до здійснення фінансово - господарської діяльності ТОВ «БК «Оптима», оскільки вважає його неналежним доказом у підтвердження нікчемності вчинених ТОВ «БК «Оптима» правочинів, оскільки згідно положень Кримінально-процесуального кодексу України показання обвинуваченого підлягають обов'язковій перевірці, а визнання обвинуваченим своєї вини може бути покладено в основу обвинувачення лише при підтвердженні цього визнання сукупністю доказів, що є в справі.

Вирок суду у кримінальній справі чи постанова у справі про адміністративний проступок, які набрали законної сили, є обов'язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалено вирок чи постанову суду, лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою (частина 4 статті 72 КАС України).

Таким чином, належними засобами доказування, які підтверджують певні юридичні обставини та юридичні факти, є судові рішення, що набрали законної сили.

Під час розгляду справи відповідачем не надано вироку суду відносно посадових осіб позивача або контрагента позивача за спірними операціями, яким би встановлювались обставини протиправної діяльності цих осіб та підприємств з метою отримання необґрунтованої податкової вигоди за спірними операціями.

Разом з тим, в матеріалах справи міститься нотаріально посвідчена заява ОСОБА_2 від 20.03.2017, згідно якої директор ТОВ «БК «Оптима» ОСОБА_2 спростовує відомості протоколу свідка та зазначив, що з метою здійснення підприємницької діяльності реєстрував ТОВ «БК «Оптима», протягом всього часу існування ТОВ «БК «Оптима» особисто керував його діяльністю, приймав рішення про підписання тих чи інших договорів та інших документів.

Юридична відповідальність має індивідуальний характер, тому позивач не може нести відповідальність за можливі протиправні дії інших юридичних осіб. Крім того, порушення контрагентом позивача вимог законодавства про порядок здійснення господарської діяльності не може бути підставою для висновку щодо безтоварності відповідних господарських операцій.

За законом платник податків, не може нести відповідальність за дії контрагентів при відсутності вини, інакше порушуються основні конституційні засади: дотримання принципу справедливості як невід'ємного елемента верховенства права (стаття 8 Конституції України), індивідуальний характер відповідальності - тобто що відповідати має саме той, хто припустився порушення (стаття 61 Конституції України), забезпечення доведеності вини (стаття 129 Конституції України).

Правомірність саме такого підходу підтверджується судовою практикою. Так, Верховний Суд України у своєму рішення від 29.10.2010 у справі № 21-14-а10 підтвердив, що «несплата продавцем чи його контрагентом податку на додану вартість до бюджету, у разі фактичного здійснення господарської операції, не впливає на формування податкового кредиту покупцем та не є підставою для позбавлення останнього права на відшкодування цього податку, якщо він виконав усі передбачені законом умови отримання такого відшкодування і має всі документальні підтвердження розміру заявленого податкового кредиту».

Суд також звертає увагу на те, що для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції, тобто достовірні первинні документи.

Факт виконання вимог договорів поставки та рух активів підтверджується первинними документами, зокрема, договором, видатковими і податковими накладними тощо, що відповідають вимогам статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та Податкового кодексу України, що не спростовується і актом перевірки, та які в умовах звичайної ділової практики супроводжують та підтверджують фактичне вчинення платником податків господарських операцій і в сукупності не дають підстав для сумніву щодо реальності здійснення підприємством господарських операцій.

Щодо відсутності відомостей в ТТН слід зазначити, що ТТН не є підставою для висновку про відсутність підтвердження реальності здійснення господарських операцій. В свою чергу, ухвалою ВАСУ від 13.01.2015 по справі №К/800/50432/13 висловлений правовий висновок: «...відсутність товарно - транспортної накладної не може бути єдиною беззаперечною підставою для висновку про відсутність підтвердження реальності здійснення господарських операцій, оскільки, наявність чи відсутність ТТН є лише дотриманням чи порушенням правил перевезень автомобільним транспортом, які не пов'язані з дотриманням вимог податкового законодавства та не свідчать про безтоварність операцій за наявності інших підтверджуючих документів. Відсутність саме ТТН не є підставою для не включення вартості придбаних товарів (послуг) до валових витрат та сум податку на додану вартість до податкового кредиту».

В свою чергу відсутність окремих реквізитів у первинних документах свідчить про порушення відомчих актів, але не спростовує наявності у підприємства відповідних господарських операцій.

Наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформлені не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичних рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податків у зв'язку з його господарською діяльністю мали місце, що було встановлено судами попередніх інстанцій з підтвердженням матеріалів справи (ухвала ВАСУ від 23 листопада 2016 року по справі № К/800/31156/13.

На підтвердження реальності господарських операцій та мети використання придбаних послуг у господарській діяльності позивач надав суду відповідні докази: договори, накладені тощо. Зокрема, як вбачається з матеріалів справи предметом договорів постачання наступного товару: блоки газобетонні; суміш клеюча для блоків. Будівництво об'єкту: комплексу житлових будинків та об'єктів соціального, побутового призначення на вул. Відпочинку, 9-А у Святошинському районі м. Києва ТОВ «Столичні Будтехнології» здійснювало на підставі договору генерального підряду № 08/11-ГПР/11-В від 08.11.2011, укладеного з інвестором - Товариством з обмеженою відповідальністю «СП «Фасад» () та Дозволу на виконання будівельних робіт № КВ 2 від 15.05.2012. Замовником будівництва об'єкта для позивача виступало ТОВ «СП «Фасад» ().

Об'єкт будівництва повністю збудовано та введено у експлуатацію, що підтверджується, зокрема, сертифікатами відповідності серії ІУ № 81, ІУ № 40, ГУ № 85, ІУ № 74, ІУ № 84.

З огляду на викладене, суд вважає, що операції позивача з контрагентом, який на момент здійснення господарських операцій був зареєстрований як платник податку на додану вартість, здійснені в межах його господарської діяльності, є реальними, відповідають дійсному економічному змісту та підтверджуються необхідними документами, що є свідченням добросовісності позивача при здійсненні вказаних операцій. Позивачем вчинено дії та досягнуто конкретних результатів, які визначають саме поняття господарської операції - факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань та фінансових ресурсів.

Слід зазначити, що чинне податкове законодавство не пов'язує право платника на податковий кредит з повнотою відображення постачальником у своїй податковій звітності відповідних господарських операцій, з фактичною сплатою постачальником ПДВ до бюджету. Платник не несе відповідальності за дії всіх підприємств та організацій, що беруть участь у багатостадійному процесі сплати податків до бюджету. Податкові органи не вправі тлумачити поняття добросовісності платника як таке, що породжує у останнього додаткові обов'язки, не передбачені чинним законодавством.

Крім того, суд враховує, що в Рішеннях Європейського суду з прав людини у справах «Інтерсплав проти України» (2007 рік, заява № 803/02). «Булвес» АД проти Болгарії» (2009 рік, заява № 3991/03) і «Бізнес Супорт Центр проти Болгарії» (2010 рік. заява № 6689/03) визначено, що платника податку не може бути позбавлено права на бюджетне відшкодування ПДВ за відсутності доказів того, що його було залучено до протиправної діяльності, пов'язаної з незаконним отриманням бюджетного відшкодування; при цьому платник ПДВ не повинен нести відповідальність за зловживання, вчинені його постачальниками, якщо платник ПДВ не знав про такі зловживання і не міг про них знати. Якщо державні органи мають інформацію про зловживання в системі оподаткування конкретною компанією, вони повинні застосовувати відповідні заходи саме до цього суб'єкту, а не розповсюджувати негативні наслідки на інших осіб при відсутності зловживання з їх боку (рішення Європейського Суду з прав людини від 09.01.2007 у справі «Інтерсплав проти України»).

Згідно зі статтею 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, не доведена правомірність та обґрунтованість прийнятих ним оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

Натомість, позивачем надано достатньо доказів в підтвердження обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги.

За таких обставин, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд дійшов висновку, що адміністративний позов позивача підлягає задоволенню.

Відповідно, беручи до уваги положення статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, на користь позивача підлягає присудженню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача всі здійсненні ним судові витрати.

Керуючись ст.ст. 69-71, 94, 128, 158-163, 167 КАС України суд,

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у м. Києві від 21.03.2017 № , № , № .

Присудити на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Столичні будтехнології» () за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у м. Києві сплачений ним судовий збір у розмірі 151 294,99 грн.

Постанова набирає законної сили згідно ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 185 -187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.А. Качур