Справа № 826/7923/16
Суддя: Вєкуа Н.Г.
Дата ухвалення: 2017-11-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

02 листопада 2017 року № 826/7923/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Вєкуа Н.Г., суддів: Костенка Д.А., Шрамко Ю.Т., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства охорони здоров'я України

про визнання дій та бездіяльності протиправними, зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1, в інтересах ОСОБА_2 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства охорони здоров'я України , в якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Міністерства охорони здоров'я України щодо не прийняття рішення про доцільність лікування за кордоном ОСОБА_2 (2003 р.н.);

- визнати протиправною бездіяльність Міністерства охорони здоров'я України щодо не визначення загальної суми, пов'язаної із направленням на лікування за кордон ОСОБА_2 (2003 Р.Н.) та витрат і джерела їх покриття;

- визнати протиправною бездіяльність Міністерства охорони здоров'я України щодо не взяття ОСОБА_2 (2003 р.н.) на облік хворих, що потребують оплати лікування за кордоном;

- визнати протиправною бездіяльність Міністерства охорони здоров'я України щодо не оплати лікування за кордоном ОСОБА_2 (2003 р.н.);

- визнати протиправним Рішення засідання Комісії МОЗ України з питань направлення на лікування за кордон, датоване 17.08.2015 року, оформлене випискою з протоколу №5;

- визнати протиправним Рішення засідання Комісії МОЗ України з питань направлення на лікування за кордон, оформлене випискою з протоколу №1 від 22.02.2016 року;

- зобов'язати Міністерство охорони здоров'я України прийняти рішення про доцільність лікування за кордоном ОСОБА_2 (2003 р.н.) та рішення щодо визнання загальної суми, пов'язаної із направленням на лікування за кордон ОСОБА_2 (2003 р.н.) та витрат і джерела їх покриття;

- зобов'язати Міністерство охорони здоров'я України взяти ОСОБА_2 на облік хворих що потребують оплати лікування за кордоном;

- зобов'язати Міністерство охорони здоров'я України здійснити оплату вартості лікування за кордоном ОСОБА_2 (2003 р.н.) у розмірі 265 626,00 євро (еквівалент в гривнях по курсу НБУ станом на дату звернення з позовною заявою складає 7 484 331,30 грн.) шляхом переказу коштів на рахунок німецької клініки Unіversitatsklinikum Schleswig-Holstein.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що Міністерством охорони здоров'я України допущено протиправну бездіяльність, адже по-перше, відповідачем не розглянуто по суті заяву позивача про направлення на лікування за кордон, у зв'язку з чим позивач, не маючи можливості зволікати, самостійно відшукав кошти на проведення термінового лікування. По-друге, не вчинив жодних дій на вирішення питання щодо направлення ОСОБА_2 на лікування за кордон. По-третє, не вирішував питання стосовно фінансування лікування за кордоном ОСОБА_2. По-четверте, не взяв ОСОБА_2 на облік хворих, що потребують оплати лікування.

В судовому засіданні представник позивача, підтримала позовні вимоги та просила задовольнити позов в повному обсязі з підстав викладених в позовній заяві та додаткових поясненнях.

Відповідач - Міністерство охорони здоров'я України - проти задоволення позовних вимог заперечив з таких підстав.

Рішення про доцільність лікування за кордоном та джерел для покриття витрат, пов'язаних з направленням громадян на лікування за кордон визначаються Комісією до початку лікування особи. Компенсація за рахунок державного бюджету, коштів сплачених посередниками за лікування за кордоном законодавством не передбачена. Оскільки позивач звернувся до Міністертсва охорони здоров'я України із заявою про направлення на лікування за кордон його доньки до клініки після проходження лікування дитини за кордоном та сплати коштів посередником, то у Міністерства були відсутні підстави для прийняття позитивного рішення щодо здійснення оплати вартості лікування за кордоном ОСОБА_2 у попередньому періоді за рахунок коштів державного бюджету України.

Також, в додаткових запереченнях на позов відповідач зазначив, що довідку про доходи іншого працездатного члена сім'ї позивачем до заяви про направлення на лікування за кордон його дитини надано не було.

За таких обставин, на думку відповідача, приймаючи рішення про відмову у компенсації коштів витрачених третіми особами на лікування ОСОБА_2 в Університетській клініці Шлезвіг-Гольштейн Комісія МОЗ з питань направлення на лікування за кордон діяла в порядку та спосіб визначені законодавством України.

Відповідно до ч.4 ст.122 Кодексу адміністративного судочинства України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Справа розглянута в порядку письмового провадження, у відповідності до положень ч.4 ст.122 Кодексу адміністративного судочинства України за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

27.05.2015 року ОСОБА_1 звернувся з листом (вх. №Л-5711) до Міністерства охорони здоров'я України, в якому просив направити на лікування за кордон до клініки Unіversitatsklinikum Schleswig-Holstein, Deutschland його дитину - ОСОБА_2 з діагнозом вторинний мієлодиспластичний синдром (RAEB), 7q, який розвинувся після терапії ОМЛ. До заяви позивач додав наступні документи: особисту заяву хворого (батьків), лист-направлення обласного управління охорони здоров'я за місцем проживання, виписку з історії хвороби з місця проживання, завірену керівником лікувально-профілактичного закладу, висновок головного спеціаліста МОЗ про необхідність направлення на лікування за кордоном, запрошення клініки із зазначенням вартості лікування та реквізитів банківського рахунку клініки ( з перекладом на українську мову), довідку з місця проживання та про склад сім'ї (форма 3), довідку про заробітну плату.

14.08.2015 року позивач повторно звернувся до Міністерства охорони здоров'я з заявою в якій просив здійснити оплату лікування громадянки України ОСОБА_2 за кордоном, а саме в клініці клініки Unіversitatsklinikum Schleswig-Holstein, Deutschland у м. Кіль та залишити ОСОБА_2 на обліку хворих, що потребують лікування за кордоном у разі необхідності додаткової оплати лікування. Також, повідомив, що на поточний рахунок клініки був внесений депозит від імені LTD Мегадфарм за умовами Договору №25 про виконання зобов'язань третьою особою від 11.05.2015 року задля термінового початку лікування ОСОБА_2, чого потребувала клінічна картина станом на 11.05.2015 року. При цьому повідомлено, що вразі надходження коштів від Уряду України на рахунок клініки за лікування ОСОБА_2, LTD Мегадфарм відкличе раніше внесені кошти. До заяви позивач надав наступні документи: - лист на адресу МОЗ України ві німецької клініки Unіversitatsklinikum Schleswig-Holstein, Deutschland, в якому зазначено суму коштів внесену на депозит клініки та якої не вистачає, договір №25 про виконання зобов'язань третьою особою LTD Мегадфарм від 11.05.2015 року, платіжне доручення про виконання договору №25 про виконання зобов'язань третьою особою від 11.05.2015 року.

15.09.2015 року ОСОБА_1 звертається до Міністра охорони здоров'я з проханням повідомити про результати розгляду клопотання від 27.05.2015 року вх. №Л-5711.

Як зазначає позивач, 16.09.2015 року ним було отримане рішення засідання Комісії МОЗ України з питань направлення на лікування за кордон, оформлене випискою з протоколу від 17.08.2015 року, в якому зазначено, що Комісією МОЗ України з питань направлення на лікування за кордон у зв'язку з відсутністю платіжного документа (invoice), вирішено звернутись до Unіversitatsklinikum Schleswig-Holstein, Deutschland, з проханням надати платіжний документ для змоги розглянути питання щодо здійснення доплати за лікування ОСОБА_2.

28.12.2015 року позивач знову ж звертається до Міністерства охорони здоров'я з питанням щодо розгляду на найближчому засіданні Комісії МОЗ України доцільності лікування ОСОБА_2 за межами України, а саме в клініці Unіversitatsklinikum Schleswig-Holstein, Deutschland та часткового фінансування лікування ОСОБА_2 (2003 р.н.) за межами України, а саме в клініці Unіversitatsklinikum Schleswig-Holstein, Deutschland, м. Кіль, за рахунок Державного бюджету України як це зазначено в Постанові Кабінету Міністрів України від 08.12.1995 року №991. Додатково додано повідомлення ( з перекладом на українську мову) від клініки Unіversitatsklinikum Schleswig-Holstein, Deutschland від 01.12.2015 року про необхідність дофінансування в розмірі 250 626,00 євро лікування ОСОБА_2 (2003 р.н.) обумовлене відзивом, раніше сплаченого 21.05.2015 року депозиту від LTD Мегадфарм.

У відповідь на заяву, позивачем було отримано рішення засідання Комісії МОЗ України з питань направлення на лікування за кордон, оформлене випискою з протоколу №1 від 22.02.2016 року, яким відмовлено у компенсації коштів витрачених на лікування ОСОБА_2 в клініці Unіversitatsklinikum Schleswig-Holstein, Deutschland та зазначено, що порядку повернення коштів громадянам котрі пройшли лікування за кордоном за власний рахунок чи за рахунок інших коштів, законодавством не передбачено. Оплата та лікування проводиться лише у випадках, та за умови дотримання вимог, встановлених законодавством про забезпечення порядку направлення громадян на лікування за кордон.

Вказуючи на протиправну бездіяльність та протиправні рішення МОЗ та порушення внаслідок цього прав та охоронюваних законом інтересів позивача, останній звернувся з позовом до суду.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

У відповідності до ст. 36 Основ законодавства України про охорону здоров'я, введених в дію з дня опублікування - 15 грудня 1992 року згідно з Постановою Верховної Ради України від 19 листопада 1992 року № 2801-XII, громадяни України можуть направлятися для лікування за кордон у разі необхідності надання того чи іншого виду медичної допомоги хворому та неможливості її надання в закладах охорони здоров'я України. Державні органи зобов'язані сприяти виїзду громадян України за кордон і перебуванню там в період лікування. Порядок направлення громадян України за кордон для лікування встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідний порядок затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.12.95р. №991 "Про затвердження Положення про порядок направлення громадян на лікування за кордон".

Позивач, звертаючись до Міністерства охорони здоров'я України 27.05.2015 року, 15.09.2015 року, 28.12.2015 року керувався саме вказаним Положенням.

Згідно п. 1 Положення питання направлення громадян на лікування за кордон порушують обласні, центральні районні (міські) лікарні, які надсилають до МОЗ Автономної Республіки Крим, управлінь (відділів) охорони здоров'я обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій детальний витяг з історії хвороби, надрукований у двох примірниках, обґрунтування доцільності лікування за кордоном, а також довідки про склад сім'ї хворого. Зазначені органи охорони здоров'я у разі визнання ними необхідності такого лікування надсилають ці документи МОЗ України або видають їх хворому (чи за його дорученням - іншій особі) для подання цьому Міністерству.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 27.05.2015 року надано Міністерству охорони здоров'я України консультативне заключення головного дитячого гематолога МОЗ України завідуючої ЦДОГ та ТКМ ОСОБА_3, направлення Департаменту охорони здоров'я Дніпропетровської облдержадміністрації від 12.05.2015 року №Л-598, запрошення клініки із зазначенням вартості лікування та реквізитів банківського рахунку клініки (з перекладом на українську мову), довідку з місця проживання та про склад сім'ї (форма 3), довідку про заробітну плату.

Вказаних документів згідно п. 1 Положення достатньо для того, щоб Комісія Міністерства охорони здоров'я України з питань направлення на лікування за кордон могла прийняти рішення про доцільність лікування за кордоном на вимогу п. 2 Положення.

Згідно п. 2 Положення рішення про доцільність лікування за кордоном приймається Комісією з питань направлення на лікування за кордон на підставі висновку головного спеціаліста відповідного профілю МОЗ. Рішення Комісії приймається простою більшістю голосів і оформляється протоколом у встановленому порядку. Обов'язковою умовою прийняття Комісією позитивного рішення повинне бути складене головним спеціалістом відповідного профілю МОЗ обґрунтування щодо неможливості ефективного лікування хворого в Україні та підтвердження медичним закладом зарубіжної країни можливості надання відповідної спеціалізованої допомоги. На підставі рішення Комісії видається відповідний наказ МОЗ.

Проте, станом на 15.09.2015 року позивач не отримав жодного рішення в порушення вимог п. 2 Порядку, що зумовило останнього потворно звернутись з заявою від 15.09.2015 року.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи відповідачем не надсилались жодні звернення щодо необхідності подання додаткових документів.

Як було встановлено судом, та не заперечувалось відповідачем лише 16.09.2015 року ОСОБА_1 було отримане рішення засідання Комісії МОЗ України з питань направлення на лікування за кордон, оформлене випискою з протоколу від 17.08.2015 року, в якому зазначено, що Комісією МОЗ України з питань направлення на лікування за кордон у зв'язку з відсутністю платіжного документа (invoice), вирішено звернутись до Unіversitatsklinikum Schleswig-Holstein, Deutschland, з проханням надати платіжний документ для змоги розглянути питання щодо здійснення доплати за лікування ОСОБА_2.

Відповідно до п.5 наказу МОЗ України від 17.07.2014 № 502 «Про забезпечення організації направлення громадян на лікування за кордон» наказано відділу зовнішніх зв'язків та європейської інтеграції за рекомендацією головного позаштатного спеціаліста МОЗ України відповідного профілю в 5-денний термін розпочинати обмін інформацією МОЗ України із медичними закладами зарубіжних країн щодо можливості надання ними відповідної спеціалізованої допомоги (лікування) у кожному конкретному випадку; сприяти в отриманні від медичного закладу зарубіжної країни інформації щодо обсягів, попередньої вартості надання таким закладом спеціалізованої медичної допомоги (лікування), а також звітів про обсяги та остаточну вартість проведеного лікування; сприяти в отриманні від медичного закладу зарубіжної країни платіжного документа встановленого зразка (форма додається) та письмової домовленості із медичним закладом зарубіжної країни, яка повинна включати інформацію щодо обсягів та вартості лікування, обґрунтованості терміну та якості лікування, відповідальності сторін.

На виконання п.5 наказу Міністерства охорони здоров'я України «Про забезпечення організації направлення громадян на лікування за кордон», не розпочато обмін інформацією МОЗ України із закордонними клініками щодо обсягів, попередньої вартості надання таким закладом спеціалізованої медичної допомоги (лікування), а також звітів про обсяги та остаточну вартість проведеного лікування та не вчинені жодні дії на отримання від медичного закладу зарубіжної країни платіжного документа у даному випадку.

Відповідно, не вирішувалося і питання про визначення загальних сум витрат і джерел їх покриття.

При цьому, як було зазначено вище відповідно до п. 2 Положення рішення про доцільність лікування за кордоном приймається Комісією з питань направлення на лікування за кордон на підставі висновку головного спеціаліста відповідного профілю МОЗ.

Звертаючись з заявою, позивач надав необхідні документи передбачені Положенням для прийняття рішення Комісією з питань направлення на лікування за кордон.

Вищенаведене свідчить про допущення відповідачем як суб'єктом владних повноважень протиправної бездіяльності щодо покладених на нього повноважень.

При цьому, суд зазначає, що протиправна бездіяльність полягає саме в не розгляді питання про доцільність направлення позивача на лікування за кордон, тоді як вирішення цього питання по суті відноситься до виключної компетенції відповідача в особі Комісії.

В подальшому, рішенням засідання Комісії МОЗ України з питань направлення на лікування за кордон, оформленим випискою з протоколу №1 від 22.02.2016 року, відмовлено ОСОБА_2 у компенсації коштів витрачених на лікування ОСОБА_2 в клініці Unіversitatsklinikum Schleswig-Holstein, Deutschland та зазначено, що порядку повернення коштів громадянам котрі пройшли лікування за кордоном за власний рахунок чи за рахунок інших коштів, законодавством не передбачено. Оплата та лікування проводиться лише у випадках, та за умови дотримання вимог, встановлених законодавством про забезпечення порядку направлення громадян на лікування за кордон. Також, з листа вбачається наступне: « 14.08.2015 року батько ОСОБА_2 звернувся до МОЗ України з проханням здійснити оплату лікування його доньки в Unіversitatsklinikum Schleswig-Holstein, Deutschland та надав лист з клініки, договір, платіжне доручення. Лист Unіversitatsklinikum Schleswig-Holstein, Deutschland адресований на МОЗ України. Клініка повідомляє що на рахунок клініки на лікування ОСОБА_2 були сплачені суми 19.05.2015 року - 5 000,00 Євро, та 21.05.2015 року - 250 626,00 євро, таким чином не вистачає різниці 10 000,00 євро для лікування пацієнтки. Станом на сьогодні документи з Unіversitatsklinikum Schleswig-Holstein, Deutschland стосовно доплати за лікування ОСОБА_2 до МОЗ України не надійщли».

Суд не може погодитися з висновком відповідача про те, що позивач звернувся з заявою про відшкодування коштів на лікування, а не заявою про доцільність направлення на лікування, оскільки зміст заяви і перелік доданих документів свідчать про протилежне.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи договір на лікування з німецькою клінікою та позивачем був укладений 02.06.2015 року після отриманого депозиту Мегадфарм ЛТД, відповідно до договору №25 від 11.05.2015 року про виконання зобов'язань та третьою особою.

Кошти які покладено Мегадфарм ЛТД на депозит німецької клініки є тимчасовим забезпеченням зобов'язань позивачем перед клінікою.

Тобто, позивач, не маючи можливості зволікати, самостійно відшукав кошти на проведення термінового лікування.

Разом з тим, суд приходить до висновку, що відповідачем перед позивачем ставились такі умови, коли останній опинився в замкнутому колі, та через необхідність термінової госпіталізації дитини, змушений був виконувати умови клініки, всупереч вимогам поставлених Міністерством.

Водночас, відповідач, отримавши заяву особи, яка вже почала за власний рахунок відповідне лікування, мав її розглянути, прийнявши рішення про доцільність лікування, в тому числі, у визначений у висновку спеціаліста спосіб і у визначеному медичному закладі. У випадку позитивного рішення питання про розмір витрат та джерела їх покриття могло бути вирішене навіть після початку лікування згідно п. 5 Положення, за рахунок тих джерел, які у вказаному пункті визначені.

У випадку негативного рішення про доцільність лікування за кордоном відповідач у будь-якому випадку мав би повідомити про це заявника з обґрунтуванням причин, що ним зроблено не було.

Відповідач, не розглянувши по суті питання про доцільність лікування позивача за кордоном, фактично самоусунувся від його вирішення, посилаючись на те, що заявник фактично хотів лише відшкодувати понесені витрати, що не відповідає дійсності.

За таких обставин суд задовольняє позовні вимоги в частині визнання протиправною бездіяльність Міністерства охорони здоров'я України щодо не прийняття рішення про доцільність лікування за кордоном ОСОБА_2 (2003 р.н.) та щодо не визначення загальної суми, пов'язаної із направленням на лікування за кордон ОСОБА_2 (2003 Р.Н.) та витрат і джерела їх покриття.

Щодо позовних вимог в частині визнати протиправною бездіяльність Міністерства охорони здоров'я України щодо не взяття ОСОБА_2 (2003 р.н.) на облік хворих, що потребують оплати лікування за кордоном, суд зазначає.

Відповідно до п.7 наказу МОЗ України від 17.07.2014 № 502 «Про забезпечення організації направлення громадян на лікування за кордон» наказано Управлінню бухгалтерського обліку зокрема забезпечити облік хворих, що потребують оплати лікування за кордоном, згідно прийнятих Комісією рішень, за формою, що додається.

Вказані вимоги п. 7 Наказу відповідачем виконано не було, оскільки відсутні докази взяття ОСОБА_2 на облік хворих, що потребують оплати лікування за кордоном.

Щодо вимоги про визнання протиправним Рішення засідання Комісії МОЗ України з питань направлення на лікування за кордон, датоване 17.08.2015 року, оформлене випискою з протоколу №5, суд зазначає наступне.

Рішенням засідання Комісії МОЗ України з питань направлення на лікування за кордон, оформленим випискою з протоколу від 17.08.2015 року вирішено звернутись до Unіversitatsklinikum Schleswig-Holstein, Deutschland, з проханням надати платіжний документ для змоги розглянути питання щодо здійснення доплати за лікування ОСОБА_2.

Судом встановлено, що порядком затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.12.95р. №991 "Про затвердження Положення про порядок направлення громадян на лікування за кордон" не передбачено витребування додаткових документів.

Проте, суд не заперечує право відповідача самостійно витребувати у закордонних лікувальних закладах додаткові документи, але така дія не повинна нести за собою зволікання в розгляді питання щодо доцільність лікування хворої за кордоном.

Таким чином, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в зазначеній частині.

Позовні вимоги в частині визнання протиправним Рішення засідання Комісії МОЗ України з питань направлення на лікування за кордон, оформленим випискою з протоколу №1 від 22.02.2016 року, підлягають задоволенню з огляду на те, що даним рішенням відмовлено в компенсації коштів на лікування ОСОБА_2 в Unіversitatsklinikum Schleswig-Holstein, Deutschland, проте, відповідне рішення про доцільність направлення на лікування за кордон не прийняте відповідачем.

Щодо решти позовних вимог, то суд зазначає наступне.

Суд є правозастосовуючим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб'єкта владних повноважень.

Рішення про доцільність лікування за кордоном приймається Комісією з питань направлення на лікування за кордон на підставі висновку головного спеціаліста відповідного профілю МОЗ.

За таких обставин суд, дотримуючись принципів законності, поділу влади, а також компетенції, визначеної Конституцією та законами України, не має права перебирати на себе повноваження суб'єкта владних повноважень у відповідних правовідносинах, а тому позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Проте, так як , відповідне рішення про доцільність направлення на лікування за кордон та взяття на облік хворих, що потребують оплати лікування за кордоном не прийняте відповідачем у зв'язку з допущеною ним протиправною бездіяльністю, тому, на думку суду, відповідач зобов'язаний розглянути зазначені питання орієнтуючись на висновки суду викладені в мотивувальній частині.

Також суд не може задовольнити позовні вимоги в частині визнання протиправною бездіяльність Міністерства охорони здоров'я України щодо не оплати лікування за кордоном ОСОБА_2, оскільки позитивне рішення Комісією МОЗ України з питань направлення на лікування за кордон прийнято не було.

За правилами частини 1 статті 9, частини 1 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України та застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статті 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

У свою чергу, відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, належним чином не виконаний обов'язок щодо доказування з урахуванням вимог встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, за правилами, встановленими статтею 86 Кодексу адміністративного судочинства України, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги є частково обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись статтями 69-71, 94, 160-165, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Міністерства охорони здоров'я України щодо не прийняття рішення про доцільність лікування за кордоном ОСОБА_2 (2003 р.н.).

Визнати протиправною бездіяльність Міністерства охорони здоров'я України щодо не визначення загальної суми, пов'язаної із направленням на лікування за кордон ОСОБА_2 (2003 р.н.) та витрат і джерела їх покриття;

Визнати протиправною бездіяльність Міністерства охорони здоров'я України щодо не взяття ОСОБА_2 (2003 р.н.) на облік хворих, що потребують оплати лікування за кордоном;

Визнати протиправним Рішення засідання Комісії МОЗ України з питань направлення на лікування за кордон, датоване 17.08.2015 року, оформлене випискою з протоколу №5;

Визнати протиправним Рішення засідання Комісії МОЗ України з питань направлення на лікування за кордон, оформлене випискою з протоколу №1 від 22.02.2016 року;

Зобов'язати Міністерство охорони здоров'я України розглянути питання щодо доцільності лікування за кордоном, взяття на облік хворих, що потребують оплати лікування за кордоном і щодо оплати вартості проведення лікування ОСОБА_2 (2003 р.н.) у розмірі 265 626 євро 00 центів.

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Головуючий суддя Н.Г. Вєкуа

Судді Д.А. Костенко

Ю.Т. Шрамко