Справа № 826/13953/15
Суддя: Григорович П.О.
Дата ухвалення: 2017-11-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

03 листопада 2017 року № 826/13953/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Григоровича П.О., розглянув в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом Компанії «Роналор Інтертеймент ЛТД»

до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління

ДФС у м. Києві

про визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Компанія «Роналор Інтертеймент ЛТД» (надалі - позивач) звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві (надалі - відповідач), в якому просить суд:

- визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення рішення від 13 березня 2015 року №2, №6, №2 та від 07 травня 2015 року №2/26552212.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 липня 2015 року відкрито провадження у справі.

У зв'язку з припиненням повноважень судді щодо здійснення правосуддя, в провадженні якого перебувала адміністративна справа, справу було повторно розподілено між суддями.

Автоматизованою системою документообігу Окружного адміністративного суду міста Києва адміністративну справу передано на розгляд судді Григоровича П.О.

Враховуючи зазначене, ухвалою Суду від 19.05.2017 справу прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 29.06.2017, яке в подальшому було відкладено на 21.09.2017 у зв'язку з необхідністю отримання додаткових доказів для правильного вирішення спору по суті заявлених позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач підтримує заявлені позовні вимоги в повному обсязі та зазначає, що не погоджується з висновками Акта перевірки щодо порушення позивачем відповідних положень Податкового кодексу України, оскільки висновки відповідача за наслідками проведеної перевірки щодо порушень позивачем положень Податкового кодексу України при визначенні суми податку на прибуток, в тому числі податку на прибуток нерезидента, а також податкового кредиту з податку на додану вартість є хибними, базуються виключно на суб'єктивних припущеннях перевіряючих, які не мають підтвердження належними доказами.

Представник позивача звернувся до суду з клопотанням про розгляд справи за його відсутності.

Представник відповідача проти позову заперечує, про що надав відповідні письмові заперечення, які наявні в матеріалах справи. Посилається на те, що під час проведення перевірки встановлено господарські взаємовідносини позивача з підприємствами, які на думку податкового органу, мають ознаки фіктивності. А тому, правочини, що укладені між позивачем та контрагентами є такими, що не мали на меті настання реальних наслідків, а у позивача відсутнє законне право на віднесення сум по спірним правовідносинам до податкового кредиту. Крім того, контролюючий орган посилається на заниження позивачем доходів за насідками отримання коштів від нерезидента та не нарахування позивачем податку на прибуток іноземних юридичних осіб з суми, що виплачена на користь нерезидента в іноземній валюті.

За таких обставин, податковий орган просив суд в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Справа розглянута в порядку письмового провадження у відповідності до положень ч.6 ст.128 Кодексу адміністративного судочинства України за відсутності необхідності заслуховувати свідків чи експертів.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

13 березня 2015 року відповідачем на підставі акта перевірки №159/26552212/26611296 від 24.02.2015, прийнято наступні оскаржувані податкові повідомлення-рішення, а саме:

- 2, яким позивачу за порушення п.п. 160.8, 137.10 Податкового кодексу України збільшено суму грошового зобов'язання за платежем «податок на прибуток» всього в сумі 14 111 245 грн, в т.ч. за основним платежем в сумі 11 288 996 грн, штрафними (фінансовими) санкціями в сумі 2 822 249 грн;

- 6, яким позивачу за порушення п.160.2 Податкового кодексу України збільшено суму грошового зобов'язання за платежем «податок на прибуток іноземних юридичних осіб» всього в сумі 241 798,24 грн, в т.ч. за основним платежем в сумі 193 438,59 грн, штрафними (фінансовими) санкціями в сумі 48 359,65 грн;

- 2, яким позивачу за порушення п.п. 198.3, 198.6, 201.4, 201.10 Податкового кодексу України зменшено розмір від'ємного значення податку на додану вартість всього в сумі 99 791 грн, в тому числі за грудень 2012 в сумі 84 065 грн, за липень 2013 в сумі 15 726 грн.

В подальшому, 07.05.2015, з урахуванням рішення ГУ ДФС України про результати розгляду скигли № 7103/10/ від 27.04.2015, яким скасовано ППР №2 в частині штрафних санкцій, відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення:

- 2/26552212, яким позивачу за порушення п.п. 160.8, 137.10 Податкового кодексу України збільшено суму грошового зобов'язання за платежем «податок на прибуток» всього в сумі 13 749 106 грн, в т.ч. за основним платежем в сумі 11 288 996 грн, штрафними (фінансовими) санкціями в сумі 2 460 110 грн

Як вбачається з акта перевірки, рішення про результати розгляду скарги та письмових заперечень відповідача, збільшення грошового зобов'язання, застосування до позивача штрафних (фінансових) санкцій та зменшення розміру від'ємного значення ПДВ, ґрунтується на обставинах:

1) заниження позивачем податку на прибуток внаслідок не оподаткування коштів в сумі 178 687 568 грн, отриманих від нерезидента компанії "Ronalor Entertainment Ltd." Республіка Кіпр, що розцінені контролюючим органом як безповоротна фінансова допомога;

2) не оподаткування позивачем виплаченого нерезиденту компанії "Ronalor Entertainment Ltd." Республіка Кіпр доходу від оренди нерухомого майна на території України;

3) заниження ПДВ внаслідок безтоварності господарський операцій між позивачем і ТОВ «БК «Гефест Альянс», ТОВ «ПТР-Ресурс», з огляду на наявність у вказаних контрагентів ознак фіктивності.

Інших обставин збільшення позивачу суми грошового зобов'язання та застосування до позивача штрафних (фінансових) санкцій акт перевірки в собі не містить.

Не погоджуючись з обґрунтованістю зазначених доводів контролюючого органу та, як наслідок, правомірністю податкових повідомлень-рішень, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Оцінивши за правилами ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України надані сторонами докази та пояснення, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Так, надаючи правову оцінку обставинам щодо заниження позивачем податку на прибуток внаслідок не оподаткування коштів в сумі 178 687 568 грн, отриманих від нерезидента компанії "Ronalor Entertainment Ltd." Республіка Кіпр, що розцінені контролюючим органом як безповоротна фінансова допомога, Суд зазначає наступне.

Нерезидентом України - юридичною особою «POHAJIOP ІНТЕРТЕЙНМЕНТ ЛТД.» (Кіпр) з метою провадження господарської діяльності на території України створено на території України постійне представництво «РОНАЛОР ІНТЕРТЕЙНМЕНТ ЛТД».

Представництво було зареєстровано 04 березня 2011 року Міністерством економіки України та 22 березня 2011 року було зареєстровано як платник податку на прибуток на території України.

У всіх випадках Представництво діє від імені і за дорученням нерезидента - КОМПАНІЇ «РОНАЛОР ІНТЕРТЕЙНМЕНТ ЛТД», що підтверджується довіреністю, виданою 07.02.2011 нерезидентом Голові Представництва, апостиль 38333/11.

Зі змісту Положення про постійне представництво «РОНАЛОР ІНТЕРТЕЙМЕНТ ЛТД» в Україні, затвердженого Компанією 07.02.2011 році, (далі - Положення) вбачається, що Постійне представництво є представництвом Компанії «РОНАЛОР ІНТЕРТЕЙМЕНТ ЛТД» (надалі - Підприємство) в Україні, не є юридичною особою, і діє від імені та за дорученням Підприємства.

Усе майно та кошти, одержані Представництвом або від Підприємства, або від третіх осіб, є власністю Підприємства, й можуть використовуватися Представництвом лише для цілей, в порядку й в межах повноважень, визначених Положенням, довіреністю, виданою Підприємством, засновницькими документами Підприємства, іншими розпорядчими актами Підприємства. (п. 3.1)

Майно Представництва складається з коштів, закріплених за ним Компанією, матеріальних засобів, а також майнових прав, придбаних Представництвом на підставі розпоряджень Компанії, що відображаються у загальному балансі Компанії (п. 4.2).

Одночасно Представництво має штамп, бланк і рахунки в банках (для фінансування потреб Представництва і здійснення діяльності за дорученням Компанії).

Метою діяльності згідно п. 2.1 зазначеного Положення Представництва є досягнення прибутку (доходу) шляхом ефективного представництва комерційних інтересів Підприємства на території України у сфері інвестиційної діяльності з метою придбання, продажу, будівництва, реконструкції, управління нерухомого майна; вжиття заходів підготовчих і допоміжних заходів для Компанії в Україні та робота в інтересах і від лиця Компанії у зв'язку з будь-якими видами комерційної діяльності, угодами діловими операціями та іншими заходами за дорученням Компанії.

Згідно довідки Головного міжрегіонального управління статистики у м. Києві серії АА № 369900, станом на 04.03.2011 до видів діяльності Представництва «РОНАЛОР ІНТЕРТЕЦМЕНТ ЛТД» (без права юридичної особи) за КВЕД відносяться: 70.11.0 Організація будівництва об'єктів нерухомості для продажу чи здавання в оренду; 70.12.0 Купівля та продаж власного нерухомого майна; 70.20.0 Здавання в оренду власного нерухомого майна; 70.31.0 Діяльність агентств нерухомості; 70.32.0 Управління нерухомим майном; 74.14.0 Консультування з питань комерційної діяльності та управління.

Під час проведення контрольного заходу (а.с.64 том 1), ДПІ встановлено, що в перевіряємому періоді згідно SWIFT-повідомлень, позивачем отримано від Головної компанії-нерезидента (Кіпр) грошові кошти в якості фінансування витрат Представництва в загальній сумі 22 361 892 доларів США, що становило по курсу НБУ на дату зарахування коштів на рахунок позивачу суму в розмірі 178 687 123 грн.

Як вже зазначалось, контролюючий орган дійшов висновку про те, що позивачем занижено податок на прибуток за перевіряємий період всього в сумі 11 288 996 грн, в тому числі: за 2011 рік в сумі 1 448 554 грн; за 2012 рік в сумі 6 515 607 грн; за 2013 рік в сумі 3 324 835 грн, що вбачається з розрахунку до ППР (а.с.140 том 1).

Судом встановлено, що сума основного платежу ППР в розмірі 11 288 996 грн, була обрахована контролюючим органом наступним чином:

1) 20 993 541 грн (загальний дохід за 2011 за даними перевірки, в т.ч. 178 687 568) * 0,7 (коефіцієнт) = 14 695 478 грн (витрати розрахунково);

2) 20 993 541 (дохід) - 14 69 5478 (витрати) = 6 298 062,30 грн (прибуток);

3) 6 298 062,30 * 0,23 = 1 448 554 грн (податок на прибуток за 2011).

Аналогічним чином контролюючим органом обраховано податок на прибуток за 2012 і 2013 роки.

При цьому, передумовою донарахування позивачу податку на прибуток в сумі 11 288 996 грн, стало те, що кошти, які надійшли на рахунок позивача від нерезидента в сумі 178 687 568 грн, розцінені ДПІ як безповоротна фінансова допомога.

Окружний адміністративний суд міста Києва критично ставиться до таких доводів відповідача, з урахуванням наступного.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 95 Цивільного кодексу України представництвом є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює представництво і захист інтересів юридичної особи. Філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення.

За загальним правилом, визначеним в п. 15.1 ст. 15 ПК України, платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об'єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об'єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов'язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом.

Одночасно п. 133.2 ст. 133 ПК України встановлює виключний перелік платників податку на прибуток підприємств з числа нерезидентів:

- юридичні особи, що створені в будь-якій організаційно-правовій формі, та отримують доходи з джерелом походження з України, за винятком установ та організацій що мають дипломатичні привілеї або імунітет згідно з міжнародними договорами України;

- постійні представництва нерезидентів, які отримують доходи із джерелом походження з України або виконують агентські (представницькі) та інші функції стосовно таких нерезидентів чи їх засновників.

В контексті наведеного слід зазначити, що кошти в сумі 178 687 568 грн, які отримані позивачем від Головної компанії-нерезидента, не є доходом із джерелом походження з України, з урахуванням чого позивач не може бути платником податку на прибуток на загальних підставах в цій частині, чого контролюючим органом до уваги не прийнято.

При цьому, твердження ДПІ про порушення позивачем п.160.8, 137.10, в частині не оприбуткування отриманих від нерезидента коштів в сумі 178 687 568 грн також є помилковими, з урахуванням наступного.

Згідно з нормами п. 160.8 ст. 160 ПК України, суми прибутків нерезидентів, які провадять свою діяльність на території України через постійне представництво, оподатковуються в загальному порядку. При цьому таке постійне представництво прирівнюється з метою оподаткування до платника податку, який провадить свою діяльність незалежно від такого нерезидента.

У разі якщо нерезидент провадить свою діяльність не лише в Україні, а й за її межами, і при цьому не визначає прибуток від своєї діяльності, що ведеться ним через постійне представництво в Україні, сума прибутку, що підлягає оподаткуванню в Україні, визначається на підставі складення нерезидентом відокремленого балансу фінансово-господарської діяльності, погодженого з контролюючим органом за місцезнаходженням постійного представництва.

У разі неможливості визначити шляхом прямого підрахування прибуток, отриманий нерезидентами з джерелом його походження з України, оподатковуваний прибуток визначається контролюючим органом як різниця між доходом та витратами, визначеними шляхом застосування до суми отриманого доходу коефіцієнта 0,7.

Згідно ст. 134 розділу III Податкового кодексу України об'єктом оподаткування платників податку є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом зменшення суми доходів звітного податкового періоду, визначених згідно зі статтями 135 - 137 розділу III Кодексу, на собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та суму інших витрат звітного (податкового) періоду, визначених згідно зі статтями 138 - 143 розділу III Кодексу, з урахуванням правил, встановлених статтею 152 розділу III Кодексу, а також дохід (прибуток) нерезидента з джерелом походження з України, що підлягає оподаткуванню згідно зі статтею 160 розділу III Кодексу.

Податковою базою для цілей розділу III Кодексу визнається грошове вираження прибутку як об'єкта оподаткування, визначеного згідно із статтею 134 розділу III Кодексу, з урахуванням положень статей 135 - 137 та 138 - 143 розділу III Кодексу.

Так, у відповідності до пп. 135.5.4 Податкового кодексу України, інші доходи включають вартість товарів, робіт, послуг, безоплатно отриманих платником податку у звітному періоді, визначена на рівні не нижче звичайної ціни, суми безповоротної фінансової допомоги, отриманої платником податку у звітному податковому періоді, безнадійної кредиторської заборгованості, крім випадків, коли операції з надання/отримання безповоротної фінансової допомоги проводяться між платником податку та його відокремленими підрозділами, які не мають статусу юридичної особи.

В той же час, контролюючим органом залишено поза увагою норми абз. 5 пп. 135.5.5 135 Податкового кодексу України, відповідно до яких операції з отримання/надання фінансової допомоги між платником податку та його відокремленими підрозділами, що не мають статусу юридичної особи, не приводять до зміни їх витрат або доходів.

Аналіз зазначених вище норм, в контексті спірних правовідносин, дає змогу дійти висновку, що під час фінансування нерезидентом свого представництва в межах однієї й тієї самої юридичної особи не відбувається перехід права власності на грошові кошти, оскільки представництво не є юридичною особою та, відповідно, не відбувається збільшення активів або зменшення зобов'язань.

Отримані Представництвом від головної компанії кошти були перераховані останньому не в межах господарських відносин, а тому за своїм змістом вони залишаються коштами головної компанії.

При цьому, контролюючим органом до матеріалів справи не надано доказів існування господарських правочинів між позивачем та нерезидентом, як окремими суб'єктами господарювання, за результатами виконання яких нерезидентом було б перераховано позивачу кошти в сумі 178 687 568 грн.

До того ж, під час проведення планового контрольного заходу, контролюючим органом залишено поза увагою те, що фінансування Представництва «Роналор Інтертейнмент Лтд» материнською компанією-нерезидентом обліковувалось позивачем в бухгалтерському обліку на субрахунку 683 «Внутрішньогосподарські розрахунки». Даний субрахунок призначений для внутрішніх розрахунків в середині однієї юридичної особи (в т.ч. між материнською компанією та а її представництвом).

Згідно Інструкції про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку активів, капіталу, зобов'язань і господарських операцій підприємств і організацій, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 30 листопада 1999 p. № 291, (абзац 6 рахунку 68 «Розрахунки за іншими операціями»), субрахунок 683 «Внутрішньогосподарські розрахунки» ведеться для внутрішньогосподарських розрахунків з виробничими одиницями і господарствами, виділеними окремий баланс, за взаємним відпуском матеріальних цінностей; реалізацією продукції, робіт, послуг; передачею витрат загальноуправлінської діяльності; виплатою заробітної плати працівникам цих господарств; за іншими видами розрахунків. Передача активів (основних засобів, готової продукції, товарів тощо) від одного підрозділу (філії) іншому, виділеному на окремий баланс, відображається кредитом рахунків обліку відповідних активів і дебетом субрахунку 683 «Внутрішньогосподарські розрахунки», а їх одержання - зворотною кореспонденцією цих рахунків.

Враховуючи зазначене, Суд приходить до висновку, що грошові кошти, отримані Представництвом від Головної компанії «РОНАЛОР ІНТЕРТЕЙНМЕНТ ЛТД» в якості фінансування витрат Представництва за період перевірки в загальній сумі 22 361 892,00 дол. США, що становить по курсу НБУ на дату зарахування коштів суму 178 687 568,00 гривень, не підлягають включенню до доходів Представництва.

Отже, відсутні правові підстави для донарахування позивачу податку на прибуток в сумі 11 288 996 грн, внаслідок чого податкове повідомлення-рішення від 07 травня 2015 р. №2/26552212 є протиправним та підлягає скасуванню, а позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Разом з цим, Окружний адміністративний суд міста Києва зазначає, що ППР № 2 від 13.03.2015 на суму основного платежу з податку на прибуток в розмірі 11 288 996 грн, скасуванню не підлягає, а позовні в цій частині відповідно не підлягають задоволенню, адже дане ППР не несе для позивача жодних правових наслідків, як таке, що вважається відкликаним за результатами процедури адміністративного оскарження.

Стосовно доводів контролюючого органу щодо не оподаткування позивачем виплаченого нерезиденту компанії "Ronalor Entertainment Ltd." Республіка Кіпр доходу від оренди нерухомого майна на території України, Суд зазначає наступне.

Так, під час проведення контрольного заходу ДПІ встановлено, що у рядку 02 Декларації «Дохід від операційної діяльності (дохід від реалізації товарів (робіт, послуг)» позивачем відображено показник в сумі 1 961 351 грн.

На формування цього показника податкової звітності мало вплив здійснення операцій з реалізації за укладеними договорами будівельних матеріалів та надання в оренду приміщень ТРЦ «Мануфактура» в м. Суми, що належить Нерезиденту та обліковується на балансі позивача, як основний засіб.

Позивачем, відповідно до Наказу Голови Представництва Лобовіна В.М. від 27.11.2013 №1-Н, прийнято рішення про намір купівлі 161 340 доларів США для перерахування отриманого доходу на території України нерезиденту.

Згідно з банківською випискою ПАТ «КБ «ПриватБанк» (а.с.3 том 46), з валютного рахунку позивача перераховано валютні кошти - дохід, отриманий на території України на адресу нерезидента в розмірі 161 340 доларів США (1 289 590,62 грн.)

До перевірки позивачем було надано Свідоцтво, апостильоване відповідно до Гаазької конвенції про підтвердження статусу податкового резидента Компанії "Ronalor Entertainment Ltd.", Кіпр за 2013 рік, видане Департаментом податків і зборів Міністерства фінансів Республіки Кіпр.

Відповідно до п. 103.4 Податкового кодексу України, підставою для звільнення (зменшення) від оподаткування доходів із джерелом їх походження з України є подання нерезидентом з урахуванням особливостей, передбачених пунктами 103.5 і 103.6 цієї статті, особі (податковому агенту), яка виплачує йому доходи, довідки (або її нотаріально засвідченої копії), яка підтверджує, що нерезидент є резидентом країни, з якою укладено міжнародний договір України (далі - довідка), а також інших документів, якщо це передбачено міжнародним договором України.

Однак, контролюючим органом, в даному випадку, не було застосовано положення п.103.4 ПК України з посиланням на п.1 ст.10 «Дохід від майна» Угоди між Урядом СРСР та Урядом Республіки Кіпр про уникнення подвійного оподаткування, яка набрала чинності 26.08.1983 та була чинною для України до 01.01.2014.

За таких обставин, контролюючий орган дійшов висновку про порушення позивачем п.160.2 ПК України, з урахуванням вимог п.152.8 ПК України, внаслідок чого і визначив позивачу суму грошового зобов'язання з податку на прибуток нерезидентів в сумі 193 438,59 грн.

Надаючи правову оцінку зазначеним доводам контролюючого органу, Суд керується наступним.

Як передбачено п.160.1 Податкового кодексу України, будь-які доходи, отримані нерезидентом із джерелом їх походження з України, оподатковуються в порядку і за ставками, визначеними цією статтею.

Для цілей цього пункту під доходами, отриманими нерезидентом із джерелом їх походження з України, розуміються: а) проценти, дисконтні доходи, що сплачуються на користь нерезидента, у тому числі проценти за позиками та борговими зобов'язаннями, випущеними (виданими) резидентом; б) дивіденди, які сплачуються резидентом; в) роялті; г) фрахт та доходи від інжинірингу; ґ) лізингова/орендна плата, що сплачується резидентами або постійними представництвами на користь нерезидента - лізингодавця/орендодавця за договорами оперативного лізингу/оренди; д) доходи від продажу нерухомого майна, розташованого на території України, яке належить нерезиденту, у тому числі майна постійного представництва нерезидента; е) прибуток від здійснення операцій із торгівлі цінними паперами, деривативами або іншими корпоративними правами, визначений відповідно до норм цього розділу; є) доходи, отримані від провадження спільної діяльності на території України, доходи від здійснення довгострокових контрактів на території України; ж) винагорода за провадження нерезидентами або уповноваженими ними особами культурної, освітньої, релігійної, спортивної, розважальної діяльності на території України; з) брокерська, комісійна або агентська винагорода, отримана від резидентів або постійних представництв інших нерезидентів стосовно брокерських, комісійних або агентських послуг, наданих нерезидентом або його постійним представництвом на території України на користь резидентів; и) внески та премії на страхування або перестрахування ризиків в Україні (у тому числі страхування ризиків життя) або страхування резидентів від ризиків за межами України; і) доходи, одержані від діяльності у сфері розваг (крім діяльності з проведення державної грошової лотереї); ї) доходи у вигляді благодійних внесків та пожертв на користь нерезидентів; й) інші доходи від провадження нерезидентом (постійним представництвом цього або іншого нерезидента) господарської діяльності на території України, за винятком доходів у вигляді виручки або інших видів компенсації вартості товарів/виконаних робіт/наданих послуг, переданих/виконаних/наданих резиденту від такого нерезидента (постійного представництва), у тому числі вартості послуг із міжнародного зв'язку чи міжнародного інформаційного забезпечення.

Відповідно до п.160.2 ПК України резидент або постійне представництво нерезидента, що здійснюють на користь нерезидента або уповноваженої ним особи (крім постійного представництва нерезидента на території України) будь-яку виплату з доходу з джерелом його походження з України, отриманого таким нерезидентом від провадження господарської діяльності (у тому числі на рахунки нерезидента, що ведуться в національній валюті), крім доходів, зазначених у пунктах 160.3 - 160.7 цієї статті, зобов'язані утримувати податок з таких доходів, зазначених у пункті 160.1 цієї статті, за ставкою в розмірі 15 відсотків їх суми та за їх рахунок, який сплачується до бюджету під час такої виплати, якщо інше не передбачено положеннями міжнародних договорів України з країнами резиденції осіб, на користь яких здійснюються виплати, що набрали чинності.

В рамках спірних правовідносин відсутні доходи, визначені абз. «а»-«ї» п.160.1 ПК України, а отже суд вважає за необхідне дослідити обставини щодо обов'язку позивача оподаткувати кошти в сумі 1 289 590,62 грн за ставкою 15%, відповідно до п.160.2, абз. «й» п.160.1 ПК України.

В даному випадку, єдиною підставою (а.с. 95 том 1), якою керувався суб'єкт владних повноважень, приходячи до переконання про необхідність оподаткування коштів в сумі 1 289 590,62 грн виплаченого позивачем доходу нерезиденту є п.1 ст.10 «Дохід від майна» Угоди між Урядом СРСР та Урядом Республіки Кіпр про уникнення подвійного оподаткування.

Як зазначено в п.1 ст.10 Угоди: «Доходы, извлекаемые лицом с постоянным местопребыванием в одном Договаривающемся Государстве от продажи, обмена, аренды или любых других видов использования недвижимого имущества, находящегося в другом Договаривающемся Государстве, подлежат налогообложению только в этом другом Государстве».

Таким чином, єдиною безумовною підставою для оподаткування коштів в сумі 1 289 590,62 грн податком на дохід нерезидента, в контексті п.1 ст.10 Угоди, є отримання позивачем вказаних коштів від продажу, обміну, оренди або будь якого іншого використання нерухомого майна, що належить нерезиденту.

Дійсно, ані Судом, а ні учасниками даного спору не заперечується той факт, що в перевіряємому періоді нерезиденту на праві власності належав ТРЦ «Мануфактура», що знаходиться в м. Суми.

Дійсно, одним з джерел доходів позивача в перевіряємому періоді була орендна плата, що отримувалась за рахунок вказаного ТРЦ.

Втім, як свідчить акт перевірки (а.с.94-96 Том 1), під час проведення контрольного заходу посадовими особами контролюючого органу самостійно зазначено, що джерелом отримання позивачем доходу в перевіряємому періоді, частина якого і була в подальшому перерахована на користь нерезидента, окрім орендної плати, також були кошти від реалізації на території України будівельних матеріалів.

В той же час, ані під час проведення перевірки, а ні під час розгляду справи суб'єктом владних повноважень не висвітлено жодного доказу, який підтверджує те, що структура суми коштів в розмірі 1 289 590,62 грн складається виключно з орендної плати, що було б безмовною підставою для застування в рамках спірних правовідносин положень п.1 ст.10 Угоди.

За таких обставин, на переконання Суду, застосування контролюючим органом до суми в розмірі 1 289 590,62 грн. положень п.1 ст.10 Угоди є необґрунтованим.

Оскільки єдиною підставою для прийняття ППР №6 від 13.03.2015 стало застосування контролюючим органом п.1 ст.10 Угоди до суми в розмірі 1 289 590,62, а Судом встановлено відсутність доказів того, що вказана сума відповідає обставинам, визначеним у вказаному пункті Угоди, то ППР № є протиправним та підлягає скасуванню.

Надаючи правову оцінку обставинам щодо заниження позивачем ПДВ внаслідок безтоварності господарський операцій між позивачем і ТОВ «БК «Гефест Альянс», ТОВ «ПТР-Ресурс», з огляду на наявність у вказаних контрагентів ознак фіктивності, Окружний адміністративний суд міста Києва зазначає наступне.

В даному випадку контролюючий орган в акті перевірки (а.с. 84-86 том 1) посилається на наявність у контрагентів позивача ТОВ «БК Гефест Альянс» і ТОВ «ПТО-Ресурс» ознак фіктивності з огляду на: 1) висновок про результати відпрацювання ризикового контрагента та акт про неможливість проведення зустрічної звірки, відповідно до яких вказані суб'єкти господарювання за податковою адресою не знаходяться, основні засоби і працівники відсутні; 2) матеріали досудового розслідування по кримінальному провадженню №0000036 порушеного за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст.ст. 205, 212 КК України.

Інших обставин в частині неправомірності формування позивачем податкового кредиту акт перевірки в собі не містить.

Чинне законодавство України не містить в собі визначення поняття «безтоварність» (господарської операції).

Разом з тим, Закон України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні» пов'язує господарську операцію не з самим по собі фактом підписання цивільно-правової угоди (договору), а з безпосереднім фактом руху активів платника податків та рухом його коштів. Відтак, для того, щоб господарська операція вважалася законною, необхідною умовою є реальність її виконання, тобто пов'язаність змісту та обсягу господарської операції, що відображена в первинних документах з рухом товару, наданням послуг, виконанням робіт.

Укладення правочину має бути передумовою фактичного досягнення тих цілей, на настання яких він спрямований. Згідно статті 234 Цивільного кодексу України угода, яка не спрямована на настання реальних правових наслідків є фіктивною. Отже, вбачається за можливе прийти до висновку, що фіктивна і «безтоварна операція» є тотожними поняттями.

Відповідно до ч. 1 ст. 205 Кримінального кодексу України фіктивне підприємництво тобто створення або придбання суб'єктів підприємницької діяльності (юридичних осіб) з метою прикриття незаконної діяльності або здійснення видів діяльності, щодо яких є заборона.

Стаття 205 Кримінального кодексу України встановлює відповідальність за дії, які з зовнішнього боку є цілком легальними. При цьому, ключовою характеристикою виступає змістовний момент, а саме фіктивність - відсутність у осіб, які стоять за створеним або придбаним суб'єктом підприємництва, справжнього наміру здійснювати діяльність, зафіксовану в установчих документах і пов'язану з виробництвом товарів, виконанням робіт або наданням послуг. Зазначені особи мають на меті інше - прикриваючись юридичною особою, вони прагнуть приховати свою незаконну діяльність.

При чому, Окружний адміністративний суд м. Києва вважає за необхідне відзначити, що особи, які з метою прикриття створюють та (або) придбавають суб'єкт підприємницької діяльності, можуть з використанням останнього здійснювати також і реальну фінансово-господарську діяльність, у т. ч. приховану від оподаткування, оцінка цим обставинам, має надаватись саме в процесі кримінального провадження, порушеного за ознаками злочину, передбаченого статтею 212 Кримінального кодексу України.

Статтею 212 Кримінального кодексу України визначено, що умисне ухилення від сплати податків, зборів (обов'язкових платежів), що входять в систему оподаткування, введених у встановленому законом порядку, вчинене службовою особою підприємства, установи, організації, незалежно від форми власності або особою, що займається підприємницькою діяльністю без створення юридичної особи чи будь-якою іншою особою, яка зобов'язана їх сплачувати, якщо ці діяння призвели до фактичного ненадходження до бюджетів чи державних цільових фондів коштів у значних розмірах.

Частиною 4 ст. 70 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

При цьому, відповідно до ч. 4 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України саме вирок суду в кримінальній справі або постанова суду у справі про адміністративний проступок, які набрали законної сили, є обов'язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою.

За змістом статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до буквального тлумачення зазначеної норми, преюдиційними обставинами, що звільнені від доказування, є обставини, встановлені безпосередньо: 1) або вироком у кримінальній справі; 2) або постановою про адміністративний проступок.

Відповідно, висновки, в даному випадку, відсутності об'єктів оподаткування ПДВ, до яких прийшов контролюючий орган через призму ознак фіктивності контрагентів позивача, яка (фіктивність) встановлена на підставі податкової інформації, що міститься в АІС контролюючого органу та матеріалів досудового розслідування по кримінальному провадженню, не сприймаються судом як преюдиційна обставина, відповідно до частини четвертої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України.

Що стосується посилань на акти про неможливість проведення звірок контрагентів позивача, слід зазначити, що неможливість звірки свідчить про відсутність у контролюючого органу відомостей, а отже і про неможливість формування податкової інформації. При неможливості звірки, відповідно, податковим органом не можуть формуватися висновки за аналогією висновків акту перевірки.

В силу вимог пп. 73.5.3. ПК України та п. 3 Порядку проведення органами державної податкової служби зустрічних звірок, затвердженого постановою КМ України від 27 грудня 2010 р. № 1232, зустрічна звірка може бути ініційована контролюючим органом, що здійснює перевірку платника податку (позивача), шляхом надіслання до контролюючого органу за місцезнаходженням контрагентів платника податків відповідного запиту.

Дата складання акта про неможливість проведення зустрічної звірки №1508/26-56-22-01/38345813 від 07.10.2013, свідчать на користь того, що процедура проведення звірки не була ініційована відповідачем по даній справі у зв'язку з проведенням перевірки позивача, як-то передбачено п. 3 Порядку та проводилась за власною ініціативою та на власний розсуд ДПІ за місцем реєстрації контрагентів. Наведене вказує на порушення порядку проведення зустрічної звірки відомостей щодо взаємовідносин позивача з даними його контрагентів та на те, що акти про неможливість звірки складені з порушенням встановлених законодавством правил, що зумовлює застосування до них положень ч. 3 ст. 70 КАС України, відповідно до яких докази, одержані з порушенням закону, судом при вирішенні справи до уваги не приймаються.

Тобто, з наведеного вбачається, що акт про неможливість проведення зустрічної звірки є доказом, здобутим з порушенням закону та відповідно ч. 3 ст. 70 КАС України судом не береться до уваги в якості доказу на обґрунтування висновків Акту перевірки, складеного відносно позивача, що у свою чергу вказує на те, що висновки Акту перевірки не містять в собі достатніх обставин, які б давали відповідачу підстави для формування висновків про нездійснення спірних операцій та про відсутність у позивача підстав для формування спірних сум податкових вигод.

Разом з цим, з метою всебічного і повного з'ясування всіх фактичних обставин по справі, Окружним адміністративним судом міста Києва встановлено наступне.

01.12.2012р. між Позивачем та ТОВ «БК «Гефест Альянс» було укладено договір №1/12, на підставі якого Представництву було поставлено товар (кабель) вартістю 504389,6 грн., в т.ч. ПДВ 84 065,00 грн.

Також, 24.07.2013р. між Позивачем, з однієї сторони, та ТОВ «ПТР-Ресурс» було укладено договір № 720403, на підставі якого Представництву було поставлено товар - труби вартістю 94358,88 грн., в т.ч. ПДВ 15726 грн.

На підтвердження реального руху активів у процесі та за результатами виконання умов цих Договорів, позивачем надано копії: податкові накладні, видаткові накладні, платіжні доручення (а.с. 213-225 том 1).

Крім того, позивачем, на підтвердження обставин використання придбаних товарів у ТОВ «БК «Гефест Альянс», ТОВ «ПТР-Ресурс» у власній господарській діяльності, надано докази (акт приймання-передачі будівельних матеріалів, виробів та конструкцій від 02.01.2013 року, відповідно до якого придбаний кабель ААБл3*240 6кВ виконавцеві - ТОВ «Укрспецбуд 1», довідка про вартість виконаних робіт будівельних робіт за лютий 2013р. та акт приймання-передачі виконаних підрядних робіт за лютий 2013р.), з яких вбачаються обставини подальшого використання придбаних товарів в рамках власної господарської діяльності при будівництві ТРЦ «Мануфактура» (І черга) і м. Суми.

Суд приймає до уваги те, що акт перевірки не містить в собі жодних зауважень до змісту та обсягу господарської операції, що відображена в первинних бухгалтерських та податкових документах по взаємовідносинам позивача з вказаними контрагентами, окрім посилань на ознаки фіктивності контрагентів.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що не приймаючи до уваги змісту та обсягу господарських операцій, що вказані в наданих до перевірки документах, тим самим приходячи до переконання про відсутність об'єкту оподаткування по спірним господарським операціям, податковий орган посилається на те, що внаслідок порушень норм податкового законодавства контрагентами позивача, вказані документи не спричиняють змін в бухгалтерському та податковому обліку позивача, внаслідок чого останній позбавлений законного права на віднесення сум по документам до податкового кредиту та витрат.

Відповідно до ст. 1 розділу І Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до п.1 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Тобто, відповідно до вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підтвердженням здійснення господарської операції є належним чином оформлені первинні документи, що містять дані про зміст господарських операцій.

Згідно з п. 198.3 ст. 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Згідно з п. 201.1 ст. 201 ПК України платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою податкову накладну.

Відповідно до п. 201.4 ст. 201 ПК України податкова накладна виписується у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця. Оригінал податкової накладної видається покупцю, копія залишається у продавця товарів/послуг.

Відповідно до п. «а» ст. 185 ПК України об'єктом оподаткування є операції платників податку з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об'єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об'єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю.

Таким чином, податкова накладна є документом, який є підставою для нарахування податкового кредиту.

Між тим, наявність податкових накладних та видаткових накладних, актів виконаних робіт, дійсно є обов'язковою обставиною для визначення правильності формування показників податкової звітності, але не вичерпною, оскільки підставою для виникнення права на податковий кредит та витрати є, зокрема, реальність господарських операцій, на підставі яких сформовано такі показники податкової звітності.

Як вже зазначалось, фактичне здійснення господарських операцій підтверджується належним чином оформленими первинними документами, які повністю відповідають вимогам, встановленим статтею 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 року № 996-ХІV - містять назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, скріплені печатками контрагентів.

Суд позбавлений можливості прийняти до уваги посилання відповідача на невідповідність первинних документів вимогам ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», адже самі по собі порушення норм податкового законодавства іншими, аніж позивач особами, в розумінні ч.4 ст. 70 КАС України, не можуть бути доказом протиправної поведінки позивача.

В розумінні ст.16 ПК України, навіть за умови допущення попередніми постачальниками у ланцюгу постачання товару/надання послуг певних порушень податкового законодавства, дані обставини тягнуть негативні наслідки саме для таких постачальників та не впливають на право позивача (добросовісного платника податку) на віднесення відповідних сум до складу податкового кредиту та витрат.

ПК України не містить в собі таких підстав для збільшення платнику податків грошового зобов'язання з ПДВ як наявність розбіжностей між податковим кредитом покупця та податковими зобов'язаннями відповідача, та/або наявністю висновку посадової особи податкового органу щодо ознак «фіктивності» контрагента, а фактичність господарських операцій позивача з контрагентами підтверджується належним чином завіреними копіями документів, що наявні в матеріалах справи.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що не прийняття до уваги змісту та обсягу господарських операцій, вказаних в наданих до перевірки документах, як наслідок, твердження про відсутність об'єктів оподаткування по спірним господарським операціям, ґрунтується виключно на припущені порушень норм податкового законодавства контрагентами позивача, внаслідок чого, на думку ДПІ, первинні документи не спричиняють змін в бухгалтерському та податковому обліку позивача, а останній позбавлений законного права на віднесення сум по документам до доходу та витрат.

При цьому, твердження суду про наявність в доводах контролюючого органу виключно припущень щодо неправомірної поведінки контрагентів позивача ґрунтується на тому, що оскільки представником відповідача не надано доказів прийняття відповідних податкових повідомлень-рішень, якими б контрагентам позивача збільшувались/зменшувались суми грошових зобов'язань по ПДВ та податку на прибуток, то доводи, викладені в акті перевірки позивача, є лише думкою певної посадової особи, відповідальної за складання таких актів.

Відтак, доводи, викладені в акті перевірки спростовуються належними та допустимими доказами, що наявні в матеріалах справи, а обставини, на які посилається представник відповідача, не можуть бути достатніми підставами для визнання правочинів між позивачем та контрагентом недійсними та не можуть одночасно бути достатніми доказами «безтоварності»/неможливості фактичного здійснення господарських взаємовідносин між позивачем та контрагентами.

Частина 1 ст. 91 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення і припиняється з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Отже, за змістом зазначеної норми державна реєстрація юридичної особи є юридично значимою дією, з якою цивільне та господарське законодавство пов'язує виникнення цивільної правоздатності.

Як вбачається з пояснень позивача, а зворотного акт перевірки не містить, на момент вчинення господарських правовідносин між позивачем та контрагентами і на момент фактичного виконання даних господарських відносин, контрагенти позивача, як юридичні особи були внесені в Єдиний державний реєстр юридичних осіб та фізичних осіб підприємців та був зареєстрованими платниками податку на додану вартість.

Лише встановлення в ході судового розгляду факту узгодженості дій платника податків з недобросовісними платниками податків (постачальниками) з метою незаконного отримання податкових вигод або його обізнаності з такими діями постачальників чи сприяння ухиленню постачальниками товару у ланцюгу постачання від виконання податкових зобов'язань може свідчити про незаконність формування податкового кредиту/витрат, однак таких обставин в ході розгляду даної справи встановлено не було.

Відповідно до ч.2 ст.8 КАС України суд застосовує принципи верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Вищевказана позиція Окружного адміністративного суду м. Києва узгоджується із практикою Європейського суду з прав людини. Так, основним висновком у рішенні від 22.01.2009 у справі «БУЛВЕС» АД проти Болгарії» № 3991/03 Європейський суд з прав людини зазначив, що у разі якщо національні органи за відсутності будь-яких вказівок на безпосередню участь фізичної або юридичної особи у зловживанні, пов'язаним зі сплатою податку на додану вартість, який нараховується у ланцюгу поставок, або будь-яких вказівок на обізнаність про таке порушення, все ж таки застосовують негативні наслідки до отримувача оподатковуваної податком на додану вартість поставки, який повністю виконав свої зобов'язання, за дії або бездіяльність постачальника, який перебував поза межами контролю отримувача і у відношенні якого у нього не було засобів перевірки та забезпечення його виконання, то такі владні органи порушують справедливий баланс, який має підтримуватися між вимогами суспільних інтересів та вимогами захисту права власності.

Відтак, приймаючи до уваги все вищевикладене, суд приходить до висновку про те, що контролюючим органом з посиланням на належні та допустимі докази, не доведено обставин протиправного формування позивачем показників податкової звітності на підставі зазначених вище досліджених судом господарських операцій.

За таких обставин твердження відповідача про завищення позивачем податкового кредиту за наслідками взаємовідносин з ТОВ «БК «Гефест-Альянс» і ТОВ «ПТР-Ресурс» спростовуються матеріалами справи.

В порушення положень ст. 7, Глави 6, ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідач, як суб'єкт владних повноважень, не довів правомірності прийнятих ним спірних рішень з урахуванням всіх встановлених фактичних обставин та вимог законодавства.

Відповідно до ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити адміністративний позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково, у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення.

Суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Частиною 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд м. Києва вважає, що позовні вимоги, в даному випадку, підлягають задоволенню частково.

Керуючись статтями 69-71, 94, 160-163, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення рішення від 13 березня 2015 року №6, №2 та від 07 травня 2015 року №2/26552212, що прийняті Державною податковою інспекцією у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві.

3. В решті позову - відмовити.

4. Стягнути судові витрати в сумі 243 (двісті сорок три) грн 42 коп. на користь Компанії «Роналор Інтертеймент ЛТД» () шляхом їх безспірного списання з рахунків Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління ДФС у місті Києві, за рахунок бюджетних асигнувань.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими ст.ст. 185-187 КАС України. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя П.О. Григорович