Справа № П/811/1136/17
Суддя: Л.І. Хилько
Дата ухвалення: 2017-11-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Україна КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД -------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 листопада 2017 року Справа № П/811/1136/17

Кіровоградський окружний адміністративний суд, у складі судді Хилько Л.І., розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Кропивницької міської державної нотаріальної контори № 1, третя особа: ОСОБА_1 про зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Кіровоградського окружного адміністративного суду з позовом до Кропивницької міської державної нотаріальної контори № 1 (далі - відповідач), третя особа: ОСОБА_1 (далі - третя особа), в якому просить суд зобов'язати Кропивницьку міську державну нотаріальну контору №1 зняти заборону зареєстровану 19.10.2011 року реєстратором Кропивницька міська державна нотаріальна контора №1, за реєстраційним номером обтяження - №11741663, на належне ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, нерухоме майно - 1/3 частки квартири за АДРЕСА_1, накладену Ленінським ВМ КМВ УМВС України в Кіровоградській області на підставі кримінальної справи №27-6891 (відносно ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрованого в АДРЕСА_5).

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на безпідставне накладення арешту на належну частку квартири по вул. Добровольського буд 13, кв.№30, у м. Кропивницькому, наголошує, що позивач є основним квартиронаймачем, арешт накладено на квартиру, на яку у боржника відсутнє право власності та в якій боржник не проживає; поряд з тим наголошує, що арешт був накладений помилково, у зв'язку з чим позивач позбавлений можливості вчиняти дії щодо розпорядження зазначеним нерухомим майном.

В судовому засіданні представник позивача та позивач підтримали позовні вимоги з підстав зазначених в адміністративному позові, наполягали на його задоволенні.

Представник відповідача своїм правом на надання письмових заперечень не скористався, в судове засідання не прибув з невідомих для суду причин, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи.

Третя особа - ОСОБА_1 в судовому засіданні надав пояснення та просив суд задовольнити адміністративний позов повністю.

На підставі відповідної ухвали від 26.10.2017 року, керуючись приписами частини 4 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглянув справу у порядку письмового провадження за наявності відповідного клопотання представника позивача (а.с.62).

Дослідивши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши у відкритому судовому засіданні позивача та його представника, третю особу, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

За приписами п.1, 3, 9 ч. 3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, в тому числі: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення.

Пунктом 7 частини 1 статті 3 КАС України надано визначення суб'єктів владних повноважень, до яких належать орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Статтею 6 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Предметом спору в даній справі є законність та обґрунтованість дій реєстратора Кропивницької міської державної нотаріальної контори №1 при накладенні обтяження за реєстраційним номером обтяження №11741663, а саме: арешту нерухомого майна (1/3 частки квартири по вул. Добровольського кв.№30, буд 13, у м. Кропивницькому) за постановою слідчого Ленінського ВМ КМВ УМВС України у Кіровоградській області на підставі кримінальної справи №27-6891 відносно ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстрованого за місцем проживання АДРЕСА_1.

При вирішенні даного спору суд враховує наступні фактичні обставини справи.

17.10.2011 року слідчим СВ Ленінського ВМ КМВ УМВС України в Кіровоградській області Шарій І.С. під час розгляду матеріалів кримінальної справи №27-6891 було винесено постанову про накладення арешту на майно, а саме постановлено: накласти арешт на 1/3 частину житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_1 (а.с.12-13).

Так, зазначеною постановою заборонено здійснювати відчуження вказаного житлового приміщення та будь-яких інших дій, до вирішення справи по суті, також копію постанови скеровано прокурору м.Кіровограда та до Першої Державної Кіровоградської нотаріальної контори м.Кіровограда до виконання (а.с.11).

Поряд з тим, винесенню вказаної постанови передувало також направлення слідчим до ОКП «Кіровоградське обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації» відповідної заяви про з'ясування чи перебуває у вказаній установі на обліку громадянин ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_5, який проживає у АДРЕСА_1 на правах приватної власності нерухоме майно в м. Кіровограді та області (а.с.14).

З матеріалів справи вбачається, що на вказаний запит, начальником ОКП «Кіровоградське обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації» слідчому у відповідному листі повідомлено, що архівними даними, наявними в ОКП «Кіровоградське ОБТІ», ОСОБА_1 має зареєстроване право власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право власності від 21.01.1997 р. №20494 на 1/3 частини (рік народження невідомий) (а.с.15).

Судом встановлено, що вироком Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 31.01.2012 року, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5, уродженця м.Кіровограда, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1, засуджено та визнано винним за частиною 4 статті 190 Кримінального кодексу України та призначено покарання строком на 5 років позбавлення волі. На підставі ст.ст. 75, 76 Кримінального кодексу України ОСОБА_1 звільнено з відбування покарання з випробуванням на 3 роки, та зобов'язано його періодично з'являтись для реєстрації в органи кримінально-виконавчої інспекції; міру запобіжного заходу ОСОБА_1 змінено з тримання під вартою на підписку про невиїзд, звільнено з-під варти з зали суду негайно (а.с.17). Даний вирок набрав законної сили.

Матеріалами справи посвідчується, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_5, зареєстрований за місцем проживання з 08.04.2008 року за наступною адресою: м. Кіровоград, вул.Куйбишева,30 (а.с.39-41,58).

Позивач, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, має право приватної власності на 1/3 частки квартири, що знаходиться за адресою: вул. Добровольського, буд. 13, кв.№30, м. Кіровоград, що посвідчується відповідним свідоцтвом про право власності на житло від 21.01.1997 р. №20494 виданим Кіровоградською міською радою народних депутатів (а.с.7-8).

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна наявне обтяження за №11741663, а саме: арешт нерухомого майна 1/3 (однієї третьої) частки квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_3; власник ОСОБА_1 - зареєстрований за місцем проживання АДРЕСА_1 (а.с.9-10).

Вказаний арешт нерухомого майна зареєстрований 19.10.2011 року реєстратором Кропивницької міської державної нотаріальної контори №1 на підставі заяви про реєстрацію обтяження об'єкта нерухомого майна, 48/1349 17.10.2011 року, Ленінським ВМ КМВ УМВС України у Кіровоградській області на підставі кримінальної справи №27-6891.

Дізнавшись про вказану заборону на належну на праві приватної власності частку нерухомого майна, позивач - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, вирішив врегулювати дане питання в досудовому порядку та звернувся до Кропивницької міської державної нотаріальної контори №1 із заявою про зняття заборони на належне йому нерухоме майно - 1/3 частки квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_4 (а.с.18-19).

В свою чергу, відповідач відповідним листом, на вказане звернення повідомив позивачу, що за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 19.10.2011 року зареєстровано арешт на нерухоме майно - 1/3 частки квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_4, що належить ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_10, де обтяжувачем виступав Ленінський ВМ КМВ УМВС України в Кіровоградській області на підставі постанови про накладення арешту на майно від 17.10.2011 року слідчим Ленінського ВМ КМВ УМВС України в Кіровоградській області, якою арештовано нерухоме майно належне ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5. Припинення обтяження нерухомого майна, можливе за зверненням обтяжувача або боржника на підстави постанови слідчого. У зв'язку із розбіжностями у датах народження заявника та особи майно якої арештоване, на підставі п. 2 ст. 24 Закону України «Про держану реєстрацію речових прав на нерухоме майно» Ваша вимога про зняття заборони не підлягає задоволенню, оскільки заява подана неналежною особою (а.с.20).

Позивач, не погоджуючись із наявністю арешту на частку нерухомого майна, яка перебуває у його власності, вважаючи дії по накладенню такого арешту неправомірними та такими, що суперечать чинному законодавству, звернувся із даним позовом до суду.

При цьому суд наголошує, що вимоги позивача щодо зняття арешту з нерухомого майна не пов'язані зі спором про право на це майно.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Статтею 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Частиною 1 ст. 9 КАС України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: 1) суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; 2) суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Конституція України має найвищу юридичну силу, закони та інші нормативно-правові акти повинні відповідати їй (ст. 8). На ці обставини неодноразово вказував Конституційний Суд України у своїх рішеннях, зокрема, рішенні №7-рп/2003 від 10.04.2003 року, рішенні №9-рп/2004 від 07.04.2004 року, рішенні № 1-рп/2007, рішенні № 19-рп/2008 від 02.10.2008 року.

При прийнятті рішення по цій справі суд керується принципами адміністративного судочинства, зокрема принципом офіційного з'ясування всіх обставин у справі, відповідно до якого суд не обмежується тільки документами та заявами про докази, які внесені сторонами, а також здійснює дослідження обставин у справі за власною ініціативою, у т.ч. з метою реалізації завдань адміністративного судочинства.

Відповідно до частини п'ятої статті 124 і частини третьої статті 129 Конституції України судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України, а обов'язковість рішень суду визнається однією з основних засад судочинства.

Згідно статті 14 КАС України постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання на всій території України.

За загальним правилом обов'язковими до виконання є судові рішення (постанови та ухвали), що набрали законної сили. Судові рішення набирають законної сили за правилами статті 254 КАС України.

Відповідно до частини 1 статті 255 КАС України, постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Крім того, обов'язковість судових рішень гарантується, згідно з практикою Європейського суду з прав людини, статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод: право на судовий захист було б примарним, якби правова система держави дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове судове рішення залишалося недіючим на шкоду одній зі сторін.

Рішення суду може бути виконано в добровільному, або в примусовому порядку.

Примусове виконання рішень в Україні покладається на Державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

У рішенні від 30.06.2009 р. №16-рп/2009 Конституційний Суд України зазначив, що відповідно до положень Конституції України судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України; обов'язковість рішень суду є однією із основних засад судочинства, яка гарантує ефективне здійснення правосуддя. Конституційний Суд України вважає, що виконання всіма суб'єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової.

Як роз'яснив Верховний Суд України, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, виконання судових рішень розглядається як невід'ємна частина судового розгляду в розумінні статті 6 Конвенції. Невиконання судових рішень негативно впливає на авторитет судової влади, оскільки в цьому разі не досягається кінцева мета правосуддя. Це призводить до ситуації, несумісної з принципом верховенства права.

Статтею 41 Конституції України зазначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

У цивільному законодавстві визначено поняття права власності, яким є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (частина перша статті 316 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 391 зазначеного Кодексу передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Судом встановлено, що позивач, має право приватної власності на частку нерухомого майна, що підтверджується відповідним свідоцтвом про право власності на житло від 21.01.1997 р. №20494 виданим Кіровоградською міською радою народних депутатів (а.с.7-8).

Матеріалами справи встановлено, що відносно ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.39-41,58), була порушена кримінальна справа №27-6891, в ході якої на підставі постанови слідчого Ленінського ВМ КМВ УМВС України в Кіровоградській області була накладена заборона на належне ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, нерухоме майно - 1/3 частки квартири за АДРЕСА_1.

Відтак, суд приходить до висновку, що у зв'язку із ідентичністю прізвища, імені та по-батькові позивача - ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 та засудженого по кримінальній справі №27-6891 - ОСОБА_1 26.09.1959 року, арешт було накладено помилково на власність позивача.

Отже, 1/3 частки квартири розташованої по вул. Добровольського, буд. 13, кв.№30 у м.Кропивницькому, яка перебуває у власності ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1, не може бути предметом арешту по кримінальній справі №27-6891.

Вирішуючи спір, суд зважає, що в силу вимог ч.2 ст.49 КАС України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов'язки, що з огляду на запроваджений ст.8 Конституції України принцип верховенства права та в кореспонденції з приписами ч.1 ст.71 КАС України означає абсолютний і безумовний обов'язок кожної особи, яка бере участь в адміністративній справі довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

При цьому, належність доказу означає встановлення інформації (фактичних даних), які визначають предмет доказування. Зміст фактичних даних повинен відповідати їх формі, а саме документально підтверджувати певні обставини, на які посилається сторона, тобто мати ознаку допустимості, що виключає суперечливість поєднання змісту та форми доказу. Останній критерій є обов'язковою ознакою для правової придатності доказу та його достовірності, що, в свою чергу, визначає якісну оцінку вже наявного доказу як належного та допустимого, тобто дозволяє перевірити його правдоподібність та відповідність реальній дійсності у співвідношенні з іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.1,2 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Проте, відповідачем, як суб'єктом владних повноважень не надано жодних допустимих та належних доказів щодо реєстрації за боржником ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2, права власності на квартиру за адресою: вул. Добровольського, буд. 13, кв.№30, м.Кропивницький, у зв'язку з чим суд приходить до висновку про відсутність підстав для накладення спірного арешту.

Статтею 1 Закону України «Про нотаріат» №3425-XII від 02 вересня 1993 року встановлено, що нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов'язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

Вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси).

Із наведеної законодавчої норми слідує, що на нотаріуса покладено обов'язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

Порядок внесення (вилучення) записів з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна регулюється Положенням про єдиний реєстр заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №31/5 від 09 червня 1999 року (яка була чинною на час внесення запису про заборону на нерухоме майно) (далі - Положення).

Так, пунктом 1.1 Положення встановлено, що Єдиний реєстр заборон відчуження об'єктів нерухомого майна (далі - Реєстр заборон) - це електронна база даних, яка містить відомості про: обтяження нерухомого майна: накладені заборони відчуження та арешти нерухомого майна; вилучення записів про заборони відчуження та арешти нерухомого майна.

Держателем Реєстру заборон є Міністерство юстиції України (пункту 1.3 Положення).

Відповідно до пункту 1.5 Положення, Реєстраторами Реєстру заборон (далі - Реєстратор) є: державні нотаріальні контори, державні нотаріальні архіви, приватні нотаріуси, які уклали відповідні договори з Адміністратором і мають повний доступ до Реєстру заборон через комп'ютерну мережу.

Згідно з пункту 2.1 Положення, підставами для внесення до Реєстру заборон відомостей про накладення (зняття) заборони та арештів на об'єкти нерухомого майна є накладення (зняття) державною нотаріальною контрою або приватним нотаріусом - Реєстратором заборони відчуження на об'єкти нерухомого майна.

Таким чином, відповідно до вказаного Положення державні нотаріальні контори виступають як Реєстратори Реєстру заборон, Держателем якого є Міністерство юстиції України, та при внесенні реєстраційного запису до Реєстру заборон не вчиняють нотаріальної дії, а виконують управлінські функції.

Таким законом, який визначає правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації, та їх обтяжень і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою цих прав, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна є Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року №1952-ІV.

Як визначено абз.2 ч.1 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно» - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно з ч.1 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація прав є обов'язковою.

У відповідності до ч.1 ст.4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме:

1) право власності на нерухоме майно;

2) право володіння; право користування (сервітут); право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); право забудови земельної ділянки (суперфіцій); право господарського відання; право оперативного управління; право постійного користування та право оренди земельної ділянки; право користування (найму, оренди) будівлею або іншими капітальними спорудами, їх окремими частинами; іпотека; довірче управління майном;

3) інші речові права відповідно до закону;

4) податкова застава, предметом якої є нерухоме майно, та інші обтяження.

Згідно з п.1 ч.1 ст.8 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», орган державної реєстрації прав проводить державну реєстрацію прав та їх обтяжень або відмовляє у їх реєстрації.

У відповідності до п.2 ч.2 ст.9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав.

Виходячи з норми ч.1 ст.9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державним реєстратором може бути державний реєстратор органу державної реєстрації прав (державний службовець) або нотаріус як спеціальний суб'єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно.

Виходячи з наведеного, відповідач є спеціальним суб'єктом, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно.

Також, зазначене кореспондується з п. 2 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 р. № 868, а саме: державну реєстрацію прав шляхом внесення записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) проводять орган державної реєстрації прав та нотаріус як спеціальний суб'єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно.

Так, ч.5 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація прав у результаті вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва проводиться нотаріусом, яким вчинено таку дію.

При цьому, статтею 74 Закону України «Про нотаріат» від 02.09.1993 року №3425-ХІІ, визначено, що одержавши повідомлення установи банку, підприємства чи організації про погашення позики (кредиту), повідомлення про припинення іпотечного договору або договору застави, а також припинення чи розірвання договору довічного утримання, звернення органів опіки та піклування про усунення обставин, що обумовили накладення заборони відчуження майна дитини, нотаріус знімає заборону відчуження жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна.

Відповідно до ст. 34 Закону України "Про нотаріат" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нотаріуси вчиняють такі нотаріальні дії, зокрема, накладають та знімають заборону щодо відчуження нерухомого майна (майнових прав на нерухоме майно) і транспортних засобів, що підлягають державній реєстрації

Дана норма закону кореспондується з пп. 9 п. 2 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (чинної на момент виникнення спірних правовідносин).

За приписами п. 250 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, нотаріус за місцем розташування житлового будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, іншого нерухомого майна та земельної ділянки, а також за місцем державної реєстрації транспортного засобу або за місцезнаходженням однієї із сторін правочину накладає заборону щодо відчуження цього майна (майнових прав на нерухоме майно):

1) за повідомленням установи банку чи іншої юридичної особи про видачу фізичній особі позики (кредиту) на будівництво, капітальний ремонт чи купівлю житлового будинку, квартири;

2) при посвідченні договору застави (іпотеки) житлового будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки (майнових прав на нерухоме майно), а також транспортного засобу, що підлягає державній реєстрації, якщо це передбачено договором;

3) при посвідченні договору довічного утримання (догляду);

4) за повідомленням іпотекодержателя, якщо предметом іпотеки є майнові права на нерухомість, будівництво якої не завершено;

5) при видачі свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям фізичної особи, оголошеної померлою (строком на п'ять років);

6) при одержанні повідомлення про смерть одного з подружжя, які за життя склали спільний заповіт подружжя;

7) при посвідченні спадкового договору;

8) у всіх інших випадках, передбачених законом.

Пунктом 252 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України передбачено, що накладання заборони щодо відчуження реєструється нотаріусами в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій та реєстрі для реєстрації заборон відчуження нерухомого та рухомого майна, а також арештів, накладених на таке майно судами, слідчими органами, і реєстрації зняття таких заборон та арештів. У реєстрі для реєстрації заборон відчуження нерухомого та рухомого майна, а також арештів, накладених на таке майно судами, слідчими органами, і реєстрації зняття таких заборон та арештів також реєструються повідомлення судів і слідчих органів, органів державної податкової служби про накладення арешту на нерухоме майно (майнові права), транспортні засоби, що підлягають державній реєстрації. Про накладені заборони щодо відчуження та арешти робиться запис в Алфавітній книзі обліку реєстрації заборон відчуження нерухомого та рухомого майна, а також арештів, накладених на таке майно судами, слідчими органами, і реєстрації зняття таких заборон та арештів.

Накладені заборони щодо відчуження підлягають обов'язковій реєстрації в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна згідно з Положенням про Єдиний реєстр заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 9 червня 1999 року N 31/5, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 10 червня 1999 року за N 364/3657 (зі змінами), чи в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відповідно до Порядку ведення Державного реєстру обтяжень рухомого майна, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 5 липня 2004 року N 830.

З аналізу наведених норм, суд вбачає, що на момент виникнення спірних правовідносин, накладання заборони щодо відчуження реєструвалося нотаріусами в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна чи в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна, накладених на таке майно, зокрема, слідчими органами.

Поряд з тим, враховуючи вищевказане, суд звертає увагу, що законом визначено обов'язок нотаріуса як державного реєстратора зняти заборону відчуження нерухомого майна.

Частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

-на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

-з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

-обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

-безсторонньо (неупереджено);

-добросовісно;

-розсудливо;

-з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації;

-пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

-з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

-своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Так зокрема, принцип прийняття рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України що є одночасно і орієнтиром при реалізації повноважень владного суб'єкта, який вимагає від останнього діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним, з дотриманням встановленої законом процедури.

Суд наголошує, що за правилами законодавчо закріплених положень Кодексу адміністративного судочинства України, суб'єкт владних повноважень має діяти виключно в межах та у спосіб, що встановлені законом, оскільки він виконує державні функції, і лише держава шляхом законодавчого регулювання визначає його завдання, межі його повноважень та спосіб, у який він здійснює ці повноваження. Розширене тлумачення суб'єктом владних повноважень способів здійснення своїх повноважень не допускається.

Перевіряючи обґрунтованість та законність дій та рішень суб'єкта владних повноважень, суд враховує наведене нормативне регулювання та вимоги частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Одним із головних принципів адміністративного судочинства, відповідно до ст. 7 КАС України є принцип верховенства права. Відповідно до ст. 3 Конституції України та ст.8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права.

Проаналізувавши обставини справи, з урахуванням нормативного регулювання спірних правовідносин, суд приходить до висновку, що спірна заборона на належне позивачу ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 нерухоме майно - 1/3 частки квартири розташованої по вул. Добровольського буд. 13, №30 у м. Кропивницькому, за постановою слідчого Ленінського ВМ КМВ УМВС України в Кіровоградській області у ході розгляду кримінальної справи №27-6891, накладена відповідачем без врахування законодавчо закріплених положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Закону України «Про нотаріат».

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Системний аналіз наведених правових норм при застосуванні до правовідносин, що є предметом судового дослідження, вказує на те, що відповідач, який є суб'єктом владних повноважень при вчиненні спірних дій, діяв без урахування усіх обставин, що мають значення для вчинення дій (прийняття рішення), з дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), та з дотриманням принципу верховенства права.

Оцінка поданих особами, які беруть участь в адміністративній справі та самостійно зібраних судом в порядку ст.11 КАС України доказів в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, здійснюється судом за правилами ч.2 ст.71 КАС України в порядку, що встановлений ст.86 цього кодексу.

Частиною 2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

За сукупністю наведених обставин, з огляду на наведене, суд приходить до висновку, що у даному випадку наявні підстави для задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч.1 ст.94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи те, що позивачем не надано суду доказів понесення судових витрат у цій справі, пов'язаних із залученням свідків чи проведенням судових експертиз, питання про їх стягнення з позивача судом не вирішується.

Позивачем документально підтверджена сплата судового збору в розмірі 640,00 грн (а.с.2), а тому відповідно до вимог статті 94 КАС України, враховуючи повне задоволення позовних вимог, суд вважає, що належить стягнути з Кропивницької міської державної нотаріальної контори № 1 на користь позивача вказаний судовий збір.

Керуючись ст.ст.86, 94, 159-163, 167, 254 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Зобов'язати Кропивницьку міську державну нотаріальну контору № 1 (м.Кропивницький, вул. В.Перспективна, 1-Б, 25015) зняти заборону (арешт нерухомого майна) зареєстровану 19.10.2011 року реєстратором Кропивницької міської державної нотаріальної контори №1, за реєстраційним номером обтяження - №11741663, на належне ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, нерухоме майно - 1/3 частки квартири по вул. Добровольського буд. 13, №30 у м. Кропивницькому, накладену Ленінським ВМ КМВ УМВС України в Кіровоградській області на підставі кримінальної справи №27-6891 (відносно ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрованого в АДРЕСА_1)..

Присудити ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1; ідентифікаційний номер НОМЕР_1) судовий збір у розмірі 640,00 грн. (шістсот сорок гривень нуль копійок), шляхом стягнення вказаної суми з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань Кропивницької міської державної нотаріальної контори № 1 (м.Кропивницький, вул. В.Перспективна, 1-Б, 25015).

Постанова суду набирає законної сили в порядку та строки, передбачені ст. 254 КАС України.

Постанова суду може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Кіровоградський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня отримання її копії.

Суддя Кіровоградського окружного

адміністративного суду Л.І. Хилько