Справа № 448/1024/17
Суддя: Іщук Лариса Петрівна
Дата ухвалення: 2017-11-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2017 рокуЛьвів№ 876/9551/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Іщук Л.П.,

суддів Попка Я.С., Онишкевича Т.В.,

за участю секретаря судового засідання Джули В.М.,

представника апелянта ОСОБА_1,

представників позивача Брушнівського С.М., Хомяка Є.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу громадянина Республіки Таджикистан ОСОБА_2 на постанову Мостиського районного суду Львівської області від 18 серпня 2017 року у справі за адміністративним позовом Мостиського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України до громадянина Республіки Таджикистан ОСОБА_2 про примусове видворення за межі території України та затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення,

встановив:

Мостиський прикордонний загін Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України звернувся в суд із позовом до громадянина Республіки Таджикистан ОСОБА_2 про примусове видворення за межі території України та затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення.

Постановою Мостиського районного суду Львівської області від 18 серпня 2017 року позов задоволений частково. Постановлено затримати громадянина Республіки Таджикистан ОСОБА_2 до вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні на строк, визначений ч.7 ст.183-7 КАС України. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Громадянин Республіки Таджикистан ОСОБА_2 оскаржив постанову суду першої інстанції. Вважає, що вона винесена без належного з'ясування обставин справи і з порушенням норм процесуального права. Просить її скасувати і прийняти нову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі зазначає, що судом першої інстанції не було взято до уваги, що він звернувся за захистом в Україні, а до особи, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань до прийняття рішення за її заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні , у випадку існування ризику її втечі може бути застосований один із трьох заходів: взяття на поруки підприємства, установи чи організації; зобов'язання внести заставу або затримання з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні. Вказує апелянт, що суд першої інстанції, не дослідивши жодних доказів та не з'ясувавши належно всіх обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, прийшов до безпідставного висновку про його затримання до вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні. Крім того, зазначає апелянт, що вимога про його затримання до вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту , яка має бути заявлена як позовна, Мостиським прикордонним загоном Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України не заявлялась, а тому суд вийшов за межі позовних вимог і не обґрунтував цього у судовому рішенні. Вважає, що вимога про його видворення і затримання для забезпечення примусового видворення, яка заявлена позивачем, не підлягає до задоволення , оскільки цьому заважає обставина подання ним заяви про визнання його біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту.

В судовому засіданні представник апелянта підтримав апеляційну скаргу з підстав, що у ній зазначені.

Представники позивача заперечили проти задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді Львівського апеляційного адміністративного суду, пояснення представника апелянта, представників позивача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а судове рішення - скасуванню в частині затримання ОСОБА_2 до прийняття рішення за його заявою про визнання біженцем на строк, визначений ч.7 ст.183-7 КАС України.

Відмовляючи в задоволенні позову про видворення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_2 є особою, яка має намір звернутися до відповідних державних органів України із заявою про надання йому статусу біженця, а тому не може бути примусово видворений.

Ухвалюючи затримати відповідача до прийняття рішення за його заявою про визнання біженцем, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки громадянин Республіки Таджикистан ОСОБА_2 порушив вимоги законодавства України з прикордонних питань та про правовий статус іноземців, беручи до уваги відсутність у нього постійного місця проживання та законного джерела існування на території України, близьких родичів, дозволу на працевлаштування тощо, його необхідно затримати з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, до прийняття рішення за його заявою про визнання біженцем на строк, визначений ч.7 ст.183-7 КАС України.

З висновками суду першої інстанції про відмову у позові про видворення апеляційний суд погоджується. Натомість, висновки суду про затримання відповідача до прийняття рішення за його заявою про визнання біженцем, апеляційний суд вважає безпідставними, зробленими без належного з'ясування всіх обставин, які мають значення для прийняття такого рішення, і з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Як встановлено судом першої інстанції і вбачається з матеріалів справи, громадянин Республіки Таджикистан ОСОБА_2, уродженець м. Кургантюбєтськ Хатлонської області Республіки Таджикистан потрапив на територію України 21.11.2016 року законним шляхом через пункт пропуску для повітряного сполучення.

15.08.2017 року відповідач спільно із двома іншими громадянами Республіки Таджикистан незаконно, поза пунктом пропуску перетнув Державний кордон України із Республікою Польща на напрямку 262 прикордонного знаку на околиці села Беньово, що відноситься до Сянківської сільської ради Турківського району Львівської області.

Постановою судді Турківського районного суду Львівської області від 18.08.2017 року відповідача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.204-1 КУпАП - незаконний перетин кордону України.

17.08.2017 року начальником Мостиського прикордонного загону прийнято рішення про примусове повернення відповідача за межі України та зобов'язано його покинути територію України у строк до 18.08.2017 року.

Крім того, як встановлено судом першої інстанції під час розгляду справи, відповідач ОСОБА_2 заявив, що має намір звернутися до відповідних державних органів України із заявою про визнання біженцем та отримати на території Україні статус біженця.

Згідно абз.5 п.6 ч.1 ст.18 КАС України, місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні адміністративні справи щодо затримання іноземців та осіб без громадянства до вирішення питання про визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту в Україні.

Пункт шостий частини першої статті 18 КАС України було доповнено абзацом п'ятим згідно із Законом України № 1379-VIII від 19.05.2016 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення положень судового захисту іноземців та осіб без громадянства і врегулювання окремих питань, пов'язаних з протидією нелегальній міграції», який розроблений з метою удосконалення питання стосовно судового захисту іноземців та осіб без громадянства, урегулювання окремих питань, пов'язаних з протидією нелегальній міграції, а також для удосконалення нормативно-правової бази з питань ефективного управління міграцією.

Законом № 1379-VIII від 19.05.2016 розділ ІІІ КАС України доповнено також ст.183-7 «Особливості провадження у справах за адміністративними позовами з приводу затримання та видворення іноземців та осіб без громадянства», відповідно до п.3 ч.2 якої у разі наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якого подано адміністративний позов про примусове видворення, не має документа, що дає право на виїзд з України, ухилятиметься від виконання рішення про його примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення або якщо існує ризик його втечі, адміністративний суд, визначений частиною першою цієї статті, за клопотанням органу (підрозділу), який подав такий позов, може прийняти рішення затримати іноземця або особу без громадянства з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

Такі заходи також застосовуються адміністративним судом, визначеним частиною першою цієї статті, за позовом центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальних органів і підрозділів, органів охорони державного кордону або Служби безпеки України до іноземців та осіб без громадянства, які до прийняття рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, вчинили порушення законодавства України з прикордонних питань та про правовий статус іноземців до завершення цієї процедури.

Таким чином, «затримання іноземця або особи без громадянства з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні» (п.3 ч.2 ст.183-7 КАС України) не є тотожним «затриманню іноземців та осіб без громадянства до вирішення питання про визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту в Україні» (абз.5 ч.6 ст.18 КАС України), та не є способом забезпечення примусового видворення (реадмісії) затриманої особи за межі України, а застосовується для забезпечення реалізації особою, затриманою за незаконне перетинання державного кордону або спробу такого перетинання, наміру бути визнаною в Україні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначено Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 №3671-VI, відповідно до ч.1 ст.29 якого центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері захисту державного кордону, організовує прийняття заяв про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від осіб, затриманих за незаконне перетинання державного кордону або спробу такого перетинання з метою бути визнаним біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та передає такі заяви до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Відповідно до ч.1 ст.29 цього Закону, наказом Міністерства внутрішніх справ України № 772 від 10.08.2016 було затверджено Інструкцію про порядок дій посадових осіб Державної прикордонної служби України та взаємодії з територіальними органами Державної міграційної служби України під час звернення іноземців чи осіб без громадянства із заявами про визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту (далі - Інструкція № 772).

Як визначено пунктом 2 Розділу І Інструкції № 772, заява про захист - усне або письмове звернення іноземця або особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно пункту 3 Розділу І Інструкції № 772 обов'язок прийняття заяв про захист належить до компетенції посадових осіб органів (підрозділів) охорони державного кордону (Морської охорони), які безпосередньо виконують завдання з охорони державного кордону України, суверенних прав України в її виключній (морській) економічній зоні або беруть участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення.

Положеннями п.3 ч.4 розділу 2 Інструкції № 772 передбачено, що під час звернення за захистом затриманими особами, які тримаються у місцях тимчасового тримання затриманих осіб Держприкордонслужби, посадові особи підрозділу по роботі з іноземцями та адміністративного провадження забезпечують подання до адміністративного суду за місцезнаходженням органу охорони державного кордону у визначений законодавством України строк позов про затримання іноземця та особи без громадянства до вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Проаналізувавши вказані вище законодавчі положення, апеляційний суд приходить до висновку, що підставою для прийняття рішення про затримання особи з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні є вчинення порушення законодавства України з прикордонних питань та про правовий статус іноземців до завершення процедури вирішення заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткової допомоги, у зв'язку з поданням якої у посадових осіб Державної прикордонної служби України виникає право на звернення до суду із позовом про затримання іноземця та особи без громадянства до вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Як встановлено апеляційним судом з тексту постанови Мостиського районного суду, пояснень представників сторін, матеріалів справи, під час розгляду позову про видворення ОСОБА_2 та затримання його для забезпечення примусового видворення , Мостиським прикордонним загоном на підставі п.п.3 п.2 ст.183-7 КАС України заявлено клопотання про затримання іноземця або особи без громадянства з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ( а.с.23-24 ), в якому Мостиський прикордонний загін просить затримати ОСОБА_2 до вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства. Клопотання обґрунтоване тим, що відповідач українською мовою не володіє, родичів на території України, які могли б надати допомогу у поверненні до країни надходження, а також коштів на повернення або внесення застави не має, а тому самостійно не в змозі залишити територію України.

Апеляційний суд зазначає, що суд першої інстанції, задовольняючи таке клопотання, не встановив, чи дійсно, обставини зазначені у ньому, мають місце і чи є наявність таких обставин є підставою для прийняття рішення про затримання ОСОБА_2 до вирішення питання про надання йому статусу біженця.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач мав при собі значну суму коштів (протокол особистого огляду, огляду речей та вилучення речей та документів ( а.с.5 )).

Також апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_2 до свого затримання і передачі в порядку реадмісії з Республіки Польща в Україну звернувся за захистом в Україні.

Суд першої інстанції залишив поза увагою, що позивачем не доведені належними та допустимими доказами обставини, зазначені у клопотанні про затримання ОСОБА_2 до вирішення питання про надання йому статусу біженця, а також позивачем не встановлено при підготовці позову про видворення, що відповідач звернувся за таким захистом в Україні, що свідчить про безпідставність як позову про видворення, так і клопотання про затримання до вирішення питання про надання статусу біженця.

Крім того, суд першої інстанції в порушення вимог частини 2 ст.183-7 КАС України, де зазначено, що затримання іноземця або особи без громадянства з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні до прийняття рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, здійснюється шляхом подачі позовної заяви, ухвалив рішення про затримання ОСОБА_2 на підставі клопотання позивача про затримання, яке подане під час розгляду позову про видворення ОСОБА_2 за межі території України.

Апеляційний суд звертає увагу, що відповідача у зв'язку з цим було позбавлено права на захист, оскільки ОСОБА_2 не ознайомлено з клопотання про його затримання, не роз'яснено про зміну підстави для затримання, не надано можливості отримати правову допомогу і часу для підготовки заперечень.

Положеннями статтей 9, 29 Загальної декларації прав людини передбачено, що ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання. При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина повинна зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві.

У ст.5 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (із змінами і доповненнями) від 04.11.1950 року, ратифікованою Верховною Радою України 11.09.1997 року, задекларовано право кожного на свободу та особисту недоторканість, за винятком певних випадків, зокрема, законного арешту або затримання з метою запобігання недозволеному в'їзду особи в країну чи особи, щодо якої провадяться процедури депортації або екстрадиції.

Таким чином, судом першої інстанції порушені норми процесуального права, які привели до неправильного вирішення справи, тому в цій частині судове рішення слід скасувати.

З приводу відмови у задоволенні позовної вимоги про видворення громадянина Республіки Таджикистан ОСОБА_2, то суд першої інстанції дійшов вірного висновку про неможливість видворення за межі України особи до завершення процедури прийняття рішення за її заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, тому в цій частині постанову суду першої інстанції слід залишити без змін.

Відповідно до ст. 202 КАС України підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу громадянина Республіки Таджикистан ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Мостиського районного суду Львівської області від 18 серпня 2017 року у справі № 448/1024/17 в частині затримання громадянина Республіки Таджикистан ОСОБА_2 до вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, з поміщенням його до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України, на строк, визначений ч.7 ст.183-7 КАС України, скасувати.

В решті постанову залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складення її в повному обсязі.

Головуючий суддя Л. П. Іщук
судді Т. В. Онишкевич
Я. С. Попко
Постанова складена в повному обсязі 03.11.2017 року