Справа № 823/1468/17
Суддя: О.А. Рідзель
Дата ухвалення: 2017-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2017 року справа № 823/1468/17

м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі судді Рідзеля О.А., розглянувши у порядку письмового провадження в приміщенні суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Черкаській області, третя особа на стороні відповідача без самостійних вимог на предмет спору Золотоніський відділ поліції Головного управління Національної поліції в Черкаській області про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

25.09.2017 до Черкаського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі позивач) з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Черкаській області (далі відповідач), в якому, з урахуванням заяви про зменшення суми позовних вимог від 26.10.2017, просить:

визнати протиправними та скасувати наказ відповідача від 03.08.2017 № 2034 про звільнення позивача з посади начальника сектору реагування патрульної поліції № 1 Золотоніського відділу поліції ГУНП в Черкаській області, а також наказ від 18.09.2017 № 250 о/с про реалізацію дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення, накладеного відповідно до наказу відповідача № 2034;

поновити позивача на посаді начальника сектору реагування патрульної поліції №1 Золотоніського відділу поліції ГУНП в Черкаській області;

стягнути з відповідача на користь позивача середню заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 16 574 грн 58 коп. у період з 19.09.2017 до 26.10.2017.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідач, звільняючи його, згідно з оскаржуваними наказами, з посади начальника сектору реагування патрульної поліції № 1 Золотоніського відділу поліції ГУНП в Черкаській області за вчинення проступків несумісних із подальшим проходженням служби діяв неправомірно, оскільки висновки службової перевірки, на підставі яких звільнено позивача спростовуються обставинами викладеними в постанові Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 23.08.2017 у справі № 695/2212/17.

Згідно з наданими суду 06.10.2017 запереченнями, відповідач проти задоволення позову заперечує повністю, у задоволенні позовних вимог просить відмовити з огляду на те, що позивача звільнено у звязку із вчиненням останнім 15.07.2017 дій, які підпадають під визначення дисциплінарного проступку, оскільки недотримання законодавства, порушення норм професійної та службової етики, відмова від проходження медичного огляду є несумісними з проходженням служби в поліції України.

Також в запереченнях зазначено, що така поведінка позивача дискредитує звання працівника поліції та суперечить змісту Присяги працівника Національної поліції України, так як підриває довіру громадян як до працівників поліції, так і до органів поліції в цілому, принижує їх авторитет.

Крім того, у запереченнях відповідач посилається на правову позицію Верховного Суду України, викладену у постановах від 29.09.2015 у справі № 21-1288а15 та від 20.10.2015 по справі № 21-2103а15 та яка полягає у тому, що дискредитація звання рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ за своєю суттю є вчиненням такого проступку, що підриває довіру та авторитет таких органів і їх працівників в очах громадськості та є несумісним із подальшим проходженням служби.

Розгляд справи розпочато у відкритому судовому засіданні. Однак, на підставі ч.6 ст.128 Кодексу адміністративного судочинства України після допиту свідків ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 у судовому засіданні 12.10.2017, а також ОСОБА_5 у судовому засіданні 26.10.2017, у звязку з прибуттям не всіх осіб, які беруть участь у справі, в судовому засіданні, яке проводилось 26.10.2017 суд дійшов до висновку продовжити розгляд справи в порядку письмового провадження на підставі ч.6 ст.128 Кодексу адміністративного судочинства України та на підставі ч.1 ст.41 Кодексу адміністративного судочинства України не здійснювати фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, про що виніс відповідну ухвалу.

Дослідивши та надавши оцінку наявним у матеріалах справи письмовим доказам за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному розгляді у відкритому судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд встановив таке.

ОСОБА_6 згідно з наказом Золотоніського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Черкаській області від 12.12.2016 №249 о/с проходив службу в Національній поліції України на посаді начальника сектору реагування патрульної поліції № 1 Золотоніського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Черкаській області.

На підставі наказу ГУНП від 19.07.2017 № 1888 старшим інспектором відділу ІОС УКЗ ГУНП в Черкаській області проведено службове розслідування за фактом порушення службової дисципліни позивачем та у звязку зі складенням відносно нього протоколу про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП, за результатами якого складено висновок від 02.08.2017.

Згідно із вказаним висновком, службовим розслідуванням встановлено, що 15.07.2017 близько 21 год. 20 хв. на сполученні автодоріг с. Домантове та с. Дмитрівка Золотоніського району Черкаської області позивач, перебуваючи поза службою, у цивільному одязі керував приватним мопедом «Акумота» без номерних знаків.

Враховуючи наявні порушення Правил дорожнього руху України, майора поліції ОСОБА_1 зупинено поліцейськими УПД ГУНП.

Під час перевірки документів встановлено, що майор поліції ОСОБА_1 керував вказаним мопедом без реєстраційного документа на транспортний засіб, полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Разом з цим, майор поліції ОСОБА_1 був без посвідчення водія відповідної категорії.

Також у висновку службового розслідування від 02.08.2017 вказано, що окрім цього, під час спілкування зі ОСОБА_1 поліцейські встановили, що останній має явні ознаки алкогольного сп'яніння (запах алкоголю з порожнини рота, різка зміна забарвлення шкірного покрову, обличчя, почервоніння очей тощо), у зв'язку з цим ОСОБА_1 було запропоновано пройти по місцю зупинки огляд на стан сп'яніння за допомого спеціального приладу «DRAGER» або в Золотоніській ЦРЛ на що ОСОБА_1 у присутності двох свідків відмовився від такого огляду.

Зважаючи на вищевикладене, цього ж дня, працівниками УПД ГУНП відносно ОСОБА_1, за порушення п. 2.5. Правил дорожнього руху України складено протокол (серії АП2 № 3777490) про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП, одночасно за порушення п.п. 2.1, 30.1 Правил дорожнього руху України винесено постанову (серії ПС2 № 492208) у справі про адміністративне правопорушення за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 126 та ч.6 ст. 121 КУпАП і застосовано до ОСОБА_1 адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 425 грн.

Як зазначено у висновку службового розслідування, у свою чергу майор поліції ОСОБА_1 під час складання відносно нього адміністративних матеріалів вказав працівникам поліції, що він не працюючий, з метою уникнення негативних наслідків, які можуть виникнути на службі, а саме звільнення з поліції. У подальшому протокол про адміністративне правопорушення за ч.1 ст. 130 КУпАП для прийняття рішення направлено до Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області.

Опитані інспектори УПД ГУНП лейтенант поліції ОСОБА_3 і капітан поліції ОСОБА_2 повністю підтвердили вище викладені відомості оформлення адміністративних матеріалів відносно ОСОБА_1

В ході службового розслідування майор поліції ОСОБА_1 від письмових пояснень відмовився, посилаючись на ст. 63 Конституції України.

03.08.2017 наказом начальника Головного управління Національної поліції в Черкаській області № 2034 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності начальника СРПП № 1 Золотоніського відділу поліції ГУНП майора поліції ОСОБА_1О.» за вчинення дисциплінарного проступку, що виразилось у керуванні транспортним засобом у стані алкогольного спяніння, порушенні вимог ст.ст. 14, 16 Закону України «Про дорожній рух», Правил дорожнього руху України та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, порушенні вимог ст.ст. 1 та 7 Дисциплінарного статуту ОВС, ст. 18 Закону України «Про Національну поліцію», Присяги і Правил поведінки працівника апарату міністерства внутрішніх справ України, територіальних органів, закладів, установ і підприємств, що належать до сфери управління МВС, затверджених наказом МВС України від 28.04.2016 № 326, тобто за вчинення проступків несумісних з подальшим проходженням служби, відповідно до рішення оперативної наради керівництва МВС України від 30.01.2017 № 1 позивача звільнено зі служби в поліції України.

Наказом Головного управління Національної поліції в Черкаській області від 18.09.2017 № 250 о/с відповідно до Закону України «Про Національну поліцію» позивача звільнено зі служби в поліції за п. 6 ч. 1 ст. 77 цього Закону (у звязку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту ОВС України).

Не погоджуючись із вказаними рішеннями відповідача позивач звернувся до суду.

Досліджуючи правомірність винесених наказів та доцільність застосування саме такого виду дисциплінарного стягнення, як звільнення зі служби в поліції, суд виходить із дослідження обставин, що стали підставою для прийняття відповідних наказів.

Як встановлено судом, наказ про звільнення позивача було видано на підставі висновків службового розслідування, проведеного за фактом складання адміністративного протоколу за частиною 1 статті 130 КУпАП відносно позивача.

В судовому засіданні 12.10.2017 року допитано свідків інспекторів УПД ГУНП лейтенанта поліції ОСОБА_3 і капітана поліції ОСОБА_2, якими повідомлено суду обставини аналогічні зазначеним у висновку про результати службового розслідування від 02.08.2017 та поясненням, наданим в рамках службового розслідування, та копії яких наявні в матеріалах справи.

З пояснень, наданих суду ОСОБА_2 та ОСОБА_3, в тому числі і письмових в рамках службового розслідування (а. с. 69-70), вбачається, що після зупинення приватного мопеду «Акумота», без номерних знаків, яким керував позивач, у останнього були явні ознаки алкогольного спяніння (запах алкоголю з порожнини рота, різка зміна забарвлення шкірного покрову, обличчя, почервоніння очей).

Позивачеві було запропоновано проїхати до медичного закладу для проходження медичного огляду на стан спяніння, однак, останній відмовився від проходження медичного огляду у присутності двох свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5, мотивуючи це тим, що мопед «Акумота», без номерних знаків, не заводиться і позивач не може покинути його на дорозі.

У судовому засіданні 12.10.2017 ОСОБА_4, а також у судовому засіданні 26.10.2017 ОСОБА_5, допитані судом як свідки, підтвердили дану обставину.

Вирішуючи спір по суті, суд зазначає про таке.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 року № 580-VIII (далі Закон №580-VIII).

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону № 580-VIII поліцейський зобов'язаний:

1) неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського;

2) професійно виконувати свої службові обов'язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов'язків, наказів керівництва;

3) поважати і не порушувати прав і свобод людини;

4) надавати невідкладну, зокрема домедичну і медичну, допомогу особам, які постраждали внаслідок правопорушень, нещасних випадків, а також особам, які опинилися в безпорадному стані або стані, небезпечному для їхнього життя чи здоров'я;

5) зберігати інформацію з обмеженим доступом, яка стала йому відома у зв'язку з виконанням службових обов'язків;

6) інформувати безпосереднього керівника про обставини, що унеможливлюють його подальшу службу в поліції або перебування на займаній посаді.

Згідно зі ст. 19 Закону № 580-VIII у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону. Частиною 2 цієї ж статті визначено, що підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом.

У відповідності до частини 1 статті 59 Закону № 580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Пунктом 9 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв'язку з прийняттям Закону України «Про Національну поліцію» передбачено, що до набрання чинності Законом України «Про Дисциплінарний статут Національної поліції» на поліцейських поширюється дія Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України», затвердженого Законом України «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України» від 22.02.2006 № 3460-IV (далі Дисциплінарний статут).

Вказаним Дисциплінарним статутом визначається сутність службової дисципліни, обов'язки осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ України стосовно її дотримання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, порядок і права начальників щодо їх застосування, а також порядок оскарження дисциплінарних стягнень.

Так, відповідно до ст. 1 Дисциплінарного статуту службова дисципліна дотримання особами рядового і начальницького складу Конституції і законів України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів та інших нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, підпорядкованих йому органів і підрозділів та Присяги працівника органів внутрішніх справ України.

Відповідно до ст. 2 Дисциплінарного статуту дисциплінарний проступок невиконання чи неналежне виконання особою рядового або начальницького складу службової дисципліни.

Згідно зі ст. 7 Дисциплінарного статуту службова дисципліна базується на високій свідомості та зобов'язує кожну особу рядового і начальницького складу, зокрема: дотримуватися законодавства, неухильно виконувати вимоги Присяги працівника органів внутрішніх справ України, статутів і наказів начальників; захищати і охороняти від протиправних посягань життя, здоров'я, права та свободи громадян, власність, довкілля, інтереси суспільства і держави; з гідністю і честю поводитися в позаслужбовий час, бути прикладом у дотриманні громадського порядку, припиняти протиправні дії осіб, які їх учиняють.

Аналіз наведених положень Дисциплінарного статуту є підставою для висновку про те, що службова дисципліна полягає у виконанні (дотриманні) законодавчих та підзаконних актів із питань службової діяльності та бездоганному і неухильному додержанні порядку і правил, що такими нормативними актами передбачені.

Статтею 5 Дисциплінарного статуту визначено, що за вчинення дисциплінарних проступків особи рядового і начальницького складу несуть дисциплінарну відповідальність згідно з цим Статутом. Особи рядового і начальницького складу, яких в установленому законодавством порядку притягнуто до адміністративної, кримінальної або матеріальної відповідальності, водночас можуть нести і дисциплінарну відповідальність згідно з цим Статутом.

Відповідно до п.п. 6, 8 ст. 12 Дисциплінарного статуту на осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ за порушення службової дисципліни можуть накладатися такі види дисциплінарних стягнень, як звільнення з посади, звільнення з органів внутрішніх справ.

Наказом Міністерства внутрішніх справ від 09.11.2016 року №1179 затверджено Правила етичної поведінки поліцейських (далі Правила), які є узагальненим зібранням професійно-етичних вимог щодо правил поведінки поліцейських та спрямовані на забезпечення служіння поліції суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку на засадах етики та загальнолюдських цінностей.

Відповідно до п. 1 Розділу І Правил встановлено, що вони поширюються на всіх поліцейських, які проходять службу в Національній поліції України (далі поліція). Дотримання вимог цих Правил є обов'язком для кожного поліцейського незалежно від займаної посади, спеціального звання та місцеперебування.

Згідно із п. 1 Розділу ІІ Правил під час виконання службових обов'язків поліцейський повинен, зокрема, поводитися стримано, доброзичливо, відкрито, уважно і ввічливо, викликаючи в населення повагу до поліції і готовність співпрацювати; контролювати свою поведінку, почуття та емоції, не дозволяючи особистим симпатіям або антипатіям, неприязні, недоброму настрою або дружнім почуттям впливати на прийняття рішень та службову поведінку; дотримуватися норм ділового мовлення, не допускати використання ненормативної лексики.

Пунктами 3 та 4 Розділу IV Правил передбачено, що за будь-яких обставин і відносно будь-якої людини як у робочий, так і в неробочий час поліцейський зобов'язаний дотримуватися норм професійної етики. При зверненні до особи поліцейському заборонено бути зверхнім, погрожувати, іронізувати, використовувати ненормативну лексику.

Поліцейський повинен бути коректним та не повинен допускати застосування насильства чи інших негативних дій щодо членів суспільства, а також, незважаючи на провокації, повинен залишатися об'єктивним.

Суд звертає увагу, що дотримання вище зазначених вимог Дисциплінарного статуту та Правил є обов'язком кожного поліцейського незалежно від того перебуває він під час виконання службових обов'язків чи у позаслужбовий час, що пов'язане з особливостями проходження служби в Національній поліції.

Статтею 12 Дисциплінарного статуту визначено, що на осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ за порушення службової дисципліни можуть накладатися такі види дисциплінарних стягнень: усне зауваження; зауваження; догана; сувора догана; попередження про неповну посадову відповідність; звільнення з посади; пониження в спеціальному званні на один ступінь; звільнення з органів внутрішніх справ.

У відповідності до пункту 6 частини 1 статті 77 Закону № 580-VIII поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється у зв'язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України.

Як встановлено судом, позивача було звільнено зі служби в поліції за порушення службової дисципліни, вимог ст.ст. 14, 16 Закону України «Про дорожній рух», Правил дорожнього руху України та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, порушенні вимог ст.ст. 1 та 7 Дисциплінарного статуту ОВС, ст. 18 Закону України «Про Національну поліцію», Присяги і Правил поведінки працівника апарату міністерства внутрішніх справ України, територіальних органів, закладів, установ і підприємств, що належать до сфери управління МВС, затверджених наказом МВС України від 28.04.2016 № 326, що виразилось у відмові позивача 15.07.2017 від проходження медичного огляду для встановлення стану алкогольного спяніння та керування мопедом без реєстраційного документа на транспортний засіб, полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Дослідженими під час судового розгляду справи доказами та показаннями свідків підтверджено порушення службової дисципліни зі сторони позивача.

Водночас, суд наголошує, що адміністративна та дисциплінарна відповідальність є різними та самостійними видами відповідальності особи.

Разом з цим, позивач в обґрунтування протиправності оскаржуваних наказів посилається на постанову Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 23.08.2017 у справі № 695/2212/17, якою закрито провадження у адміністративній справі відносно позивача за ч.1 ст. 130 КУпАП за відсутністю в діях останнього складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Проте, з аналізу вказаної постанови вбачається, що Золотоніським міськрайонним судом Черкаської області досліджувалось лише питання правомірності складання протоколу про адміністративне правопорушення серії АП2 № 3777490 від 15.07.2017 та можливості застосування до позивача адміністративного стягнення.

Питання наявності в діях позивача складу дисциплінарного проступку внаслідок порушення останнім службової дисципліни, яке виявилось у непритаманній поліцейському поведінці та відмові у вимогах поліцейських від проходження медичного огляду під час складання поліцейськими адміністративного матеріалу, не було предметом дослідження у справі про адміністративне правопорушення.

Як встановив суд, оскаржуваними позивачем наказами його притягнуто саме до дисциплінарної відповідальності, при цьому не з підстав скоєння адміністративного правопорушення, а через вчинення дій, які є дисциплінарним проступком. Тому сама по собі постанова Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 23.08.2017 у справі № 695/2212/17 не має ніякого преюдиціного значення для вирішення даної адміністративної справи.

Також щодо посилання позивача на преюдиційність постанови Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 23.08.2017 у справі № 695/2212/17 для цього спору, суд зазначає про таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Наведеною нормою Кодексу адміністративного судочинства України встановлені преюдиційні обставини, тобто ті обставини, що встановлені в судовому рішенні, яке набрало законної сили. Зазначені преюдиційні обставини є підставами для звільнення від доказування.

Звільнення від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні, передбачене ч. 1. ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України, варто розуміти так, що учасники адміністративного процесу не зобов'язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені чинним судовим рішенням в іншій адміністративній, цивільній або господарській справі, якщо в цій справі брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені.

Тобто, за змістом ч. 1 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України учасники адміністративного процесу звільнені від надання доказів на підтвердження обставин, які встановлені судом при розгляді іншої адміністративної, цивільної чи господарської справи. Натомість такі учасники мають право посилатися на зміст судового рішення у відповідних справах, що набрало законної сили, в якому відповідні обставини зазначені як установлені.

Водночас, передбачене ч. 1 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України звільнення від доказування не має абсолютного характеру і не може сприйматися судами як неможливість спростування під час судового розгляду обставин, які зазначені в іншому судовому рішенні. Адміністративні суди не повинні сприймати як обов'язкові висновки щодо фактичних обставин справи, наведені у чинних судових рішеннях за інших адміністративних, цивільних чи господарських справ.

Якщо суд дійде висновку про те, що обставини у справі, що розглядається, є інакшими, ніж установлені під час розгляду іншої адміністративної, цивільної чи господарської справи, то справу належить вирішити відповідно до тих обставин, які встановлені безпосередньо судом, який розглядає справу.

Таким чином, адміністративний суд під час розгляду конкретної справи на підставі встановлених ним обставин (у тому числі з урахуванням преюдиційних обставин) повинен самостійно кваліфікувати поведінку особи і дійти власних висновків щодо правомірності такої поведінки з відповідним застосуванням необхідних матеріально-правових норм.

Аналогічний правовий висновок міститься в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 15.09.2016 у справі № К/800/37663/15.

Таким чином, на підставі вищевикладеного, суд зазначає, що не притягнення до адміністративної відповідальності позивача не є підставою для задоволення його позову про скасування оскаржуваних наказів про застосування дисциплінарного стягнення.

Позивач прийняв Присягу працівника поліції та добровільно взяв на себе підвищені вимоги, які предявляються до працівників поліції при проходженні служби і яких він повинен дотримуватися; за порушення вимог Закону №580-VIII, несе дисциплінарну відповідальність згідно Дисциплінарного статуту.

На підставі статті 13 Дисциплінарного статуту такі дисциплінарні стягнення, як звільнення з органів внутрішніх справ, звільнення з посади, пониження в спеціальному званні на один ступінь, накладаються начальниками, яким надано право прийняття на службу до органів внутрішніх справ, призначення на посаду, присвоєння спеціального звання.

Вирішення питання щодо виду застосованого дисциплінарного стягнення є переважним правом керівника, який наділений правом накладання дисциплінарних стягнень.

В матеріалах службового розслідування серед вчинків, які дискредитуюсь звання працівника поліції вказується відмова від проходження медичного огляду та керування мопедом без реєстраційного документа на транспортний засіб, полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Зазначені дії позивача є несумісними з проходженням служби в поліції, суперечать змісту Присяги працівника Національної поліції України, оскільки підривають довіру громадян як до працівників поліції, так і до органів поліції в цілому, принижують їх авторитет.

Аналогічна правова позиція викладена в рішеннях Вищого адміністративного суду України від 15.10.2013 року К/800/16508/13 та від 28.08.2014 року К/800/66697/13.

Як вбачається з оскаржуваних наказів, вони прийняті уповноваженою особою з дотриманням вимог чинного законодавства.

Згідно з ст. 14 Дисциплінарного статуту з метою з'ясування всіх обставин дисциплінарного проступку, учиненого особою рядового або начальницького складу, начальник призначає службове розслідування.

Порядок проведення службового розслідування встановлюється Міністром внутрішніх справ України (ч. 4 ст. 14 Дисциплінарного статуту).

Пунктом 2.1 Інструкції, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 12.03.2013 № 230 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 02.04.2013 за № 541/23073 (далі Інструкція) передбачено, що підставами для проведення службового розслідування є порушення особами рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ України службової дисципліни, у тому числі скоєння кримінальних або адміністративних правопорушень, знищення або втрата службових документів, доручених або охоронюваних матеріальних цінностей, вчинення особами рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ України діянь, які порушують права і свободи громадян, службову дисципліну, інші події, пов'язані із загибеллю (смертю) осіб РНС чи їх травмуванням (пораненням), а також події, які сталися за участю осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ України і можуть викликати суспільний резонанс.

Крім того, у постановах Верховного Суду України від 29 вересня 2015 року (справа №21-1288а15) та від 20 жовтня 2015 року (справа №21-2103а15) зазначено, що дискредитація звання рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ за своєю суттю полягає у вчиненні такого проступку, що підриває довіру та авторитет таких органів і їх працівників в очах громадськості та є несумісним із подальшим проходженням служби.

Таким чином, відповідач при звільненні позивача діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а отже, оскаржувані накази є правомірними, у зв'язку з чим у задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити.

Вимоги позивача щодо поновлення його на посаді начальника сектору реагування патрульної поліції №1 Золотоніського відділу поліції ГУНП в Черкаській області та стягнення на його середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу в сумі 16 574 грн 58 коп. у період з 19.09.2017 до 26.10.2017 також не підлягають до задоволення, оскільки є похідними від перших вимог, у задоволенні яких судом відмовлено у повному обсязі.

Відтак, з урахуванням зазначеного, на підставі встановлених під час судового розгляду фактів та обставин, враховуючи, що докази, наведені позивачем під час розгляду адміністративної справи є недоведеними та безпідставними, та не дають адміністративному суду підстав для постановлення висновків, які б спростовували правову позицію відповідача суд дійшов до висновку, що у задоволені позову слід відмовити повністю.

Також суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», Європейська Конвенція «Про захист прав людини і основоположних свобод» і практика Європейського Суду з прав людини є джерелом права.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), зокрема у п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04 повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно положень ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Приймаючи до уваги вищевикладене, оцінюючи надані докази в сукупності, суд вважає, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 2, 14, 41, 71, 86, 94, 128, 159-163, 185, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Копію рішення направити особам, які беруть участь у справі.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана до Київського апеляційного адміністративного суду через Черкаський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня проголошення постанови. У разі застосування судом частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя О.А. Рідзель