Справа № 820/1628/17
Суддя: Катунов В.В.
Дата ухвалення: 2017-10-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2017 р.Справа № 820/1628/17
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Катунова В.В.

Суддів: Бершова Г.Є. , Ральченка І.М.

за участю секретаря судового засідання Ружинської К.О,

в присутності:

позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 29.05.2017р. по справі № 820/1628/17

за позовом ОСОБА_1

до Прокуратури Харківської області

про визнання неправомірними дій та бездіяльності, зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач - ОСОБА_1, звернувся до суду з адміністративним позовом до Прокуратури Харківської області, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив:

- визнати неправомірними дії та бездіяльність відповідача щодо неналежного документування факту звільнення позивача 23.03.2017, ненарахування та невиплати щомісячної премії за березень 2017 та матеріальної допомоги при звільненні у зв'язку з виходом на пенсію за вислугу років за кожен повний рік роботи в прокуратурі на прокурорсько-слідчих посадах відповідно до ч.16 ст.50-1 Закону України Про прокуратуру від 05.11.1991 р. №1789-ХІІ;

- зобов'язати відповідача уточнити наказ прокурора області №408к від 20.03.2017 та виправити відповідний запис у трудовій книжці про моє звільнення за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію за вислугу років відповідно до п.4 ч.1 ст.36, ч.1 ст.38 Кодексу законів про працю України та п.7 ч.1 ст.51 Закону України Про прокуратуру;

- зобовязати відповідача нарахувати та виплатити позивачу щомісячну премію за березень 2017 року;

- зобовязати відповідача нарахувати та виплатити позивачу матеріальну допомогу за кожен повний рік роботи в органах прокуратури на прокурорсько-слідчих посадах, відповідно до ч.16 ст.50-1 Закону України Про прокуратуру від 05.11.1991 р. №1789-ХІІ, у редакції Закону України №2663-111 від 12.07.2001, за 19 повних років із розрахунку заробітної плати, з якої обчислена пенсія, згідно довідки прокуратури Харківської області №18-373 від 02.09.2014;

- визначити розмір та зобов'язати відповідача виплатити на користь позивача в якості відповідальності за несвоєчасний розрахунок при звільненні грошову суму у розмірі, визначеному за правилами ст. 117 КЗпП України.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 29.05.2017 року в задоволенні адміністративного позову відмовілено.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати оскаржувану постанову та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції, при прийнятті постанови, норм матеріального та процесуального права, ч.1 ст. 46-2, ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 № 1789-ХІІ, ч.2 ст. 9 ст.49, 50, 51 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 року №1697-VII , ст. 9 п.4,5 ч.1 ст. 36, ч.1 ст. 38, ч.5 ст. 48 ст. 222 Кодексу законів про працю України, Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України 29.07.1993 №58, що призвело до неправильного вирішення справи, з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі.

Відповідач подав до Харківського апеляційного адміністративного суду письмові заперечення на апеляційну скаргу, в яких вважає вимоги позивача безпідставними, незаконними та такими, що не підлягають задоволенню. Просить залишити постанову суду першої інстанції без змін, як таку, що прийнята відповідно до норм діючого законодавства.

В судовому засіданні апеляційної інстанції позивач підтримав апеляційну скаргу, просив задовольнити її, посилаючись на доводи та обґрунтування, викладені в апеляційній скарзі.

Представник відповідача, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та представника відповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач працював в органах прокуратури Харківської області з 20.06.1995 по 22.05.1996 та з 27.05.1997 по 23.03.2017 на різних прокурорсько-слідчих посадах, з 08.10.2013 до моменту звільнення за власним бажанням обіймав посаду заступника начальника другого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Харківської області, має класний чин старший радник юстиції.

20.03.2017 року позивач звернувся до Прокурора Харківської області з заявою про звільнення із займаної посади та з органів прокуратури Харківської області за власним бажанням відповідно до п.7 ч.1 ст.51 Закону України №1697-VII з 23.03.2017 року.

Наказом прокурора Харківської області № 408к від 20.03.2017 ОСОБА_1 було звільнено з 23.03.2017 зі займаної посади та з органів прокуратури Харківської області за власним бажанням (п.7 ч.1 ст.51 Закону України "Про прокуратуру") на підставі заяви позивача.

Вказані обставини сторонами не заперечуються, підтверджуються матеріалами справи, а отже є вставленими.

Суд першої інстанції дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, з чим погоджується і колегія суддів, з огляду на наступне.

Згідно ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі і в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Частиною 3 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в частині позовних вимог ОСОБА_1 про визнання неправомірними дій та бездіяльності відповідача щодо неналежного документування факту його звільнення, зобовязання Прокуратури Харківської області уточнити наказ прокурора області №408к від 20.03.2017 та виправити відповідний запис у трудовій книжці про звільнення позивача за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію за вислугу років відповідно до п.4 ч.1 ст.36, ч.1 ст.38 Кодексу законів про працю України та п.7 ч.1 ст.51 Закону України Про прокуратуру, суд першої інстанції виходив з того, що спірні відносини регулюються приписами Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 року №1697-VII. При цьому за загальним правилом пріоритетними є норми спеціальних законів, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірні відносини та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Статтею 3 КЗпП України передбачено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Водночас, правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок прийняття, проходження служби в Національній поліції України визначені та урегульовані спеціальним законодавством, зокрема, Законом України "Про Національну поліцію".

Таким чином, колегія суддів зазначає, що норми Закону України "Про прокуратуру" є спеціальними по відношенню до інших нормативних актів.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 17.02.2015 у справі №21-8а15.

Відповідно до розяснень, наданих Вищим адміністративним судом України у листі від 26.05.2010 №753/11/13-10 «Про розвязання спорів, що виникають з відносин публічної служби» за загальним правилом пріоритетними є норми спеціальних законів, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадку, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних відносин.

Тобто, правовідносини, що виникають при звільненні з публічної служби особи, за наявності спеціального законодавства, регулюються виключно останнім.

Згідно зі статтею 123 Конституції України організація і порядок діяльності органів прокуратури України визначаються законом.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, визначено Законом України "Про прокуратуру" №1697-VII (далі Закон №1697-VII) , який згідно ст.222 КЗпП України є спеціальним для спірних правовідносин.

Відповідно до ст.4 Закону України №1697-VII, організація та діяльність органів прокуратури визначаються Конституцією України, цим та іншими Законами України.

Статтею 3 Закону України №1697-VII закріплено, що діяльність прокуратури ґрунтується, зокрема, на засадах: верховенства права; законності; прозорості діяльності прокуратури, що забезпечується відкритим і конкурсним зайняттям посади прокурора; неухильного дотримання вимог професійної етики та поведінки.

Згідно ч.3 ст.16 Закону України №1697-VII прокурор призначається на посаду безстроково та може бути звільнений з посади, його повноваження на посаді можуть бути припинені лише з підстав та в порядку, передбачених цим Законом.

У ч.1 ст.51 Закону України №1697-VII визначено вичерпний перелік підстав, окрім військовослужбовців військової прокуратури, звільнення прокурора з посади та припинення його повноважень, а саме, прокурор звільняється з посади у разі: 1) неможливості виконувати свої повноваження за станом здоров'я; 2) порушення ним вимог щодо несумісності, передбачених статтею 18 цього Закону; 3) набрання законної сили судовим рішенням про притягнення прокурора до адміністративної відповідальності за корупційне правопорушення, пов'язане з порушенням обмежень, передбачених Законом України "Про засади запобігання і протидії корупції"; 4) неможливості переведення на іншу посаду або відсутності згоди на це у зв'язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі; 5) набрання законної сили обвинувальним вироком суду щодо нього; 6) припинення громадянства України або набуття громадянства іншої держави; 7) подання заяви про звільнення з посади за власним бажанням; 8) неможливості подальшого перебування на тимчасово вакантній посаді; 9) ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Частиною 1 ст.58 Закону України №1697-VII встановлено, що прокурор незалежно від мотивів має право подати заяву про звільнення з посади за власним бажанням у будь-який час свого перебування на посаді.

Разом із цим, ч.1 ст.46-2 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-ХІІ, який втратив чинність 15.07.2015, було встановлено, що прокурори і слідчі можуть бути звільнені з роботи на загальних підставах, передбачених законодавством про працю.

Однак, як вірно зазначив суд першої інстанції, чинний на час виникнення спірних правовідносин Закон України №1697-VII не містить жодних посилань про можливість застосування норм КЗпП України відносно звільнення прокурорів, як вказує позивач, а лише вказує на застосування норм даного кодексу до працівників секретаріату КДКП, які не є прокурорами у розумінні ст.15 Закону України №1697-VII (ч.2 ст. 79 Закону, згідно якої питання прийняття на роботу, звільнення з роботи, притягнення до дисциплінарної відповідальності, а також умови оплати праці працівників секретаріату, умови їх побутового забезпечення і рівень соціального захисту визначаються КЗпП України, Законом України «Про державну службу», цим Законом, іншими нормативно-правовими актами).

Також, у ст.222 КЗпП України закріплено, що особливості розгляду трудових спорів суддів, прокурорсько-слідчих працівників, а також працівників навчальних, наукових та інших установ прокуратури, які мають класні чини, встановлюється законодавством.

При цьому, судовим розглядом встановлено, що позивач має класний чин старший радник юстиції.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для звільнення прокурора, як звільнення за власним бажанням у звязку із виходом на пенсію за вислугу років, як того вимагає позивач.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, безпосередньо позивач у своїй заяві від 20.03.2017 просив звільнити його із займаної посади та органів прокуратури Харківської області саме за власним бажанням відповідно до п.7 ч.1 ст.51 Закону України №1697-VII.

Наведений факт позивачем під час апеляційного розгляду справи спростовано не було.

Надаючи оцінку доводам позивача, що у зв'язку з неналежним документуванням факту звільнення, відповідачем створюється незаконний прецедент та передумови для подальшого порушення в майбутньому іншими органами його конституційних прав, передбачених ст. ст 46, 49 Конституції України, а саме право на охорону здоров'я, медичну допомогу, медичне страхування, а також право на соціальний захист та інших законних прав, колегія суддів зазначає наступне.

Правовий і соціальний захист працівників прокуратури та їх пенсійне забезпечення врегульовано Законом № №1697-VII.

Згідно ч.1,3 ст. 84 Закону №1697-VII прокурор підлягає загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню відповідно до законодавства про загальнообов'язкове державне соціальне страхування. За пенсіонерами і членами їхніх сімей зберігаються гарантії соціального захисту, передбачені цим Законом та іншими законодавчими актами.

Частиною 14 ст. 86 вказаного Закону визначено, що за пенсіонерами і членами їхніх сімей зберігаються пільги і гарантії соціального захисту, передбачені цим Законом та іншими законодавчими актами. Пенсіонери і члени їхніх сімей, що проживають разом із ними, мають також право на безкоштовне медичне обслуговування в тих медичних закладах, в яких вони перебували на обліку до виходу на пенсію працівника прокуратури.

З аналізу наведених норм, враховуючи, що за пенсіонерами і членами їхніх сімей зберігаються пільги і гарантії соціального захисту, передбачені цим Законом та іншими законами, випливає, що позивач не втратив а право на охорону здоров'я, медичну допомогу, медичне страхування, а також право на соціальний захист та інших законних прав.

Оскільки ОСОБА_1, звільнений з органів прокуратури на пенсію, і це не заперечується сторонами, на нього розповсюджуються вищенаведені норми діючого законодавства, що в свою чергу виключає будь-які обмеження соціального та пенсійного забезпечення повача.

Крім того, колегія суддів зазначає, що рішення суду не може прийматись як застереження від будь-яких порушень, що можуть мати місце на майбутнє, і також не може бути умовним. Розглядати справу і приймати рішення на майбутнє, приймаючи за наявності не існуючі порушення, суперечить вимогам законодавства України.

Позивачем а ні суду першої інстанції, а ні суду апеляційної інстанції, не доведено обставин щодо порушення прав чи охоронюваних законом інтересів з боку відповідача у зв'язку з вчиненням певних дій або шляхом прийняття відповідного рішення.

До того ж не знайшли свого підтвердження доводи позивача про порушення відповідачем вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України 29.07.1993 року №58 в частині того, що записи у трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону, оскільки наказ прокурора Харківської області від 20.03.2017 №408к та запис у трудовій книжці позивача містять посилання на п.7 ч.1 ст.51 Закону України №1697-VII, що в повній мірі відповідає вимогам вказаної Інструкції.

Колегія суддів також вважає правильним рішення суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову в частині позовних вимог про ненарахування та невиплату йому матеріальної допомоги при звільненні у зв'язку з виходом на пенсію за вислугу років за кожен повний рік роботи в прокуратурі на прокурорсько-слідчих посадах відповідно до ч.16 ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-ХІІ (у редакції Закону України №2663-111 від 12.07.2001) за 19 повних років із розрахунку заробітної плати, з якої обчислена пенсія, згідно довідки прокуратури Харківської області №18-373 від 02.09.2014, та зобов'язання вчинити відповідні дії, з огляду на наступне.

Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27.03.2014 №1166-VII з 01.04.2014 (є чинним та неконституційним не визнавався), тобто до моменту призначення позивачу пенсії за вислугу років, виключено ч.16 ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-ХІІ, що передбачала виплату прокурорам і слідчим у разі виходу на пенсію за вислугу років чи по інвалідності грошової допомоги у розмірі місячного заробітку, з якого обчислена пенсія, за кожен повний рік роботи прокурором, слідчим прокуратури чи на посадах у науково-навчальних закладах прокуратури.

Крім того, Закон України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-ХІІ втратив чинність в цілому з 15.07.2015.

Разом із цим, у рішенні Конституційного Суду України від 26.12.2011 року №20-рп/2011 зазначено, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з ч.1 ст.17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Згідно ст.22 Загальної декларації прав людини розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави.

Таким чином, на момент звільнення позивача із займаної посади та органів прокуратури (23.03.2017 року) та його звернення з заявою про виплату грошової допомоги (05.04.2017) норма закону, яка передбачала таке право, втратила чинність, а тому підстави для нарахування та виплати ОСОБА_1 вказаної грошової допомоги відсутні, відповідно відсутній факт порушення або звуження прав позивача.

Вказаний висновок узгоджується з висновками Вищого адміністративного суду України, що викладені в ухвалі від 02.07.2016 у справі №820/1250/16 (касаційне провадження №К/800/17408/16).

З наявних матеріалів справи вбачається, що позивача повідомлено про відсутність підстав для нарахування та виплати матеріальної допомоги при звільненні у зв'язку з виходом на пенсію за вислугу років за кожен повний рік роботи в прокуратурі на прокурорсько-слідчих посадах відповідно до ч.16 ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-ХІІ, листом прокуратури Харківської області від 19.04.2017 за вихідним №18-4-17.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в зазначеній частині.

Відносно позовної вимоги ОСОБА_1 про визнання неправомірними дії та бездіяльність щодо ненарахування та невиплати йому щомісячної премії за березень 2017 року, та зобов'язання вчинити відповідні дії, колегія суддів зазначає наступпне.

Згідно ч.2 ст.9 Закону Генеральний прокурор України видає накази з питань, що належать до його адміністративних повноважень, у межах своїх повноважень, на основі та на виконання Конституції і законів України.

Питання нарахування та виплати премії прокурорсько-слідчим правникам врегульовано нормами Положення про преміювання працівників органів прокуратури України, що затверджено наказом Генерального прокурора України від 18.06.2015 №84 (далі - Положення про преміювання).

У п.1.9. Положення про преміювання премія не виплачується працівникам, окрім іншого, звільненим з роботи в місяці, за який здійснюється преміювання, за винятком тих, які вийшли на пенсію.

Враховуючи те, що позивача звільнено у березні 2017 року саме за власним бажанням на підставі п.7 ч.1 ст.51 Закону України №1697-VII, а не на пенсію, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для для нарахування та виплати позивачу премії за вказаний місяць.

Також є вірним висновок суду першої інстанції щодо безпідставності позовних вимог частині визначення розміру та зобов'язання відповідача виплатити на його користь в якості відповідальності за несвоєчасний розрахунок при звільненні грошову суму у розмірі, визначеному за правилами ст.117 КЗпП України, з огляду на наступне.

Позовні вимоги про визначення розміру та зобов'язання відповідача виплатити на його користь в якості відповідальності за несвоєчасний розрахунок при звільненні грошову суму у розмірі, визначеному за правилами ст.117 КЗпП України є похідними від попередніх, а тому задоволенню також не підлягає.

При цьому, як вірно зауважено судом першої інстанції, Законом України №1697-VII прямо передбачено, що до відносин звільнення прокурорів застосовуються виключно його норми. Системним аналізом норм Закону встановлено, що спірні відносини урегульовано таким чином, що у ньому не передбачено компенсації середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні прокурорів. Крім того, у ч.1 ст.81 Закону закріплено, що заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами, у тому числі КЗпП України.

Статтями 8, 13 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що умови розміру оплати праці працівників установ та організацій, які фінансуються з державного бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України.

За положеннями п.4 ч.5 ст.7 Закону України №1697-VII єдність системи прокуратури України забезпечується фінансуванням прокуратури виключно з Державного бюджету України.

З огляду на викладене, та положення ст.89 Закону України №1697-VII, згідно якої прокуратура Харківської області є бюджетною установою, яка має відповідний рахунок у ДКС України, то необхідний певний строк для проведення розрахунків, у тому числі, зі звільненими працівниками.

Таким чином, ст.117 КЗпП України не підлягає застосуванню у спірних правовідносинах, а тому відповідні позовні вимоги ОСОБА_1 є також безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Отже, провівши системний аналіз норм чинного законодавства та дослідивши обставини справи в повному обсязі, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо безпідставності позовних вимог, оскільки оскаржувані позивачем дії Прокуратури Харківської області вчинені без порушення вимог чинного законодавства, у межах повноважень та у спосіб, що встановлені Законом України №1697-VII, з використанням повноважень, з метою, якою це повноваження надано та обґрунтовано, тобто з урахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

Частиною 2 ст. 71 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що відповідачем надано суду достатньо належних доказів, які свідчать про неправомірність заявлених позовних вимог, а доводи апеляційної скарги не викликають сумнівів щодо правильності висновків суду першої інстанції та застосування норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст.200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Зважаючи на те, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п.1 ч.1 ст. 198, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 29.05.2017р. по справі № 820/1628/17 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя ОСОБА_3
Судді ОСОБА_4 ОСОБА_5
Повний текст ухвали виготовлений 02.11.2017 р.