Справа № 417/4562/17
Суддя: Василенко Любов Андріївна
Дата ухвалення: 2017-11-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Чернік А.П.
Суддя-доповідач - ОСОБА_1
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2017 року справа № 417/4562/17

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Василенко Л.А., суддів: Гайдара А.В., Ханової Р.Ф.,

розглянув в письмовому провадженні апеляційну скаргу Марківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області на постанову Марківського районного суду Луганської області від 19 вересня 2017 року у справі № 417/4562/17 за позовом ОСОБА_2 до Марківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Марківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області (далі Марківське ОУПФУ), в якому просила: визнати протиправними та дискримінаційними з 01.03.2016 року дії Марківського ОУПФУ щодо припинення виплати пенсії; зобовязати Марківське ОУПФУ поновити виплату пенсії та виплатити виниклу заборгованість; встановити судовий контроль за виконанням рішення суду шляхом зобов'язання Марківське ОУПФУ подати до суду звіт про виконання рішення суду у встановлений судом строк з моменту набрання рішенням законної сили (а.с. 2-6).

Постановою Марківського районного суду Луганської області від 19 вересня 2017 року зазначений позов ОСОБА_2 задоволений, а саме: визнано протиправними та дискримінаційними дії Марківського ОУФПУ щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_2; зобов'язано Марківське ОУПФУ поновити виплату пенсії ОСОБА_2 та виплатити виниклу заборгованість; зобов'язано Марківське ОУПФУ подати у місячний строк з дня набрання постановою законної сили звіт про виконання постанови (а.с. 29).

Відповідач не погодився з постановою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати постанову суду першої інстанції через порушення норм матеріального та процесуального права та прийняти нову, якою відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що відсутність внутрішньо переміщеної особи за фактичним місцем проживання/перебування є порушенням обовязкової умови для отримання соціальних послуг відповідно до ст.7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (а.с. 33-36).

Відповідно до приписів п.2 ч.1 ст.197 КАС України справу розглянуто в письмовому провадженні.

Колегія суддів заслухала доповідь судді-доповідача, перевірила матеріали справи, вивчила доводи апеляційної скарги, і дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що відповідно до довідки від 25.12.2014 №925014585 ОСОБА_2 взято на облік як особу, переміщену з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції до с.Бондарівка Марківського району Луганської області (а. с. 11).

Позивача взято на облік в Марківському ОУПФУ на підставі електронної пенсійної справи, яка надійшла з УПФУ в м.Ровеньки Луганської області.

З березня 2016 року виплату пенсії позивачеві припинено до проведення перевірки щодо наявності підстав для подальшої виплати пенсії на території, підконтрольній українській владі (а.с. 14).

Встановлені обставини підтверджені матеріалами справи і не є спірними.

Спірним у справі є правомірність дій відповідача щодо припинення виплати пенсії позивачеві з березня 2016 року до проведення перевірки щодо наявності підстав для подальшої виплати пенсії на території, підконтрольній українській владі.

Статус внутрішньо переміщеної особи врегульований Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 №1706-VII (далі Закон № 1706-VII).

Згідно статті 7 Закону № 1706-VII для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав, зокрема, на пенсійне забезпечення здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Питання виплати пенсій врегульовані статтею 47 Закону №1058 за якою пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Матеріалами справи встановлено, що відповідачем не приймалося рішення про припинення виплати пенсії позивачеві з 01.03.2016 року.

Пенсійний орган в апеляційній скарзі посилається на необхідність проведення перевірки щодо наявності підстав для подальшої виплати пенсії на території, підконтрольній українській владі, що позбавляє відповідача можливості та законних підстав для поновлення виплати пенсії.

Підстави припинення виплати пенсії передбачені ст.49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-VI (далі Закон №1058).

Згідно з ч.1 ст.49 Закону №1058 виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною ОСОБА_3 України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Виходячи з наведених норм закону, колегія суддів дійшла висновку про порушення відповідачем вимог ч.1 ст. 49 Закону №1058, оскільки з березня 2016 року позивачеві припинено виплату пенсії без прийняття відповідного рішення і за відсутності законодавчо встановлених підстав.

Суд апеляційної інстанції також враховує положення статті 1 Конвенції, Статті 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Париж, 20.III.1952) яка передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права, положення Статті 14 Конвенції якою визначено, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.

Оцінюючи спірні правовідносини колегія суддів застосовує положення Конституції України, за якими, в Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (статті 1, 3 Конституції України). Право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел (частина друга статті 46 Основного Закону України) і забезпечується частиною другою статті 22 Конституції України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, виконанням трудових обовязків і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

В даному випадку наявність у позивача статусу внутрішньо переміщеної особи створює для нього на відміну від інших громадян України певні перешкоди в отриманні його пенсії, яка призначена у зв'язку з трудовою діяльністю, та потребує від пенсіонера здійснення додаткових дій, не передбачених Законами щодо пенсійного забезпечення, зокрема, ідентифікація особи, надання заяви про поновлення виплати пенсії, яка була припинена органом Пенсійного фонду без прийняття відповідного рішення тощо.

Колегія суддів застосовує при розгляді справи практику Європейського Суду з прав людини як джерело права відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року № 3477-IV.

Як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) в рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке, стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення). У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність в діях відповідача єдиного підходу до виплати пенсій громадянам України згідно діючого законодавства.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про визнання протиправним дій Марківського ОУПФУ щодо невиплати пенсії позивачеві з 1 березня 2016 року.

У задоволенні позовних вимог про визнання дискримінаційними дій відповідача щодо невиплати пенсії слід відмовити, оскільки достатнім способом захисту порушеного права позивача є визнання таких дій протиправними.

Решта позовних вимог про зобов'язання відповідача поновити виплату пенсії позивачеві та сплатити виниклу заборгованість також підлягають задоволенню, оскільки є похідними від задоволених позовних вимог.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що позивачем в позовних вимогах та судом першої інстанції в оскарженій постанові не зазначено дату, з якої необхідно поновити виплату пенсії.

Відповідно до ч.2 ст.11 КАС України суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

З врахуванням викладеного, колегія суддів зобовязує пенсійний орган поновити виплату пенсії позивачеві та сплатити існуючу заборгованість, починаючи з 1 березня 2016 року.

Відповідно до ч.1 ст.267 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, має право зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Враховуючи тривалий строк безпідставної невиплати пенсії позивачеві з боку відповідача, колегія суддів дійшла висновку про необхідність встановлення судового контролю за виконанням постанови суду шляхом зобовязання відповідача надати суду звіт про виконання судового рішення в місячний строк з дня набрання постановою законної сили.

Таким чином, суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги в частині зобовязання відповідача поновити виплату позивачеві пенсії допустив помилку в резолютивні частині постанови, оскільки не визначив дату поновлення виплати пенсії та помилково визнав дії відповідача дискримінаційними, внаслідок чого резолютивна частина постанови підлягає зміні.

Керуючись ст. 195 ч.1, ст. 197 ч.1 п.2, ст. 198 ч.1 п.2, ст. 201 ч.1 п.1, ст. 205 ч.2, ст. 207, ст. 212, ст. 254 ч.5 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Марківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області задовольнити частково.

Постанову Марківського районного суду Луганської області від 19 вересня 2017 року у справі № 417/4562/17 за позовом ОСОБА_2 до Марківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити певні дії змінити.

Абзац перший резолютивної частини Марківського районного суду Луганської області від 19 вересня 2017 року у справі № 417/4562/17 після слова «задовольнити» доповнити словом «частково».

В абзаці другому резолютивної частини Марківського районного суду Луганської області від 19 вересня 2017 року у справі № 417/4562/17 виключити словосполучення «та дискримінаційними».

Абзац третій резолютивної частини Марківського районного суду Луганської області від 19 вересня 2017 року у справі № 417/4562/17 після слова «поновити» доповнити словами «з 1 березня 2016 року».

В іншій частині постанову Марківського районного суду Луганської області від 19 вересня 2017 року у справі № 417/4562/17 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду в порядку письмового провадження набирає законної сили через пять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом 20 днів після набрання законної сили.

Головуючий Л.А.Василенко

Судді А.В. Гайдар

ОСОБА_3