Справа № 522/22295/16-а
Суддя: Семенюк Г.В.
Дата ухвалення: 2017-11-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 листопада 2017 р. Справа № 522/22295/16-а

Категорія: 10.2.4 Головуючий в 1 інстанції: Кічмаренко С.М.

Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючогосудді -ОСОБА_1
судді - ОСОБА_2
судді - ОСОБА_3

розглянувши у письмовому провадженні у приміщенні Одеського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі на Постанову Приморського районного суду м. Одеси від 16 червня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_4 до Центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до Центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити певні дії.

Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 16 червня 2017 року адміністративний позов задоволено. Визнано неправомірною відмову УПФУ в Приморському районі міста Одеси в перерахунку раніше призначених пенсійних виплат ОСОБА_4 Визнано неправомірними дії та бездіяльність УПФУ в Приморському районі міста Одеси, що полягають у призначенні та розрахунку розміру пенсійних виплат ОСОБА_4 без проведення відповідної індексації пенсійних виплат. Зобов'язано УПФУ в Приморському районі міста Одеси, здійснити перерахунок раніше призначеної ОСОБА_4 пенсії, як працівника освіти за вислугою років, включаючи надбавку за звання «вчитель-методист» на підставі довідки відділу освіти Великомихайлівської райдержадміністрації в Одеській області, від 17.02.2017 року, за № 02-03/28/57, починаючи із 01 лютого 2017 року. Зобов'язано УПФУ в Приморському районі міста Одеси, призначити ОСОБА_4 пенсію, як працівника освіти за вислугою років в розмірі 60 % від суми заробітку у відповідності до пункту е), частини 1, статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» на підставі заробітної плати, що вказана в довідці відділу освіти Великомихайлівської райдержадміністрації в Одеській області, від 17.02.2017 року, за № 02-03/28/57 починаючи із 01 лютого 2017 року. Зобов'язано УПФУ в Приморському районі міста Одеси, здійснити перерахунок на підставі індексації раніше призначеної ОСОБА_4 пенсії, як працівника освіти за вислугою років, починаючи із 01 січня 2015 року.

Центральне обєднане управління Пенсійного фонду України в м. Одесі не погодившись з постановою суду першої інстанції, подало апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати постанову суду першої інстанції від 16 червня 2017 року по справі № 522/22295/16-а та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на те, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим, незаконним та прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню, з огляду на наступне:

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, перебуває на обліку в управлінні Пенсійного Фонду України по Приморському району м. Одеси, як особа, що отримує пенсійні виплати «за вислугу років» (довічно), що підтверджується пенсійними посвідченням № НОМЕР_1, від 10.09.2014 року.

Так, у відповідності до норм пункту «е», ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» із змінами, внесеними станом на 01.01.2016 року передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоровя та соціального захисту із посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років (затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 909, від 04.11.1993 року), станом на 01.04.2015 року - не менше 25 років, та після цієї дати: з 01.04.2015 р. по 31.03.2016 р. - не менш 25 років і 6 місяців і т.д.

Відповідно до трудової книжки БТ-І № 0006863, трудова діяльність позивача обчисляється із 16.08.1976 року по 04.09.2001 року, протягом якої вона безперервно працювала вчителем початкових класів Великомихайлівської середньої школи.

Відповідно до Переліку закладів і установ освіти, охорони здоров'я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України (КМУ) за № 909, від 04.11.1993 року - робота вчителя в загальноосвітніх навчальних закладах, віднесена до пільгової категорії посад, працівники яких мають право на призначення пенсії за вислугою років.

Крім того, в період із 01.09.1972 року по 28.06.1976 року, позивач проходила навчання у Самбірському педагогічному училищі Львівської області, по закінченню якого здобула спеціальність: «викладання в початкових класах загальноосвітньої школи» та їй було присвоєно кваліфікацію - «вчителя початкових класів». Вказані обставини, підтверджуються Дипломом: Серія Щ-І, за № 360665, від 28 червня 1976 року.

Відповідно до частини четвертої статті 24 Закону України від 09.07.2003 р. № 1058-IV "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Перелік видів трудової діяльності, що зараховується до стажу роботи, який дає право на трудову пенсію, визначено в статті 56 Закону України від 05.11.1991 р. № 1788-XII "Про пенсійне забезпечення".

Зокрема, згідно з пунктом "д" частини третьої вказаної статті до стажу роботи зараховується також навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.

Отже, цією нормою права передбачено зарахування часу навчання у перелічених навчальних закладах до загального стажу роботи.

Відповідно до ст. 38 Закону України «Про професійну-технічну освіту» час навчання у професійно-технічному навчальному закладі зараховується до трудового стажу учня, слухача, у тому числі в безперервний і в стаж роботи за спеціальністю, що дає право на пільги, встановлені для відповідної категорії працівників, якщо перерва між днем закінчення навчання і днем зарахування на роботу за набутою професією не перевищує трьох місяців.

Таким чином, законодавцем прямо визначено, що період навчання у професійно-технічному навчальному закладі може бути зараховано до стажу роботи за спеціальністю, що дає право на пільги, встановлені для відповідної категорії працівників, лише за умови зарахування на роботу за набутою професією.

Відповідності до п. 2.18. та п.п. б) та в), п. 2.19. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України, за № 58, від 29.07.1993 року - до трудових книжок за місцем роботи окремим рядком, зокрема вносяться записи про час навчання у професійних навчально - виховних закладах та інших закладах, у навчально-курсових комбінатах (центах, пунктах, тощо), про час навчання у вищих навчальних закладах.

За таких обставин, відсутність в трудової книжці позивача періоду навчання у педагогічному училищі є порушенням з боку відповідальної за ведення трудової книжки особи, що в свою чергу жодним чином не може впливати на необхідність зарахування часу навчання позивача до загального трудового стажу.

Враховуючи вище викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що ОСОБА_4 має право отримання пенсії як працівника освіти за вислугою років.

Згідно ст.1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Відповідно до ст.4 вказаного Закону індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Статтею 2 цього Закону передбачено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру: пенсії; стипендії; оплата праці (грошове забезпечення); суми виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов'язкове державне соціальне страхування; суми відшкодування шкоди, заподіяної працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, а також суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди в разі втрати годувальника; розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі.

Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається КМ України (ст.6 наведеного Закону).

Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою КМ України № 1078 від 17.07.2003р., визначені правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення, які поширюється на підприємства незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників.

Відповідно до п.1-1 вказаного Порядку підвищення грошових доходів громадян у зв'язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін.

Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 103 відсотка.

Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач, як особа, що отримує пенсію за вислугу років, довічно, має право на перерахунок призначених пенсійних виплат за рахунок їх індексації з боку відповідних органів Пенсійного Фонду України.

Крім того, після подання позову до суду, позивач звернулася до відділу освіти Великомихайлівської районної державної адміністрації (РДА), із запитом, щодо розміру заробітної плати, з якого проводиться обчислення пенсійних виплат. На вказаний запит відділом освіти Великомихайлівської РДА було надано відповідь за № 02-03/28/57, від 17.02.2017 року, згідно якої заробітна плата вчителя початкових класів, який має категорію «спеціаліст вищої категорії» та звання «учитель методист» зі стажем роботи 25 років - складає 7841 гривня та 88 копійок.

Як було зазначено вище, ОСОБА_4 має стаж роботи вчителя повних 28 років, а також має категорію «спеціаліст вищої категорії» та звання «учитель методист», що підтверджено п.п. 2 та 5 Наказу по відділу освіти Великомихайлівської районної державної адміністрації, за № 32, від 12 квітня 2000 року.

03 березня 2017 року позивач звернулася до Управління Пенсійного Фонду України в Приморському районі міста Одеси із заявою, про перерахунок раніше призначеної пенсії.

15.03.2017 року відповіддю за № 136/К-11 ПФУ відмовило позивачу в проведенні перерахунку пенсійних виплат, вказавши що позивачці пенсія призначена вірно, рекомендувавши в разі незгоди звернутися до суду.

Під час ознайомлення з пенсійною справою позивача, за № 823256 було встановлено, що при призначені пенсії ОСОБА_4, до відповідного розрахунку не було включено доплату за звання «вчитель-методист».

Відповідно до ч. 1, ст. 66 Закону України «Про пенсійне забезпечення», що діє в редакції від 22.05.2003 року - до заробітку для обчислення пенсії включаються всі види оплати праці (виплат, доходу), на які відповідно до Закону України «Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування» нараховується збір на обов'язкове державне пенсійне страхування, в межах максимальної величини фактичних витрат на оплату праці найманих працівників, оподатковуваного доходу (прибутку), сукупного оподатковуваного доходу (граничної суми заробітної плати, доходу), з яких справляються страхові внески (збори) до соціальних фондів, що діяла на день одержання зазначеного заробітку (виплат, доходу).

Оплата за звання «вчитель-методист» яку отримувала позивач на час виходу її на пенсію та обрахування суми пенсійних виплат - не входила до переліку видів оплати праці та інших виплат, на які не нараховується збір на обов'язкове державне пенсійне страхування та які не враховуються при обчисленні середньомісячної заробітної плати при призначені пенсій, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України, від 18 травня 1998 року за № 697.

Також, факт, що доплата за звання «вчитель-методист» є складовою заробітної плати вчителя, з якого зокрема проводиться нарахування та обчислення пенсії вбачається з довідки відділу освіти Великомихайлівської РДА в Одеській області, від 17.02.2017 року, за № 02-03/28/57.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів приходить до висновку, що ПФУ безпідставно не було включено до складових пенсії доплати за звання „вчитель-методист.

Разом з тим, згідно ч.2 ст. 99 КАС України, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

При цьому колегія суддів зауважує, що у відповідності до ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод і інтересів фізичних осіб, прав і інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Зазначені положення кореспондуються з нормами ст. 162 КАС України, які визначають повноваження суду при вирішенні справи по суті.

Відповідно до ч. 1 ст. 99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Тобто, чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

Практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа "Стаббігс на інші проти Великобританії", справа "Девеер проти Бельгії").

Як вбачається з приписів частин 2, 3 ст. 99 КАС України строк звернення до суду, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатись про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Таким чином, для вирішення питання про правильність застосування судом першої інстанції строку звернення до суду з захистом прав, свобод та інтересів особи необхідно з'ясувати, яким саме рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені права цієї особи, коли розпочався перебіг цього строку.

Отже, враховуючи шестимісячний строк на звернення до суду з позовом та дату звернення позивача до суду з адміністративним позовом, колегія суддів приходить до висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню з 22.05.2016 року.

Крім того, суд першої інстанції безпідставно обрав такий спосіб захисту порушених прав позивача, як зобовязання УПФУ в Приморському районі міста Одеси, призначити ОСОБА_4 пенсію, як працівника освіти за вислугою років в розмірі 60 % від суми заробітку у відповідності до пункту е), частини 1, статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» на підставі заробітної плати, що вказана в довідці відділу освіти Великомихайлівської райдержадміністрації в Одеській області, від 17.02.2017 року, за № 02-03/28/57, оскільки суд не може перебирати на себе функцію органу, на якого законодавством покладено повноваження щодо призначення пенсії.

Суд апеляційної інстанції також вважає, що підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди на користь позивача у розмірі 50 000 грн. відсутні, з огляду на наступне.

У відповідності до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Заявляючи вимогу про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що відшкодування моральної шкоди є видом цивільно-правової відповідальності. В свою чергу, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я, тяжкість вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Отже, враховуючи, що відшкодування моральної (немайнової шкоди) є видом цивільно-правової відповідальності, спосіб застосування якої передбачає встановлення обєктивних обставин щодо наявності шкоди, протиправності діяння її заподіювача, причинового звязку між діями (рішеннями, бездіяльністю) заподіювача та наслідками у вигляді немайнової шкоди. Вказане безумовно свідчить на користь неможливості звільнення від доказування обставин, що можуть свідчити про наявність підстав для застосування цивільно-правової відповідальності - відшкодування моральної шкоди.

Позивачем не надано до суду жодних доказів які б свідчили в чому полягають немайнові негативні наслідки, страждання (фізичні, душевні, психічні тощо). Позивачем також не приведено розрахунку та обґрунтування, що саме заявлена до відшкодування моральної шкоди сума відповідає понесеним втратам немайнового характеру також позивачем не зазначено з чого саме вона виходила визначаючи розмір понесеної шкоди.

Отже, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження понесення немайнових втрат, які мають бути відшкодовані відповідачем у заявлений в адміністративному позові спосіб, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 198, ст. 202 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції скасовує її та ухвалює нове рішення, якщо визнає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 160, 198, 202, 205, 207, 254 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі, - задовольнити частково.

Постанову Приморського районного суду від 16 червня 2017 року по справі № 522/2295/16-а, - скасувати.

Прийняти нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_4, - задовольнити частково.

Визнати неправомірними відмову Управління Пенсійного Фонду України в Приморському районі міста Одеси в перерахунку раніше призначених пенсійних виплат ОСОБА_4.

Визнати неправомірними дії та бездіяльність Управління Пенсійного Фонду України в Приморському районі міста Одеси, що полягають у призначенні та розрахунку розміру пенсійних виплат ОСОБА_4 без проведення відповідної індексації пенсійних виплат.

Зобов'язати Управління Пенсійного Фонду України в Приморському районі міста Одеси, здійснити перерахунок раніше призначеної ОСОБА_4 пенсії, як працівнику освіти за вислугою років, включаючи надбавку за звання «вчитель-методист» на підставі довідки відділу освіти Великомихайлівської райдержадміністрації в Одеській області, від 17.02.2017 року, за № 02-03/28/57, починаючи із 01 лютого 2017 року.

Зобов'язати Управління Пенсійного Фонду України в Приморському районі міста Одеси нарахувати та виплатити ОСОБА_4 пенсію, як працівнику освіти за вислугою років в розмірі 60 % від суми заробітку у відповідності до пункту е), частини 1, статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» на підставі заробітної плати, що вказана в довідці відділу освіти Великомихайлівської райдержадміністрації в Одеській області, від 17.02.2017 року, за № 02-03/28/57 починаючи із 01 лютого 2017 року.

Зобов'язати Управління Пенсійного Фонду України в Приморському районі міста Одеси, здійснити перерахунок на підставі індексації раніше призначеної ОСОБА_4 пенсії, як працівнику освіти за вислугою років, починаючи із 22 травня 2016 року.

Стягнути з Управління Пенсійного Фонду України в Приморському районі міста Одеси на користь ОСОБА_4 розмір невключеної до пенсійних виплат надбавки за звання «вчитель-методист», починаючи з 22 травня 2016 року.

В решті позовних вимог відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, проте може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючийсуддя ОСОБА_1
суддя ОСОБА_2
суддя ОСОБА_3