Справа № 815/4846/17
Суддя: Стеценко О. О.
Дата ухвалення: 2017-11-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/4846/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2017 року Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Стеценко О.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні Одеського окружного адміністративного суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - Позивач) з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (далі - Відповідач, або - ГУ ДМС України в Одеській області) про визнання протиправним та скасування наказу ГУ ДМС України в Одеській області №161 від 28.08.2017 року, зобов'язання прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог Позивач зазначив, що він є громадянином Узбекистану. 17.08.2017 року Позивач звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про надання йому захисту в Україні, у зв'язку з необхідністю подальшого легального перебування на території України та небажанням повернутися назад до Узбекістану з причини побоювань втрати власного життя. Наказом ГУ ДМС України в Одеській області № 161 від 28.08.2017 року йому було відмовлено в оформлені документів для вирішення питання щодо визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивач зазначає, що рішення про відмову в оформлені документів для вирішення питання щодо визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються лише за заявами, які є очевидно необґрунтованими, а також якщо носять характер зловживання. Обставини зазначені в наказі ГУ ДМС України в Одеській області № 161 від 28.08.2017 року не є підставою для відмови у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. ГУ ДМС України в Одеській області не було належним чином проаналізовано джерела інформації, не спростовано можливість загрози життю Позивача, його безпеці чи свободі в країні. Отже рішення Відповідача про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є необґрунтованим.

В судове засідання 17.10.2017 року представник Позивача не з'явився, надав до канцелярії суду клопотання вх. №ЕП/3941/17 від 06.10.2017 року про розгляд справи у його відсутність, в порядку письмового провадження (а.с. 22).

В судовому засіданні 17.10.2017 року представник Відповідача заперечував проти задоволення позову в повному обсязі, просив відмовити в його задоволенні з підстав, зазначених у письмових запереченнях на адміністративний позов вх. № 27574/17 від 06.10.2017 року (а.с. 30-34). При цьому представник Відповідача не заперечував проти задоволення заявленого представником Позивача клопотання про продовження розгляду справи в порядку письмового провадження. В обґрунтування письмових заперечень на позов зазначено, що наказ ГУ ДМС України в Одеській області № 161 від 28.08.2017 року, яким Позивачу відмовлено в оформлені документів для вирішення питання щодо визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту прийнятий на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами України, є правомірним та обґрунтованим. Під час розгляду заяви Позивача, за результатами аналізу матеріалів його особової справи, було встановлено, що історія переслідування Позивача є необґрунтованою та не може бути розглянута у контексті надання міжнародного захисту, натомість отримані пояснення Позивача містять неточності, наявні елементи зловживання процедурою набуття міжнародного захисту. Під час перебування на батьківщині та поза межами країни громадянської належності Позивач не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця. У нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Метою звернення Позивача є отримання громадянства України та бажання навчатись в українському вищому навчальному закладі.

Частиною 4 статті 122 КАС України передбачено, що особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

З огляду на викладене, враховуючи клопотання представника Позивача про розгляд справи в порядку письмового провадження, відсутність заперечень з таким порядком розгляду справи з боку представника Відповідача, на підставі приписів ч. 4 ст. 122 КАС України, суд ухвалив рішення про розгляд справи в порядку письмового провадження на підставі наявних у матеріалах справи доказів.

Вивчивши матеріали адміністративної справи, письмові заперечення Відповідача, дослідивши обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та заперечення, перевіривши їх доказами, судом встановлено наступне.

Позивач - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином Узбекістану, за національністю - узбек, за віросповіданням - мусульманин-суніт (а.с. 47). Позивач разом з батьками виїхав з країни громадянської належності до України в травні 2008 року. В 2009 році виїжджав до Узбекистану з матір'ю до родичів та повернувся на Україну. Зазначені обставини підтверджуються матеріалами особової справи та поясненнями Позивача, наданими під час його анкетування співробітниками ГУ ДМС України в Одеській області (а.с. 60).

17.08.2017 року Позивач звернувся до Управління з питань захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 39-42).

За результатами розгляду питання щодо оформлення документів для вирішення питання про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ГУ ДМС України в Одеській області був складений висновок від 28.08.2017 року (особова справа № 2017OD0117) про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В обґрунтування вказаного висновку зазначено, що аналізом заяви, анкети та протоколу співбесіди шукача захисту встановлено відсутність у Позивача обґрунтованих побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Під час перебування на батьківщині та під час перебування за межами країни громадянської належності Позивач не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця. Відсутні умови, які можуть бути розглянуті в контексті надання Позивачу додаткового захисту через відсутність доведених фактів загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару або тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводженння чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини. Крім того, у висновку зазначено, що звернення Позивача продиктовано необхідністю легалізації на території України та вважається елементом зловживання процедурою набуття міжнародного захисту (а.с. 75-80).

Наказом ГУ ДМС України в Одеській області №161 від 28.08.2017 року, з урахуванням висновку від 28.08.2017 року, ОСОБА_1 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 66).

На підставі вказаного рішення, ГУ ДМС України в Одеській області 15.09.2017 року вручено Позивачу повідомлення №5/1-277 від 28.08.2017 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання ОСОБА_5 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 70-74).

Не погоджуючись із наказом ГУ ДМС України в Одеській області №161 від 28.08.2017 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, Позивач звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з даним адміністративним позовом.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, проаналізувавши положення чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, враховуючи обставини справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до положень ст.1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року, п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі - Закон України № 3671) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 цієї ж статті Закону України № 3671 передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України № 3671 оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

При оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, згідно із ч. 12 ст. 7 Закону України № 3671, орган міграційної служби: реєструє заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та подані документи; ознайомлює заявника або його законного представника під їх власний підпис з порядком прийняття рішення за їх заявами, правами та обов'язками особи, стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; проводить дактилоскопію особи, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; у разі потреби направляє особу на обстеження для встановлення віку у порядку, встановленому законодавством України; заповнює реєстраційний листок на особу, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та членів її сім'ї, які не досягли вісімнадцятирічного віку, або на дитину, розлучену із сім'єю, від імені якої заяву про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, подав її законний представник; заповнює інші необхідні документи; оформлює особову справу; роз'яснює порядок звернення про надання безоплатної правової допомоги; заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи.

Згідно із ч. ч. 4, 6, 7 ст. 8 Закону України № 3671 рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом керівника органу міграційної служби.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення.

Наказом МВС України від 07.09.2011 року № 649 затвердженні Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (далі - Правила №649).

Згідно із п. 1.1 розділу І Правил№649 ці правила визначають процедуру розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У п. 4.1 розділу IV Правил №649 наведено, що під час попереднього розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа органу міграційної служби (особа, яка веде справу) протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви проводить співбесіду із заявником з дотриманням правил, встановлених частинами другою та третьою статті 8 Закону. Результати співбесіди оформлюються відповідним протоколом співбесіди із особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що підписується цією особою або її законним представником; б) розглядає відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та інші документи, вимагає додаткові відомості, що можуть підтверджувати наявність чи відсутність підстав для прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; в) готує письмовий висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 14).

У висновку обов'язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його законним представником. Цей висновок повинен включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел.

Згідно із пп. б п.4.3 розділу IV Правил №649 на підставі письмового висновку уповноваженої посадової особи органу міграційної служби щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби в межах установленого строку приймає одне з таких рішень, зокрема про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до п.4.4 розділу IV Правил №649, рішення, передбачені пунктом 4.3 цього розділу, оформлюються наказом органу міграційної служби

Відповідно до п. 4.6 розділу IV Правил №649 у разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття орган міграційної служби надсилає або видає під підпис заявнику або його законному представнику письмове повідомлення про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 16), з викладенням причини відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення, про що робить відповідний запис в журналі реєстрації видачі повідомлень.

Згідно із ст. 1 Закону України № 3671 особа, яка звертається із клопотанням про надання статусу біженця в Україні має обґрунтувати, що вона є жертвою переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Відповідно до п. 45 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Згідно із п. 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до пункту 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника. Вказане знаходить своє підтвердження і у національному законодавстві.

Згідно із п. 22 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні" від 25.06.2009 року № 1, в редакції Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16.03.2012 року № 3, судам слід урахувати, що згідно Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підставі, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами поміж іншого є побоювання стати жертвою переслідування, яке повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів.

В обґрунтування позовних вимог Позивачем зазначено, що Відповідачем не було належним чином проаналізовано джерела інформації по країні громадянського походження, не спростовано можливість загрози життю Позивача, його безпеці чи свободі в країні.

Такі доводи в повній мірі спростовуються матеріалами судової справи, зокрема наявною копією особової справи Позивача, що була надана Відповідачем.

З матеріалів особової справи №2017OD0117 вбачається, що виїзд Позивача з Узбекистану до України відбувся в травні 2008 року. Державний кордон України Позивач перетнув легально, наприкінці травня 2008 року. В 2009 році позивач з матір'ю виїжджав за межі України до країни громадянської належності, під час перебування на Батьківщині жодних проблем не зазнавав. Позивач ніколи не був членом жодних політичних, громадських, молодіжних, релігійних, військових чи інших організацій як в країні громадянського походження так і на території України (а.с. 60).

17.08.2017 року Позивач звернувся до Управління з питань захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій зазначено, що Позивач пішов з дому через погрози, що надходили його батькам (а.с. 42).

Проте з протоколу співбесіди від 28.08.2017 року вбачається, що Позивач разом з батьками проживає в м. Одеса. У 2016 році членам родини Позивача декілька разів надходили попередження у вигляді смс-повідомлень від невідомих осіб, які нібито вимагали припинити проповідування ісламу в Україні. Однак за останній час (з середини 2016 року) жодних погроз родина позивача не отримувала, хоча релігійну діяльність на території України продовжує. Відповідно до отриманих пояснень, вбачається, що, на думку Позивача, у випадку його повернення до Узбекистану, його життю чи гідності нічого загрожувати не буде (а.с. 58-61).

Надаючи оцінку вказаним обставинам, суд зазначає про те, що необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах. Відповідно до п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Крім того, позицією ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців" факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Заявник повинен переконати посадову особу компетентного органу у правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно п. 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Позивачем до заяви про надання статусу біженця не надано жодних документів або матеріалів, що могли б бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця, ніяких переконливих доказів про факти переслідування в країні походження, які б слугували причиною його вимушеного від'їзду до України, Позивач не надав, та таких, що заслуговують на увагу, пояснень не навів.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту" № 8043/04 від 27.04.2004 року містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Також, пунктами 99-100 глави ІІ Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН встановлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах по видачі національного паспорту, продовженні терміну його дії, відмовлено в наданні дозволу повернутися на свою територію. Вказані факти можна розцінювати як відмова в захисті країни громадянської належності. Але, якщо захист з боку своєї країни приймається і немає підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Як встановлено судом, Позивачем не було надано до ГУ ДМС України в Одеській області доказів та аргументованих пояснень про факти переслідування на батьківщині та доводів щодо відмови країни його громадянської належності захищати його права від дискримінації, переслідувань.

Суд не приймає до уваги посилання Позивача, як на підставу задоволення позову на обставини, які викладені у позовній заяві, у зв'язку з тим, що зазначені ними обставини є сумнівними. З аналізу особової справи та пояснень Позивача встановлено, що будь-яких погроз, пов'язаних з расою, віросповіданням, національністю, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань Позивач, взагалі не отримував.

При таких обставинах, суд вважає, що заява, яку подав Позивач до ГУ ДМС України в Одеській області не викликає довіри, а дійсною причиною звернення до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 17.08.2017 року є спроба легалізувати своє знаходження на території України через набуття статусу біженця.

Згідно з ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, зокрема, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо.

Відповідно до ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Згідно з ч.2 ст.71 цього КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на Відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно з ч.1 ст.69 та ч.1 ст.70 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Відповідно до ст. 86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Згідно зі ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що Відповідачем надано достатні аргументи та доводи, які свідчать, що останній діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, обґрунтовано та правомірно, у зв'язку з чим, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 2, 7, 8, 9, 11, 86, 122, 159-163 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №161 від 28.08.2017 р. про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язання прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - відмовити.

Постанову може бути оскаржено в апеляційному порядку до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд шляхом подання в десятиденний строк з дня її проголошення апеляційної скарги. У разі застосування судом частини третьої ст. 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Стеценко О.О.