Справа № 825/1047/17
Суддя: Карпушова О.В.
Дата ухвалення: 2017-11-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 825/1047/17 Головуючий у 1-й інстанції: Скалозуб Ю.О.
Суддя-доповідач: Карпушова О.В.
ПОСТАНОВА

Іменем України

01 листопада 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Карпушової О.В., суддів: Епель О.В., Кобаля М.І., секретар судового засідання Качак Х.Б., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві, без фіксації судового процесу, в порядку ч. 1 ст. 41 КАС України, апеляційну скаргу Апеляційного суду Чернігівської області на постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 25 липня 2017 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Апеляційного суду Чернігівської області, треті особи: Державна судова адміністрація України, Державна казначейська служба України про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

06.07.2017р. до Чернігівського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_2 до апеляційного суду Чернігівської області, треті особи Державна судова адміністрація України, Державна казначейська служба України, про визнання протиправними дій щодо нарахування та виплати суддівської винагороди за період з 01.01.2017р. по 09.06.2017р. та виплат при звільнення у відставку, а саме невикористану відпустку, матеріальну допомогу та вихідну допомогу, виходячи з посадового окладу, розрахованого з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлена на 01 січня календарного року та про зобов'язання відповідача здійснити нарахування та виплату вказаних виплат виходячи з посадового окладу, розрахованого з мінімальної заробітної плати, визначеної ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017р.» за виключенням вже виплачених платежів.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що посадовий оклад судді, який не проходив кваліфікаційне оцінювання, повинен, відповідно до п. 23 розділу ХІІ «Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій та статус суддів», отримувати суддівську винагороду, розмір якої визначається відповідно до положень ч.3 ст.133 Закону України Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 07.07.2010р.

Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 21.07.2017 р. позовні вимоги задоволено повністю: визнано протиправними дії Апеляційного суду Чернігівської області щодо здійснення нарахування та виплати ОСОБА_2 суддівської винагороди згідно Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010р. № 2453-УІ з урахуванням Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016р. № 1774-УІІІ за період з 01 січня по 09 червня 2017р. та виплат при звільненні у відставку (невикористану відпустку, матеріальну допомогу та вихідну допомогу), виходячи з посадового окладу, розрахованого з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлена на 01 січня календарного року та зобов'язано Апеляційного суду Чернігівської області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_2 суддівської винагороди згідно Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010р. № 2453-УІ за період з 01 січня по 09 червня 2017р. та виплат при звільненні у відставку (невикористану відпустку, матеріальну допомогу та вихідну допомогу), виходячи з посадового окладу, розрахованому мінімальної заробітної плати, визначеної ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017р.» за виключенням вже виплачених платежів.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги виходив з того, що оскільки позивач не проходив кваліфікаційне оцінювання, то суддівська винагорода та всі виплати при звільненні повинні обраховуватися виходячи з посадового окладу 10 мінімальних заробітних плат, а то було встановлено Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010р. № 2453-УІ.

Відповідач, не погодившись з постановою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 21.07.2017 р. через порушення норм матеріального та процесуального права та прийняти нову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що відповідач діяв в межах закону та його дії є правомірними.

В судове засідання сторони не з'явилися, про час, дату та місце слухання справи повідомлялися належним чином.

Справу розглянуто у відкритому судовому засіданні в м. Києві, без фіксації судового процесу, в порядку ч. 1 ст. 41 КАС України.

Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 з 26.09.2000р. по 09.2017р. працював на посаді судді апеляційного суду Чернігівської області та згідно рішення Вищої ради правосуддя від 30.05.2017р. звільнений з посади у відставку на підставі заяви про відставку, що підтверджено трудовою книжкою, рішенням Вищої ради правосуддя та наказом відповідача від 08.06.2017р. № 103-ос (а.с.12-16, 19, 20).

У період з 01.01.2017р. по 09.06.2017р. позивач отримував суддівську винагороду розмір якої обраховувався виходячи, що посадовий оклад становив 17600 грн.

Крім того, позивачу у зв'язку зі звільненням, на підставі наказу голови Апеляційного суду Чернігівської області від 08.06.2017р. № 103-ос, нарахована та виплачена компенсація за 44 календарних дня невикористаної відпустки, за 29 календарних днів в рахунок щорічної відпустки за період роботи з 26.09.201р. по 09.06.2017р. та 15 календарних днів в рахунок додаткової відпустки за 2017р., та вихідну допомогу у розмірі трьох місячних винагород за посадою судді апеляційного суду, загальна сума 84480грн.

Вищенаведені обставини підтверджені належними та допустимими доказами, і не є спірними.

Відповідно до ст. 195 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.

Стаття 135 Закону «Про судоустрій і статус суддів» передбачає порядок визначення суддівської винагороди.

Згідно ч. 1 цієї статті суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч.2 цієї ж статті суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Частиною 3 вказаної статті визначено, що базовий розмір посадового окладу судді становить: 1) судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 3) судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Згідно п. 22 розділу ХІІ «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про судоустрій та статус суддів», право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом.

Пунктом 23 розділу ХІІ «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про судоустрій та статус суддів» визначено, що до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., №№ 41-45, ст. 529; 2015 р., №№ 18-20, ст. 132 із наступними змінами).

З 01.01.2017р. діє Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016р. № 1774-УІІІ.

Відповідно до 3 розділу ІІ «Прикінцевих та перехідних положень» вказаного Закону, установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 гривень.

Згідно п.24 розділу ХІІ «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про судоустрій та статус суддів» розмір посадового окладу судді, крім зазначеного у пункті 23 цього розділу, становить з 1 січня 2017 року для судді апеляційного суду та вищого спеціалізованого суду - 25 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

З матеріалів справи вбачається, що позивачу розрахунок суддівської винагороди у період з 01.01.2017р. по 09.06.2017р. і всі виплати внаслідок звільнення позивача у відставку здійснювався відповідачем відповідно до вищевказаних норм.

З урахуванням вказаних норм закону та встановлених обставин, колегія суддів вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими, отже не підлягають задоволенню.

Суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку щодо обґрунтованості позовних вимог, оскільки норми Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016р. № 1774-УІІІ, а саме п. 3 розділу ІІ «Прикінцевих та перехідних положень» вказаного Закону, діють з 01.01.2017р. та неконституційними не визнавались.

Посилання суду першої інстанції на Рішення Конституційного Суду України, на думку колегії суддів, є не доречним.

У рішенні від 26.12.2011 №20-рп/2011 Конституційний Суд України встановив, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Аналогічний правовий підхід Європейським судом з прав людини застосований й в рішеннях від 09.10.1979 р. у справі «Ейрі проти Ірландії» та від 12.10.2004 р. у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії», в якому Суд зазначив, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового, і такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат.

Крім того, у зазначеному рішенні Європейський суд став на бік держави України та, між іншим, наголосив на складній економічній ситуації в країні, а також на необхідності пошуку саме державою Україна додаткових інструментів її подолання шляхом раціонального використання бюджетних коштів та необхідності збереження «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами щодо захисту прав і свобод окремої особи.

Таким чином, на думку колегії суддів, Законом № 1774 змінено розрахункову величину, а саме мінімальну заробітну плату змінено на прожитковий мінімум для працездатних осіб, тобто, змінено порядок обрахування суддівської винагороди, що не може бути розцінено як звуження соціально-правових гарантій суддівської незалежності та порушення принципу передбачуваності Закону.

Згідно з частиною 4 статті 70 КАС України обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Стаття 71 КАС України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Отже, доводи апелянта спростовують висновки суду першої інстанції та заслуговують на увагу.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що внаслідок порушення норм матеріального права, суд першої інстанції невірно вирішив справу за суттю вимог, тому постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Повний текст постанови виготовлено 06.11.2017 р.

Керуючись ч.1 ст.195, п.3 ч.1 ст.198, п.4 ч.1 ст.202, ч.2 ст.205, ст. 207, ст. 212, ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Апеляційного суду Чернігівської області на постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 25 липня 2017 р. - задовольнити.

Постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 25 липня 2017 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Апеляційного суду Чернігівської області, треті особи: Державна судова адміністрація України, Державна казначейська служба України про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії - скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Апеляційного суду Чернігівської області, треті особи: Державна судова адміністрація України, Державна казначейська служба України, про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня її складення в повному обсязі.

Колегія суддів: О.В. Карпушова

О.В. Епель

М.І. Кобаль