Справа № 233/1405/17
Суддя: Ястребова Любов Вікторівна
Дата ухвалення: 2017-11-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Малінов О.С.
Суддя-доповідач - ОСОБА_1
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2017 року справа № 233/1405/17

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд колегією суддів у складі: головуючого судді: Ястребової Л.В, суддів Васильєвої І.А., Компанієць І.Д., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Костянтинівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області на постанову Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 25 травня 2017 року у справі № 233/1405/17 за позовом ОСОБА_2 до Костянтинівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання протиправною бездіяльність та зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

15 березня 2017 року ОСОБА_2 (надалі позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Костянтинівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області (надалі відповідач, ОСОБА_3) про визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати пенсії з лютого 2016 року та зобовязання відповідача поновити нарахування та виплату пенсії та виплатити заборгованість за період, починаючи з лютого 2016 року (а.с. 1-5).

Постановою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 25 травня 2017 року позов задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність Костянтинівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_2 з лютого 2016 року.

Зобов'язано Костянтинівське об'єднане управління Пенсійного фонду України в Донецькій області поновити нарахування та виплату ОСОБА_2 пенсії за віком, починаючи з лютого 2016 року.

Судові витрати віднести за рахунок держави (а.с. 33-35).

Відповідач із такою постановою суду першої інстанції не погодився, звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати постанову суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначає, що за результатами обміну інформацією з органами соціального захисту населення про осіб, яких взято на облік відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 року № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб», ОСОБА_2 з 01.03.2016 року була призупинена виплата пенсії для зясування фактичного місця проживання пенсіонера. Апелянт звертає увагу суду апеляційної інстанції, що за адресою, вказаною у довідці про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, позивач не проживає, що, думку апелянта, свідчить про те, що подані позивачем відомості щодо свого місце проживання є недостовірними та звертає увагу, що перелік підстав для припинення виплати пенсії, визначений ст. 49 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» не є вичерпним та може врегульовуватись іншими нормативно-правовими актами, що зазначено в Постанові Вищого адміністративного суду України № 338/1011/16-а від 21.03.2017 року (а.с. 39-40).

Сторони у судове засідання не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчять рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення, тому, відповідно до п.2 ч.1 ст.197 КАС України суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 195 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги встановила наступне.

Як встановлено судом першої, апеляційної інстанції та підтверджується матеріали справи, позивач, ОСОБА_2, відповідно до довідки ОСОБА_3 праці та соціального захисту населення Костянтинівської міської ради від 21 листопада 2014 року № НОМЕР_1 є внутрішньо переміщеною особою, яка фактично проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 12).

01 листопада 2014 року позивача взято на облік, як отримувача пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», що відповідачем у справі не заперечується.

З 01 березня 2016 року позивачу припинено виплати його пенсії.

Вважаючи, що відповідач грубо порушує права позивача на пенсійне забезпечення, гарантоване Конституцією та законами України, позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав.

Із заперечень відповідача на адміністративний позов вбачається, що ОСОБА_2 з 01.03.2016 року припинено виплату пенсії у звязку з непідтвердженням місця проживання. Відповідач також зазначив, що для поновлення виплати пенсії ОСОБА_2 необхідно звернутися до ОСОБА_3 із заявою для поновлення виплати пенсії з усіма необхідними документами; подальша виплата пенсії буде здійснюватися відповідно до постанови КМУ від 08.06.2016 року № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» після проведення перевірки Комісією фактичного місця проживання та отримання ОСОБА_3 акту обстеження матеріально-побутових умов.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов до висновку, що відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження наявності підстав для припинення позивачу виплати його пенсії, передбачених ст. 49 Закону № 1058.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 92 Конституції України, виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування № 1058-IV встановлено, що виключно цим Законом визначаються, зокрема, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням.

Відповідно до Прикінцевих положень Закону № 1058-IV, до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом, закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Таким чином, положення цього Закону є пріоритетними в питаннях виплати пенсій.

Статтею 49 Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Зміст цієї норми можна розуміти так, що припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення і лише з підстав визначених ст. 49 Закону № 1058, однак відповідного рішення щодо припинення виплати пенсії позивачу ОСОБА_3 не приймалось.

В якості підстави для припинення виплати пенсії позивачці відповідач посилається на за результатами обміну інформацією з органами соціального захисту населення про осіб, яких взято на облік відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 року № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб», на підставі якої ОСОБА_2 з 01.03.2016 року призупинена виплата пенсії для зясування фактичного місця проживання.

Колегія суддів зазначає, що результати обміну інформацією з органами соціального захисту населення про осіб, які взяті на облік відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб» не є нормативно-правовим актом вищої юридичної сили, яким встановлений обов'язок органів Пенсійного фонду України припинити виплати пенсій, а отже не є і належною підставою для припинення пенсійних виплат в розумінні статті 49 Закону № 1058.

Колегія суддів звертає увагу, що за висновками, наведеними в рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 07.10.2009 в Україні як соціальній правовій державі людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (статті 1, 3 Конституції України).

Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до яких громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати право громадянина на одержання призначеної йому пенсії незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія.

Таким чином, зміна пенсіонером місця проживання не може бути підставою для позбавлення його конституційного права на отримання соціального захисту, а саме, отримання пенсії.

Згідно ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Право на свободу пересування і вибору місця проживання в межах держави як невід'ємне право кожної людини закріплено також Загальною Декларацією прав людини 1948 року. Це право, як і інші права і свободи людини, є невідчужуваним, непорушним та не може зазнавати жодних обмежень, зокрема не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками місця мешкання. Отже, відсутність позивачки за місцем проживання не може позбавляти її права на виплату пенсії через впроваджений механізм реєстрації внутрішньо переміщених осіб.

Відповідно до ст.1 Конституції України, Україна є правовою державою. Людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю (стаття 3 Конституції України).

За приписами ст. 8 КАС України, суд при вирішення справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні в справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У п.54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечено без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні від 08 липня 2004 року у справі «Ілашку та інші проти Молдови та Росії», ЄСПЛ, задовольняючи позов щодо Молдови, визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем «Молдавської Республіки Придністров'я». Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов'язання за статтею 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Враховуючи, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі і рішення в справах «Пічкур проти України», «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-1У «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла до висновку, що відповідач, припиняючи позивачу виплату його пенсії діяв неправомірно, не на підставі Конституції та законів України, а тому, пенсійні виплати ОСОБА_2 є такими, що підлягають поновленню.

Щодо періоду, з якого позивачу слід поновити нарахування та виплату пенсії та виплатити заборгованість, колегія суддів зазначає наступне.

Звертаючись до суду з адміністративним позовом, позивач зазначив, що пенсію останньому відповідач припинив з лютого 2016 року і саме з цього часу позивач просив зобовязати відповідача поновити нарахування та виплату пенсії та виплатити заборгованість.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що відповідно до довідки про розмір призначеної і фактично виплаченої пенсії, пенсія позивачу виплачувалась ОСОБА_3 з серпня 2014 року по лютий 2016 року включно та була призупинена з 01 березня 2016 року.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла до висновку, що поновити нарахування та виплату пенсії та виплатити заборгованість необхідно не з лютого 2016 року, як помилково зазначено судом першої інстанції, а з 01 березня 2016 року, оскільки саме з цього часу ОСОБА_4 припинено виплату його пенсії.

Щодо вирішення питання про розподіл судових витрат, колегія суддів зазначає наступне.

Так, в передостанньому абзаці мотивувальної частини постанови, суд першої інстанції зазначив, що оскільки позивача було звільнено від сплати судового збору, а позов ухвалюється на його користь, судові витрати слід віднести за рахунок держави.

Колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції помилковим зазначаючи, при цьому, що оскільки постанова суду першої інстанції прийнята на користь позивача, то, в даному випадку, судовий збір у розмірі 640 грн. має бути стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі - Бахмутського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області на користь держави.

Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 201 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для зміни постанови або ухвали суду першої інстанції є правильне по суті вирішення справи чи питання, але із помилковим застосуванням норм матеріального чи процесуального права.

В даному випадку, суд першої інстанції правильно вирішив справу по суті, але не вірно визнав протиправною бездіяльність ОСОБА_3 щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_2 з лютого 2016 року і зобовязав ОСОБА_3 поновити нарахування та виплату ОСОБА_2 пенсії за віком, починаючи з лютого 2016 року, а також невірно вирішив питання щодо розподілу судових витрат, у звязку з чим, апеляційна скарга Бахмутського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області підлягає частковому задоволенню, а постанова Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 25 травня 2017 року зміні.

Керуючись статтями 195, 196, 198, 201, 205, 207, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Костянтинівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області задовольнити частково.

Постанову Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 25 травня 2017 року у справі № 233/1405/17 змінити.

В абзаці першому резолютивної частини постанови після слів «задовольнити» вказати «частково».

В абзаці другому та третьому резолютивної частини постанови замість слів «з лютого 2016 року» зазначити «з 01 березня 2016 року».

Абзац пятий резолютивної частини постанови викласти в наступній редакції: «Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі - Бахмутського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області на користь держави судовий збір за розгляд справи у суді в розмірі 640,00 грн.».

В іншій частині постанову Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 25 травня 2017 року у справі № 233/1405/17 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили.

Головуючий суддя Л.В. Ястребова

Судді І.А. Васильєва

ОСОБА_5