Справа № 820/4073/17
Суддя: Спірідонов М.О.
Дата ухвалення: 2017-11-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

"02" листопада 2017 р. № 820/4073/17

Харківський окружний адміністративний суд у складі

Головуючого судді Спірідонов М.О.

за участю секретаря судового засідання Попова А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю "СПК КОМПАНІ"
до Головного управління ДФС у Харківській області
про скасування податкових повідомлень-рішень ,

В С Т А Н О В И В:

Позивач, товариство з обмеженою відповідальністю «СПК КОМПАНІ», звернувся до суду з позовом до Головного управління ДФС у Харківській області, в якому просив суд визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення рішення від 26.05.2017 року № НОМЕР_1, яким підприємству збільшено суму грошового зобов»язання, а саме: мито на товари, що ввозяться суб»єктами підприємницької діяльності в розмірі 43367,56 грн. - основний платіж, 10841,89 грн. - штрафна ( фінансова) санкція та від 26.05.2017 року № НОМЕР_2, яким позивачу донараховано податку на додану вартість в розмірі 95408,64 грн.- основний платіж та 23852,16 грн. - штрафна ( фінансова) санкція.

Позивач вважає, що зазначені податкові повідомлення-рішення є неправомірними, необґрунтованими, безпідставними через відсутність доказів порушення підприємством податкового законодавства, а тому просить скасувати їх в повному обсязі.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просив суд їх задовольнити, з посиланням на обставини викладені в позовній заяві.

В судовому засіданні представники відповідача проти позову заперечували, вказали, що винесені податкові повідомлення-рішення повністю відповідають вимогам діючого законодавства, а тому є законними та обґрунтованими, у задоволенні позовних вимог просили відмовити.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи.

Товариство з обмеженою відповідальністю «СПК КОМПАНІ» знаходиться на податковому обліку у Східній ОДПІ м.Харкова ГУ ДФС у Харківській області, зареєстровано платником податку на додану вартість відповідно до свідоцтва № 200231057, виданого 01.10.2015 року.

Судом встановлено, що ГУ ДФС у Харківській області проведена документальна невиїзна перевірка ТОВ «підприємства - позивача з питань дотримання вимог законодавства України з питань державної митної справи при правильності визначення бази оподаткування, своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати митних платежів по митній декларації від 27.07.2016 року № 10027001/2016/264252.

За наслідками вказаної перевірки складений акт від 10.05.2017 року № 3370/20-40-14-15-07/39725397., яким встановлено наступні порушення: . 2 ч. 2 ст. 52, ч. 1, п. 5 ч.8 ст. 257, ст. 278, п. 1 ч. 1 ст. 279, ч. 1 ст. 293, ч. 1 ст. 295 МК України, п. 187.8 ст. 187, п. 190. 1 ст. 190 ПК України.

Позивач не погодився з висновками Акту перевірки і 19.05.2017 подав заперечення на вказаний акт до Головного управління ДФС у Харківській області. У відповідь на запе речення контролюючий орган залишив висновки акту без змін, а заперечення - без задо волення (лист ГУ ДФС у Харківській області вих. №5830/10/20-40-14-15-10 від 26.05.2017).

На підставі вказаного акту перевірки відповідачем винесено податкові повідомлення рішення від 26.05.2017 року № НОМЕР_1, яким підприємству збільшено суму грошового зобов»язання, а саме: мито на товари, що ввозяться суб»єктами підприємницької діяльності в розмірі 43367,56 грн. - основний платіж, 10841,89 грн. - штрафна ( фінансова) санкція та від 26.05.2017 року № НОМЕР_2, яким позивачу донараховано податку на додану вартість в розмірі 95408,64 грн. - основний платіж та 23852,16 грн. - штрафна ( фінансова) санкція.

Суд вказує, що відповідно до пункту 2 частини другої статті 351 МК України однією з підстав для проведення документальної невиїзної перевірки є надходження від уповноважених органів іноземних держав документально підтвердженої інформації про непідтвердження автентичності поданих органові доходів і зборів документів щодо товарів, митне оформлення яких завершено, недостовірність відомостей, що в них містяться, а також запитів стосовно надання інформації про зовнішньоекономічні операції, які здійснювалися за участю суб'єктів зовнішньоекономічної діяльності - резидентів України.

В судовому засіданні знайшло своє підтвердження, що під час опрацювання матеріалів справи встановлено, що за ініціативи Київської міської митниці ДФС, в рамках здійснення перевірки законності ввезення ТОВ «СГІК Компані» на митну територію України товару «частини взуття: підошви» за МД від 27.07.2016 № 10027001/2016/264252, ДФС до митних органів Турецької Республіки направлено запит про надання інформації та документів, які мають відношення до поставки вищезазначених товарів на митну територію України.

Матеріалами справи підтверджено, що у відповідь на вказаний запит, з урахуванням зазначених у ньому відомостей, ідентифікуючих поставку (реквізити коносаменту, інвойсу, контейнеру), митними органами Турецької Республіки до ДФС направлено копію експортної митної декларації від 14.07.2016 № 657 (далі - експортна МД), на підставі якої зазначений у запиті товар був вивезений з території Турецької Республіки.

Інформація, зазначена у відповідних графах експортної МД та МД від 27.07.2016 № 10027001/2016/264252 щодо відправника товару, номера контейнера, в якому товар переміщувався на територію України, кількість місць, вагу брутто, дату здійснення поставки, реквізитів інвойса, виданого продавцем товару, додатково дає змогу ідентифікувати поставку товару та зробити висновок, що вивезений за експортною МД від 14.07.2016'№ 657 з території Турецької Республіки товар є товаром, митне оформлення якого на території України здійснено за МД, що була предметом перевірки.

Однак,як встановлено судом, за результатами порівняння граф експортної та імпортної МД встановлено, що вартість товару, заявлена при його митному оформленні на території України, є значно нижчою вартості, зазначеної в експортній МД.

Вказане,на думку суду, свідчить про надання ТОВ «СГІК Компані» органу доходів і зборів недостовірних відомостей про вартість товару, що був ввезений товариством на митну територію України.

Суд вказує, що порядок та методи визначення митної вартості товарів, які переміщуються через митний кордон України, встановлені розділом III МК України і базуються на положеннях Угоди про застосування статті VII Генеральної угоди з тарифів та торгівлі (ГАТТ).

Згідно із загальноприйнятими міжнародними нормами, викладеними у статті VII та відповідних додатках до ГАТТ, митна вартість - це оцінка ввезеного товару в країні імпорту, яка здійснюється на підставі нормальної ціни в країні експорту, тобто ціни на такий або аналогічний товар, який продається або пропонується для продажу при нормальному ході торгівлі в умовах вільної конкуренції (пункт 2 (b) статті VII ГАТТ).

Декларант або уповноважена ним особа, які заявляють митну вартість товару, зобов'язані подавати органу доходів і зборів достовірні відомості про визначення митної вартості, які повинні базуватися на об'єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню (стаття 52 МК України).

Відповідно до частини п'ятої статті 54 МК України з метою здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів орган доходів і зборів має право проводити в порядку, визначеному статтями 345 - 354 цього Кодексу, перевірки правильності визначення митної вартості товарів після їх випуску та звертатися до органів доходів і зборів інших країн із запитами щодо надання відомостей, необхідних для підтвердження достовірності заявленої митної вартості.

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 351 МК України надходження від уповноважених органів іноземних держав інформації про непідтвердження автентичності поданих органу доходів і зборів документів щодо товарів, митне оформлення яких завершено, недостовірність відомостей, що в них містяться є підставою для проведення документальної невиїзної перевірки.

Нормами пункту 5 частини першої статті 352 МК України передбачено право органів доходів і зборів використовувати під час проведення перевірок отримані від уповноважених органів іноземних держав документально підтверджені відомості щодо вартісних, кількісних або якісних характеристик, країни походження, складу та інших характеристик, які мають значення для оподаткування товарів, їх ввезення (пересилання) на митну територію України або на територію вільної митної зони, які відрізняються від задекларованих під час митного оформлення.

Суд вказує, що пунктом 54.4. статті 54 ПК України визначено, що у разі надходження від уповноважених органів іноземних держав документально підтверджених відомостей щодо вартісних характеристик, які мають значення для оподаткування товарів і предметів при ввезенні на митну територію України, які відрізняються від задекларованих під час митного оформлення, орган доходів і зборів має право самостійно визначити базу оподаткування та податкові зобов'язання платника податків на підставі відомостей, зазначених у таких документах.

З огляду на вказані норми, на думку суду, доводи позивача про порушення контролюючим органом вимог МК України при здійсненні коригування митної вартості ввезеного ТОВ «СПК Компані» на митну територію України товару на підставі відомостей, зазначених у експортній МД, є необгрунтованими та не можуть слугувати підставою для скасування оскаржених ППР.

Щодо твердження позивача про використання посадовими особами, які проводили перевірку, документів, отриманих від митних органів Турецької Республіки, без їх перекладу та легалізації, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 7 МК України державна митна справа здійснюється з додержанням прийнятих у міжнародній практиці форм декларування товарів, методів визначення митної вартості товарів, систем класифікації та кодування товарів та системи митної статистики, інших загальновизнаних у світі норм і стандартів.

Митна декларація є уніфікованим документом, сформованим відповідно до міжнародних стандартів аналогічних документів інших країн. Даний документ використовується в міжнародній практиці.

У зв'язку з цим, порівняння відповідних граф МД країни експорту та імпорту, що містять цифрові дані (інформацію про вагу товару, номер контейнера, в якому здійснювалась його поставка, кількість місць, дата поставки, реквізити інвойсу тощо), а також найменування відправника, країни відправлення та призначення дає можливість ідентифікувати поставку товарів без здійснення офіційного перекладу цих граф МД на українську мову.

Щодо необхідності легалізації експортної МД, виходячи із наданих Міністерством юстиції України роз'яснень (лист від 11.05.2010 № 26-26/291 ), судом встановлено наступне.

Вказаний лист ОСОБА_1 містить посилання на статтю 13 Закону України «Про міжнародне приватне право» від 23.06.2005 № 2709-ІУ (далі - Закон), згідно з якою документи, видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України.

Згідно з преамбулою Закону цей Закон встановлює порядок регулювання приватноправових відносин, які хоча б через один із своїх елементів пов'язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок.

Суд вказує, що приватноправові відносини, виходячи із положень статті 1 Закону - відносини, які грунтуються на засадах юридичної рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності, суб'єктами яких є фізичні та юридичні особи.

ОСОБА_1 містить висновок, на який посилається скаржник, згідно з яким усі офіційні документи, які складені чи засвідчені компетентними органами В'єтнаму, Греції, Єгипту, Ірану, Кіпру, Китаю, Словаччини, Словенії, Туреччини, Угорщини, Хорватії та Фінляндії і які надсилаються чи подаються державними органами, юридичними та фізичними особами, слід приймати на території України лише за умови засвідчення їх дійсності шляхом консульської легалізації або шляхом проставлення апостиля відповідно до Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів (1961 р.).

Однак, виходячи із тексту листа, вказаний висновок зроблено ОСОБА_1 за результатами дослідження виконання компетентними органами іноземних держав міжнародних договорів України з питань правових відносин і правової допомоги у цивільних справах в частині практики застосування вимоги легалізації до документів, виданих компетентними органами України.

Про застосування процедури легалізації до документів, що надаються митними органами іноземних держав органам доходів і зборів України в рамках виконання міждержавних угод щодо взаємної допомоги у митних питаннях у листі ОСОБА_1 не йдеться.

Суд зазначає, що митне право є галуззю публічного, а не приватного права. Основним нормативно - правовим актом, що регулює порядок здійснення державної митної справи, є МК України.

Відповідно до статті 1 МК України законодавство України з питань державної митної справи складається з Конституції України, цього Кодексу, інших Законів України, що регулюють питання, зазначені у статті 7 цього Кодексу, з міжнародних договорів України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, а також з нормативно-правових актів, виданих на основі та на виконання цього Кодексу та інших законодавчих актів.

Питання надання взаємної допомоги у митних питаннях між митними органами України і митними органами Турецької Республіки врегульовано міждержавною Угодою, підписаною урядами цих країн 27.11.1996, що набрала чинності 05.07.1997 (далі - Угода).

Передбачаючи можливість використання органами доходів і зборів України документів, отриманих від митних органів іноземних держав, зокрема і на виконання вказаної угоди, МК України не містить вимоги щодо необхідності їх легалізації.

Відповідно до статті 7 Угоди інформація, передбачена цією Угодою, може передаватися засобами електронного зв'язку в будь-якій формі. При цьому, щодо документів, що містять таку інформацію, положеннями Угоди також не встановлено вимог щодо застосування до них процедури легалізації.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що контролюючим органом не було порушено вимог законодавства України щодо використання в ході перевірки експортної МД без її легалізації.

Таким чином, проаналізувавши наведені норми діючого законодавства, дослідивши надані до справи матеріали, суд приходить до висновку про правомірне винесення вищевказаних податкових повідомлень рішень.

Суд вказує, що відповідно до ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

А згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач як суб'єкт владних повноважень довів правомірність прийнятих ним податкових повідомлень-рішень.

При зазначених обставинах, суд вважає вимоги позивача не правомірними та такими, що не ґрунтуються на положеннях діючого законодавства, належним чином не обґрунтовані, не підтверджені матеріалами справи, а тому не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 4, 7, 86, ч.1 ст.158, 160-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України Харківський окружний адміністративний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову Товариства з обмеженою відповідальністю "СПК КОМПАНІ" до Головного управління ДФС у Харківській області про скасування податкових повідомлень-рішень відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня її проголошення та з дня отримання копії постанови, у разі проголошення постанови суду, яка містить вступну та резолютивну частини, а також прийняття постанови у письмовому провадженні.

Якщо субєкта владних повноважень, у випадках та порядку, передбаченому частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення пятиденного строку з моменту отримання субєктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Повний текст постанови виготовлено 08 листопада 2017 року.

Суддя Спірідонов М.О.