Справа № 820/2555/17
Суддя: Русанова В.Б.
Дата ухвалення: 2017-11-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2017 р.Справа № 820/2555/17
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Русанової В.Б.

Суддів: Курило Л.В. , Присяжнюк О.В.

за участю секретаря судового засідання Дудка О. А.,

позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 11.09.2017р. по справі № 820/2555/17

за позовом ОСОБА_1

до Прокуратури Харківської області

про зобов'язання вчинити певні діїї,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом, у якому просив:

- визнати неправомірними дії та бездіяльність прокуратури Харківської області при розгляді заяви (звернення) ОСОБА_1 від 30.05.2017 щодо належного документування факту звільнення 23.03.2017 ОСОБА_1;

- зобов'язати прокуратуру Харківської області повторно розглянути заяву (звернення) ОСОБА_1 від 30.05.2017 р.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 11.09.2017р. відмовлено у задоволенні адміністративного позову.

ОСОБА_1, не погодившись з постановою суду першої інстанції , подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на не повне з'ясування обставин справи, порушення судом першої інстанції порушено норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою задовольнити позов.

В судовому засіданні позивач підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти вимог апеляційної скарги, вважав рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги відповідно до ст. 195 КАС України, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач з 20.06.1995р. по 23.03.2017р. працював в органах прокуратури Харківської області, на час звільнення займав посаду заступника начальника другого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Харківської області, має класний чин старший радник юстиції.

З 23.03.2017р. Наказом прокурора Харківської області № 408к від 20.03.2017р. ОСОБА_1 звільнено зі займаної посади та з органів прокуратури Харківської області за власним бажанням (п.7 ч.1 ст.51 Закону України "Про прокуратуру") на підставі його заяви від 20.03.2017 року .

Не погодившись з діями відповідача щодо документування факту звільнення, не виплати премії за березень 2017р. , матеріальної допомоги при звільненні ОСОБА_1 звернувся до суду.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 29.05.2017 року по справі № 820/1628/17, яка залишена без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 31.10.2017 року, ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позовних вимог, зокрема щодо визнання неправомірними дії та бездіяльність відповідача щодо неналежного документування факту звільнення позивача 23.03.2017, ненарахування та невиплати щомісячної премії за березень 2017р. та матеріальної допомоги при звільненні у зв'язку з виходом на пенсію за вислугу років за кожен повний рік роботи в прокуратурі на прокурорсько-слідчих посадах відповідно до ч.16 ст.50-1 Закону України Про прокуратуру від 05.11.1991 р. №1789-ХІІ; зобов'язання відповідача уточнити наказ прокурора області №408к від 20.03.2017 та виправити відповідний запис у трудовій книжці про моє звільнення за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію за вислугу років відповідно до п.4 ч.1 ст.36, ч.1 ст.38 Кодексу законів про працю України та п.7 ч.1 ст.51 Закону України Про прокуратуру.

30.05.2017 року позивач звернувся із заявою до прокурора Харківської області державного радника юстиції 2 класу ОСОБА_3, в якій просив уточнити наказ прокурора Харківської області № 408к від 20.03.2017 року та виправити відповідний запис у трудовій книжці про звільнення з 23.03.2017 р. із займаної посади та з органів прокуратури Харківської області за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію (за вислугу років) відповідно до п. 7 ч. 1 ст.51 Закону України Про прокуратуру та п.4 ч. 1 ст.36, ч. 1 ст. 38 Кодексу законів про працю України; нарахувати та виплатити ОСОБА_1 щомісячну премію за березень 2017 року відповідно кількості фактично відпрацьованих днів.(а.с.27-29)

13.06. 2017р. за наслідками розгляду зазначеної заяви відповідачем надано відповідь № 11-16-17, в якій повідомлено , що наказом прокурора Харківської області № 408к від 20.03.2017, з урахуванням заяви, ОСОБА_1 звільнено із займаної посади та з органів прокуратури Харківської області за власним бажанням на підставі п. 7 ч. 1 ст. 51 Закону України Про прокуратуру з 23.03.2017. Роз'яснено, що відповідно до ч. 3 ст. 16 Закону України Про прокуратуру, прокурор може бути звільнений лише з підстав та в порядку, передбаченому цим Законом. Підстави щодо звільнення у зв'язку з виходом на пенсію чинний Закон України Про прокуратуру не містить. Відповідно до п. 1.9 Положення про преміювання працівників органів прокуратури України, затвердженого наказом Генерального прокурора України від 18.06.2015 № 84, премія не виплачується працівникам, звільненим з роботи, в місяці, за який здійснюється преміювання. У зв'язку з викладеним підстав для зміни наказу прокурора Харківської області № 408к від 20.03.2017 та виплати премії за березень 2017 року на цей час немає. Також роз'яснено право оскарження зазначеного рішення до суду.(а.с.30)

Вважаючи, що відповідь відповідача є неповною, не містить посилання на всі нормативні акти, що регулюють спірні правовідносини, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що відповідач діяв в межах наданих йому повноважень та у повній відповідності до вимог Закону,

Колегія суддів погоджується з таким висновком, виходячи з наступного.

Статтею 40 Конституції України передбачено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права на звернення регулює Закон України "Про звернення громадян".

Передбачене статтею 1 Закону України "Про звернення громадян" право громадян України звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення кореспондується із встановленими статтями 14, 15, 19 цього Закону обов'язками органів державної влади, місцевого самоврядування та їх посадових осіб, керівників та посадових осіб підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), об'єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення.

Під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги. Заявою є звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Скарга - це звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об'єднань громадян, посадових осіб (стаття 3 Закону України "Про звернення громадян").

Згідно з ч. 1 ст. 19 Закону України «Про звернення громадян», органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об'єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов'язані, зокрема, об'єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також система прокуратури України визначені Законом України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-УІІ (далі - Закон № 1697-УІІ).

Згідно ч.3 ст.16 Закону України №1697-VII прокурор призначається на посаду безстроково та може бути звільнений з посади, його повноваження на посаді можуть бути припинені лише з підстав та в порядку, передбачених цим Законом.

У ч.1 ст.51 Закону України №1697-VII визначено вичерпний перелік підстав, окрім військовослужбовців військової прокуратури, звільнення прокурора з посади та припинення його повноважень, а саме, прокурор звільняється з посади у разі: 1) неможливості виконувати свої повноваження за станом здоров'я; 2) порушення ним вимог щодо несумісності, передбачених статтею 18 цього Закону; 3) набрання законної сили судовим рішенням про притягнення прокурора до адміністративної відповідальності за корупційне правопорушення, пов'язане з порушенням обмежень, передбачених Законом України "Про засади запобігання і протидії корупції"; 4) неможливості переведення на іншу посаду або відсутності згоди на це у зв'язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі; 5) набрання законної сили обвинувальним вироком суду щодо нього; 6) припинення громадянства України або набуття громадянства іншої держави; 7) подання заяви про звільнення з посади за власним бажанням; 8) неможливості подальшого перебування на тимчасово вакантній посаді; 9) ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Відповідно до статті 222 Кодексу законів про працю України особливості розгляду трудових спорів суддів, прокурорсько-слідчих працівників, а також працівників навчальних, наукових та інших установ прокуратури, які мають класні чини, встановлюється законодавством.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 17.02.2015 у справі №21-8а15.

З огляду на зазначене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач, надаючи відповідь від 13.06.2017 р. № 11-16-17 на заяву ОСОБА_1 від 30.05.2017 р., розглянув по суті всі постановлені питання з відповідним правовим обґрунтуванням, а отже діяв на підставі, у спосіб та в межах повноважень, передбачених діючим законодавством.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності у відповіді від 13.06.2017 року посилання на норми КЗпП України та Конституції України, а також посилання на наказ Генерального прокурора України № 84 від 18.06.2015р., який не зареєстрований в законодавчо встановленому порядку, що свідчить про наявність підстав для повторного розгляду його заяви від 30.05.2017 року, колегія суддів вважає помилковими, оскільки відповідь містить посилання на спеціальне чинне законодавство, що регулює спірні правовідносини, відсутність посилання на норми КЗпП та Конституції України не свідчить про надання не повної відповіді.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач відповідно до ст.ст.18, 19 і 22 Закону України " Про звернення громадян" надав в межах своїх повновжань письмову відповідь по суті звернення в порядку та строки визначені цим Законом.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення даного адміністративного позову.

Згідно зі ст.159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, що на думку колегії апеляційного адміністративного суду, дотримано судом першої інстанції.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що постанова суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм процесуального та матеріального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, у зв'язку з чим підстав для скасування постанови суду першої інстанції не вбачається.

У відповідності до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п.1 ч.1 ст. 198, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 11.09.2017р. по справі № 820/2555/17 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя ОСОБА_4
Судді ОСОБА_5 ОСОБА_6
Повний текст ухвали виготовлений 03.11.2017 р.