Справа № 817/1237/17
Суддя: Недашківська К.М.
Дата ухвалення: 2017-10-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2017 року 12 год. 35 хв. РівнеСправа № 817/1237/17

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Недашківської К.М., за участю: секретаря судового засідання Єрмошкіної Л.І.; позивача ОСОБА_1; представника позивача ОСОБА_2 (довіреність від 18 серпня 2017 року); представника відповідача ОСОБА_3 (довіреність від 03 квітня 2017 року); розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Корецького обєднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області про визнання наказу протиправним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку та коштів на оздоровлення, та стягнення моральної шкоди.

До Рівненського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 (далі іменується позивач) до Корецького обєднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області (далі іменується відповідач), в якому позивач просить суд, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, визнати протиправним наказ голови комісії з припинення юридичної особи управління Пенсійного фонду України в Острозькому районі від 28.03.2017 №26-ос «Про звільнення ОСОБА_1О.», поновити позивача на посаді головного спеціаліста бюджетно-фінансового відділу в Корецькому обєднаному управлінні Пенсійного фонду України Рівненської області; стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного та кошти на оздоровлення у розмірі 5000 грн. 00 коп.; стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 3000 грн. 00 коп.

Заявлені позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем при звільненні ОСОБА_1 порушено вимоги чинного законодавства щодо надання пропозицій по працевлаштуванню відповідно до усіх наявних вакантних посад. Позивачу запропоновано лише одну вакантну посаду, яка за своєю суттю є тимчасовою (декретною). Також, позивач вказує на протиправність висновку відповідача щодо наявності у першого найнижчої кваліфікації серед інших працівників.

У судове засідання прибули позивач та його представник, підтримали заявлені позовні вимоги, та просили суд задовольнити такі вимоги у повному обсязі.

До суду також прибув представник відповідача, заперечив проти позову, та вказав, що звільнення позивача у звязку з реорганізацією управління ПФУ в Острозькому районі є законним та таким, що проведено відповідно до норм чинного законодавства.

На підставі частини 3 статті 160 КАС України, вступна та резолютивна частини рішення проголошені у судовому засіданні 30.10.2017.

Відповідно до статті 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Суд при вирішенні справи керується принципами верховенства права, законності, рівності усіх учасників адміністративного процесу перед законом і судом, змагальності сторін, диспозитивності та офіційного зясування всіх обставин, гласності і відкритості адміністративного процесу.

Розглянувши матеріали та зясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

На підставі наказу від 23.07.2015 року №40-ос ОСОБА_1 призначено на посаду головного спеціаліста бюджетно-фінансового відділу Управління Пенсійного фонду України в Острозькому районі, про що свідчить запис у трудовій книжці (а.с. 14).

Наказом голови комісії з припинення юридичної особи Управління Пенсійного фонду України в Острозькому районі Рівненської області від 28 березня 2017 року №26-ос «Про звільнення ОСОБА_1О.» позивача звільнено з посади головного спеціаліста бюджетно-фінансового відділу Управління Пенсійного фонду України в Острозькому районі з 30 березня 2017 року.

Не погойдуючись з таким рішенням роботодавця, позивач звернувся до суду з позовом.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість мотивів, покладених роботодавцем в основу оскаржуваного рішення, на відповідність вимогам частини 3 статті 2 КАС України, яка визначає, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку; суд зазначає наступне.

Вирішуючи спір по суті, що виник між сторонами, суд констатує наявність національного законодавства, що регулює спірні відносини.

Спеціальним нормативно-правовим актом, що визначає принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, є Закон України «Про державну службу» №889-VIII від 10.12.2015 (далі іменується Закон України №889-VIII).

ОСОБА_1 являлася державним службовцем та склала присягу державного службовця 04.06.1998 (запис №4 трудової книжки).

Зі змісту оскаржуваного наказу №26-ос вбачається, що звільнення позивача відбулося у звязку з реорганізацією Управління Пенсійного фонду України в Острозькому районі шляхом приєднання до Корецького обєднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області, за пунктом першим частини першої статті 87 Закону України №889-VIII.

Так, відповідно до пункту першого частини першої статті 87 Закону України №889-VIII, підставами для припинення державної служби за ініціативою суб'єкта призначення є: скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.

Частиною третьою статті 87 Закону України №889-VIII встановлено, що процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю.

Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.

Державний службовець, якого звільнено на підставі пункту 1 частини першої цієї статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає кваліфікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення має право поворотного прийняття на службу за його заявою, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу.

Відповідно до пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України №322-VIII від 10.12.1971 (далі іменується КЗпП України), трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» містяться роз'яснення, згідно з якими при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП України може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями.

Відповідно до пункту 2 Постанови Кабінету Міністрів України №988 від 21.12.2016 «Деякі питання функціонування територіальних органів Пенсійного фонду України», Кабінетом Міністрів України постановлено реорганізувати деякі територіальні органи Пенсійного фонду України шляхом приєднання до окремих органів Пенсійного фонду України за переліком згідно з додатком 2.

У додатку 2 Постанови №988 «Перелік територіальних органів Пенсійного фонду України, які реорганізуються шляхом приєднання» вказано: Найменування територіального органу Пенсійного фонду України, до якого приєднується Корецьке обєднане управління Пенсійного фонду України, найменування територіального органу Пенсійного фонду України, який приєднується Управління Пенсійного фонду України в Острозькому районі.

Таким чином, судом встановлено, що реорганізація Управління Пенсійного фонду України в Острозькому районі дійсно відбулася, реєстрацію юридичної особи припинено.

Наказом начальника Корецького обєднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області від 01.03.2017 №26 «Про затвердження структури та введення в дію штатного розпису» наказано, зокрема: затвердити структуру апарату Корецького обєднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області, що додається; ввести в дію штатний розпис Корецького обєднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області з 01.03.2017, що додається (а.с. 49).

У Штатному розписі на 2017 рік Корецького обєднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області міститься запис про назву структурного підрозділу та посад Острозький відділ з питань призначення пенсій: начальник відділу 1; заступник начальника відділу 1; головний спеціаліст 3; провідний спеціаліст 1; спеціаліст 1; разом 7. Фінансово-економічний відділ: начальник відділу бухгалтер 1; заступник начальника відділу 1; головний спеціаліст 4; провідний спеціаліст 2; спеціаліст 1. Острозький сектор обслуговування громадян завідувач сектору 1; головний спеціаліст 1; провідний спеціаліст 1; спеціаліст 1 (а.с. 50).

В матеріалах справ також міститься Розгорнута структура Корецького обєднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області, в якій зазначено, зокрема: Острозький відділ з питань призначення та перерахунку пенсій: начальник відділу 1; заступник начальника відділу 1; головний спеціаліст 3; провідний спеціаліст 2; спеціаліст 1. Фінансово-економічний відділ: начальник відділу головний бухгалтер 1; заступник начальника відділу 1; головний спеціаліст 4; провідний спеціаліст 2; спеціаліст 1. Відділ адміністрування, супроводження інформаційних систем, електронних реєстрів та захисту інформації: начальник відділу 1; заступник начальника відділу 1; головний спеціаліст 4; провідний спеціаліст 1. Острозький сектор обслуговування громадян: завідувач сектору 1; головний спеціаліст 1; провідний спеціаліст 1; спеціаліст 1. Юридичний сектор: завідувач сектору 1; головний спеціаліст юрисконсульт 2 (а.с. 51).

Наказом голови комісії з припинення юридичної особи Управління Пенсійного фонду України в Острозькому районі від 17.01.2017 року №4 «Про попередження працівників» наказано: попередити про вивільнення наступних працівників у звязку із реорганізацією управління Пенсійного фонду України в острозькому районі: зокрема, ОСОБА_1 головного спеціаліста бюджетно-фінансового відділу (а.с. 17).

Суд зазначає, що даний наказ не був зареєстрований в Журналі реєстрації наказів з основної діяльності, хоча там і міститься такий запис на момент розгляду справи.

Так, судом витребувано та досліджено у судовому засіданні оригінал Журналу реєстрації наказів з основної діяльності, зокрема, за 2017 рік, де під порядковим номером 4 міститься запис щодо наказу від 17.01.2017 «Про попередження працівників». Проте, як вбачається зі змісту Журналу, наступний порядковий реєстраційний номер 5 є таким, що підлягав корегуванню та виправленню з 4 на 5.

Разом з тим, представником позивача надано суду копію сторінки 65 Журналу, де запис про реєстрацію наказу «Про попередження працівників» №4 відсутній (а.с. 144).

Головою комісії з припинення юридичної особи Управління Пенсійного фонду України в Острозькому районі сформовано Попередження про вивільнення від 17.01.2017 №133/07, відповідно до якого позивача попереджено про майбутнє вивільнення із займаної посади, на підставі Постанови Кабінету Міністрів України №988 та наказу Пенсійного фонду України від 26.12.2016 №177 (а.с. 18).

Представник відповідача вказав, що письмові попередження про вивільнення були сформовані щодо усіх без винятку осіб, вказаних у наказі №4 від 17.01.2017.

17 січня 2017 року позивач ознайомлений з письмовим Попередженням про вивільнення №133/07.

Частиною другою статті 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 частини першої цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частинами першою і третьою статті 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, виходячи з нормативного тлумачення статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов'язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Так, начальником Корецького обєднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області сформовано письмові Пропозиції щодо працевлаштування ОСОБА_1 (а.с. 19).

Зі змісту Пропозицій вбачається, що позивачу було запропоновано лише одну посаду спеціаліста фінансово-економічного відділу Корецького обєднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області (тимчасово). Також, суд зазначає, що таке письмове Попередження не містить ані дати, ані номеру, ані запису про ознайомлення з ним позивачем.

На переконання суду, такі дії відповідача суперечать нормам чинного законодавства, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що позивачу пропонувалась лише одна інша вакантна посада, яку не можна розглядати як «іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації».

Так, відповідно до наказу №4 від 17.01.2017, попередження про наступне вивільнення стосувалося також інших працівників Управління Пенсійного фонду в Острозькому районі Рівненської області в кількості 22 особи, зокрема, спеціалістів бюджетно-фінансового відділу ОСОБА_4, ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_6

Зважаючи на твердження представника відповідача про те, що 17.01.2017 усіх працівників було попереджено про наступне вивільнення, то відповідач був зобовязаний запропонувати позивачу усі без винятку вакантні посади, зокрема і посади спеціалістів бюджетно-фінансового відділу.

Позивачу запропоновано посаду спеціаліста фінансово-економічного відділу Корецького обєднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області, робоче місце за якою знаходиться в місті Корець, а не в місті Острог, тобто близько 70 км. від місця проживання (місто Острог).

Натомість, такі працівники як ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 були працевлаштовані в Корецькому обєднаному управлінні Пенсійного фонду України Рівненської області (Острозький район) з робочими місцями в місті Острог.

Таким чином, позивачу запропоновано лише одну вакантну посаду, при цьому, не запропоновано жодної іншої вакантної посади, що були наявні у відповідача та на зайняття яких міг претендувати позивач. Окрім того, єдина запропонована посада була тимчасовою декретною.

Головою комісії з припинення юридичної особи сформовано подання від 03.03.2017 №179, адресоване голові первинної профспілкової організації працівників Управління ПФУ в Острозькому районі, в якому вказано про скорочення посади головного спеціаліста бюджетно-фінансового відділу, яку обіймає ОСОБА_1 (а.с. 20).

В Поданні також вказано, що ОСОБА_1 має найнижчу кваліфікацію серед інших спеціалістів бюджетно-фінансового відділу (базову вищу освіту), переважного права на залишення на роботі відповідно до чинного законодавства не має, від переведення на запропоновану посаду спеціаліста фінансово-економічного відділу Корецького обєднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області (тимчасово) відмовилася. Іншої роботи, яку вона могла виконувати за своїм фахом і кваліфікацією, в управлінні немає.

На підставі викладеного, голова комісії з припинення юридичної особи просив розглянути подання в установленому порядку на засіданні профспілкового комітету та дати згоду на звільнення ОСОБА_1 за скороченням штату відповідно до пункту першого статті 40 КЗпП України.

В подальшому, головою комісії з припинення юридичної особи Управління ПФУ в Острозькому районі ОСОБА_7, начальником Управління ПФУ в Острозькому районі ОСОБА_8 та першим заступником начальника Управління ПФУ в Острозькому районі ОСОБА_9 складено Акт про відсутність рішення профспілкового комітету щодо надання згоди на звільнення працівників від 27.03.2017 (а.с. 21).

Представник відповідача у судовому засіданні вказав, що звернення до профспілкового органу взагалі не була необхідна, оскільки звільнення працівників відбувалося не з ініціативи роботодавця, а на виконання вимог постанови Кабінету Міністрів України №988.

З даного приводу суд зазначає, що відповідно до абзацу першого статті 43 КЗпП України, розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

Звільнення позивача відбулося в порядку пункту першого частини першої статті 87 Закону України №889-VIII, до правового регулювання якої застосовуються норми трудового законодавства, зокрема, пункту першого статті 40 КЗпП України.

В матеріалах справи міститься Колективний договір між адміністрацією і профспілковим комітетом управління Пенсійного фонду в Острозькому районі на 2015-2018 роки (реєстраційний номер 1 від 22.01.2015), пунктом 3.1.3 якого визначено, що жодного працівника не звільняти з роботи з ініціативи адміністрації без достатніх підстав в попереднього погодження з профспілковим комітетом (а.с. 68).

Відтак, розірвання трудового договору з позивачем могло бути проведено лише за попередньою згодою профспілкової організації, тому посилання представника відповідача на відсутність необхідності надання такої згоди профспілковим органом, є безпідставними.

Щодо посилання в поданні від 03.03.2017 №179 на те, що ОСОБА_1 має найнижчу кваліфікацію серед інших спеціалістів бюджетно-фінансового відділу (базову вищу освіту) та переважного права на залишення на роботі не має, суд зазначає наступне.

Відповідно до абзацу першого статті 42 КЗпП України, при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Суд зазначає, що відповідачем безпідставно ототожнено поняття «кваліфікація» та «освіта».

Кваліфікація працівників це рівень професійної придатності, що забезпечується сукупною наявністю у працівників загальноосвітніх і спеціальних знань, умінь, здібностей, досвіду та навичок, необхідних для виконання роботи певної складеності за відповідною професією чи спеціальністю.

Відповідачем не надано суду жодних доказів того, яким чином відбувалася перевірка кваліфікації позивача та усіх інших працівників, за результатами якої встановлено найнижчу кваліфікацію ОСОБА_1 серед інших.

Відповідно до запису в трудовій книжці, ОСОБА_1 присвоєно 13 ранг державного службовця, відповідно до Закону України «Про державну службу» №3723-XII від 16.12.1993.

Відповідно до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Положення про ранги державних службовців» №658 від 19.06.1996 (чинна на момент присвоєння рангу), через два роки після присвоєння державному службовцю відповідного рангу керівник державного органу за поданням безпосереднього керівника розглядає питання щодо можливості присвоєння йому чергового рангу. Позитивне рішення приймається за умови успішної роботи державного службовця.

Тобто, присвоєння позивачу відповідного рангу відбувалося на підставі його успішної роботи державного службовця.

Суд також зазначає, що за увесь період роботи до позивача не було застосовано жодних дисциплінарних стягнень, будь-яких претензій щодо виконання позивачем службових обовязків зі сторони працедавця не було. Позивач перебував на державній службі близько 20 років, що свідчить про наявність достатніх умінь та навичок.

Окрім того, відповідачем не враховано той факт, що на утриманні у позивача перебувають мати та батько, які потребують постійного стороннього догляду та лікування, про що свідчать надані суду консультативні висновки, які знаходяться в матеріалах справи. Батьки позивачки являються пенсіонерами та не отримують інших доходів. У сімї позивачки немає інших членів із самостійним заробітком.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позивача було звільнено безпідставно та з порушенням норм чинного законодавства. Відтак, оскаржуваний наказ підлягає визнанню протиправним та скасуванню.

За приписами абзацу першого статті 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у звязку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

За змістом пункту 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №6 «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або

штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

У випадках зміни власника підприємства (установи, організації) чи його реорганізації (злиття з іншим підприємством, приєднання до іншого підприємства, поділу підприємства, виділення з нього одного або кількох нових підприємств, перетворення одного підприємства в інше, наприклад, державного підприємства в орендне підприємство або підприємства в господарське товариство) дія трудового договору працівника продовжується (ч. 3 ст. 36 КЗпП в редакції від 19 січня 1995 року). При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи. (Абзац другий пункту 19 в редакції Постанови Верховного Суду України N 18 (v0018700-95) від 26.10.95 ). При ліквідації підприємства (установи, організації) правила п. 1 ст. 40 КЗпП можуть застосовуватись і в тих випадках, коли після припинення його діяльності одночасно утворюється нове підприємство. В цих випадках працівник не вправі вимагати поновлення його на роботі на заново утвореному підприємстві, якщо він не був переведений туди в установленому порядку.

Як встановлено судом, Управління Пенсійного фонду України в Острозькому районі не було ліквідовано без правонаступництва. В даному випадку відбулася реорганізація Управління Пенсійного фонду України в Острозькому районі шляхом приєднання до Корецького обєднаного управління Пенсійного фонду України.

Таким чином, позивач підлягає поновленню на посаді головного спеціаліста бюджетно-фінансового відділу Корецького обєднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області (Острозький район), саме за місцем роботи у місті Острог.

Відповідно до абзацу другого статті 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

В матеріалах справи міститься довідка Корецького обєднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області від 08.09.2017 №1884/11, зі змісту якої вбачається, що розмір середньої заробітної плати позивача за один день становить 250 грн. 00 коп. (а.с. 52).

Таким чином, на користь позивача підлягає сума стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 31.03.2017 по 30.10.2017 у розмірі 36000 грн. 00 коп., оскільки позивача було звільнено з 30.03.2017.

Розмір суми стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу судом розраховано виходячи з кількості саме робочих днів, в порядку постанови Кабінету Міністрів України №100.

Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди у розмірі 3000 грн. 00 коп., суд зазначає наступне.

За приписами пункту четвертого частини четвертої статті 105 КАС України, адміністративний позов може містити вимоги про стягнення з відповідача суб'єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, завданої його незаконним рішенням, дією або бездіяльністю.

Суд констатує той факт, що позивачем заявлено позовну вимогу про стягнення моральної шкоди разом із вимогою про визнання протиправним та скасування рішення, що відповідає положенням КАС України.

Відповідно до статті 56 Конституції України №254к/96-ВР від 28.06.1996, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За приписами пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до пункту 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП (322-08) (набрала чинності 13 січня 2000 р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної

(немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

У звязку з протиправним звільнення позивача, останньому завдано моральну шкоду, що полягала в душевних стражданнях, які в подальшому відобразилися на його стані здоровя.

Факт погіршення стану здоровя позивача підтверджується епікризами щодо стаціонарного лікування у комунальному закладі «Рівненська обласна клінічна лікарня» з 03.05.2017 по 12.05.2017, з 13.06.2017 по 29.06.2017, що знаходяться в матеріалах справи.

Суд зазначає, що узагальнена практика щодо розгляду справ про відшкодування моральної шкоди, яка знайшла своє відображення в Постанові Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року, є дещо застарілою, оскільки посилається на статті старого Цивільного кодексу України, однак загальні її принципи можуть бути використані на практиці з урахуванням змін, внесеними Постановами Пленуму ВСУ від 25 травня 2001 року №5 та від 27 лютого 2009 року №1. Це повязано з неможливістю чіткого визначення оціночного поняття моральної шкоди, тому закон визначив лише способи прояву такої шкоди.

Міжнародним документом, крізь призму якого застосовуються інші закони, є Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод (Рим, 1950 рік), оскільки майже в кожному рішенні Європейського суду з прав людини, в якому держава-учасниця визнається порушником Конвенції, має місце тлумачення поняття відшкодування моральної шкоди (сатисфакція).

Розглядаючи визначення розміру моральної шкоди, слід зазначити, що це питання вирішується лише судом, проте сторони можуть пропонувати суду свої варіанти. Оскільки випадки та обставини, за яких може бути заподіяна моральна шкода, можуть бути різними, законодавець допускає відшкодування такої шкоди грішми, майном або в інший спосіб.

Важливим є те, що розмір моральної шкоди не залежить від розміру відшкодування майнової шкоди та чи була вона відшкодована, хоча ці обставини можуть братися судом до уваги.

Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, враховується тяжкість вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках та інші чинники. Із викладених правових норм слідує, що моральна шкода є скоріше частиною морального задоволення щодо відновлення справедливості, і в той же час, не є засобом збагачення.

Вимога про стягнення моральної шкоди у розмірі 3000 грн. 00 коп., на переконання суду, є пропорційною та адекватною дійсним душевним стражданням позивача, та не є надмірною.

Таким чином, суд дійшов висновку про необхідність стягнення на користь позивача моральної шкоди у розмірі 3000 грн. 00 коп., внаслідок протиправного звільнення позивача з роботи та позбавлення його можливості для нормального існування.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача коштів на оздоровлення у розмірі 5000 грн. 00 коп., суд зазначає, що така вимога не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 57 Закону України №889-VIII, державним службовцям надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законом не передбачено більш тривалої відпустки, з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати.

За приписами частини першої статті 59 Закону України №889-VIII, щорічні відпустки надаються державним службовцям у порядку та на умовах, визначених законодавством про працю.

За правилами статті 12 Закону України «Про відпустки» №504/96-ВР від 15.11.1996 (далі іменується Закон України №504/96-ВР), щорічну відпустку на прохання працівника може бути поділено на частини будь-якої тривалості за умови, що основна безперервна її частина становитиме не менше 14 календарних днів.

З матеріалів справи вбачається, що позивач подав до роботодавця заяву про надання частини основної щорічної відпустки тривалістю на 5 днів з 01.03.2017 та про виплату матеріальної допомоги на оздоровлення від 27.02.2017 (а.с. 26).

На примірнику заяви міститься резолюція: 1) підготувати наказ щодо надання відпустки; 2) на даний час не проводимо виплату матеріальної допомоги на оздоровлення, так як Тимчасовим кошторисом управління фонду на 1 квартал 2017 року не передбачено кошти на такі виплати.

Проте, судом встановлено, що така заява не була реалізована саме за ініціативою позивача.

Позивачем повторно подано заяву від 02.03.2017 про надання частини основної щорічної відпустки тривалістю 5 днів з 07.03.2017 та про виплату матеріальної допомоги на оздоровлення (а.с. 29). На примірнику заяви міститься резолюція: відмовити в наданні відпустки у звязку з виробничою потребою щодо виконання необхідних заяв день з припинення юридичної особи УПФУ в районі.

За правилами пункту 1 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку надання державним службовцям матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань» №500 від 08.08.2016 (далі іменується Постанова №500), цей Порядок визначає умови надання державним службовцям матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань (далі - матеріальна допомога) та її розмір.

Державним службовцям матеріальна допомога може надаватися один раз на рік у розмірі середньомісячної заробітної плати на підставі особистої заяви (пункт 2 Постанови №500).

Відповідно до пункту 3 Постанови №500, рішення про надання матеріальної допомоги державним службовцям приймається керівником державної служби у державному органі в межах затвердженого фонду оплати праці.

З матеріалів справи вбачається, що наказу керівника щодо надання позивачу відпустки разом з виплатою матеріальної допомоги не було.

Суд зазначає, що рішення про надання матеріальної допомоги державним службовцям приймається керівником державної служби у державному органі в межах затвердженого фонду оплати праці.

Матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань не є обов'язковою виплатою і може здійснюватися за рішенням керівника державної служби в межах кошторисних призначень на оплату праці за наявності фінансового ресурсу після забезпечення працівників державного органу обов'язковими виплатами посадовий оклад, надбавки за ранг та за вислугу років, грошова допомога при наданні основної щорічної відпустки.

Разом з тим, законодавство не містить чіткого визначення понять матеріальна та грошова допомога, яка фактично також прирівнюється до матеріального виду допомоги.

Відповідно до пункту 2 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України від 13.01.2004 року №5 (далі іменується Інструкція №5), до фонду заробітної плати відноситься: фонд основної заробітної плати (пункт 2.1); фонд додаткової заробітної плати (пункт 2.2); інші заохочувальні та компенсаційні виплати (пункт 2.3).

Положеннями підпункту 2.2.7 пункту 2.2 Інструкції №5 визначено, що до складу додаткової заробітної плати відносяться суми виплат, пов'язаних з індексацією заробітної плати працівників.

Згідно з підпунктом 2.3.3 пункту 2.3 Інструкції №5, до складу інших заохочувальних та компенсаційних виплат відноситься матеріальна допомога, що має систематичний характер, надана всім або більшості працівників (на оздоровлення, у зв'язку з екологічним станом, крім сум, указаних у п. 3.31).

Виходячи з системного аналізу норм Закону України «Про оплату праці» та Інструкції №5, суд дійшов висновку, що матеріальна допомога, яку підприємство виплачує своїм працівникам, може мати характер: систематичний надається всім або більшості працівників; разовий надається окремим працівникам у зв'язку з певними обставинами.

Так, систематична виплата передбачається законодавчими актами чи колективним договором підприємства (чи іншим аналогічним документом), і надається всім або більшості працівників.

Відповідно до підпункту 2.3.3 пункту 2.3. Інструкції №5, матеріальна допомога, що має систематичний характер, надана всім працівникам або більшості (на оздоровлення, у зв'язку з екологічним станом, крім сум, зазначених у пункті 3.31 цієї Інструкції), належить до фонду оплати праці у складі інших заохочувальних і компенсаційних виплат.

Матдопомога надається на підставі наказу керівника підприємства, у якому зазначають подію, пов'язану з її наданням, посилаються на норму колективного договору (чи іншого документа) і дають припис бухгалтерії нарахувати матдопомогу певним працівникам у конкретних розмірах.

З матеріалів справи вбачається, що накази про надання позивачу відпустки з виплатою матеріальної допомоги роботодавцем не приймалися. Натомість, при звільненні позивача з 30.03.2017 останньому була виплачена компенсація за невикористану відпустку в розмірі 9401 грн. 40 коп., що підтверджується довідкою від 15.06.2017 (а.с. 48).

Таким чином, позовна вимоги про стягнення з відповідача суми матеріальної допомоги у розмірі 5000 грн. 00 коп. не підлягає задоволенню.

За правилами пунктів другого та третього частини першої статті 256 КАС України, негайно виконуються постанови суду про: присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Відтак, постанова суду в частині поновлення позивача на посаді та в частині стягнення заробітної плати в межах суми стягнення за один місяць у розмірі 5000 грн. 00 коп. (довідка від 08.09.2017), підлягають до негайного виконання.

Керуючись статтями 2, 4, 7-12, 14, 86, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративній позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ голови комісії з припинення юридичної особи Управління Пенсійного фонду України в Острозькому районі Рівненської області від 28 березня 2017 року №26-ос «Про звільнення ОСОБА_1О.».

Поновити ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста бюджетно-фінансового відділу Корецького обєднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області (Острозький район) з 31 березня 2017 року.

Стягнути з Корецького обєднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 31 березня 2017 року по 30 жовтня 2017 року у розмірі 36000 (тридцять шість тисяч) грн. 00 (нуль) коп.

Стягнути з Корецького обєднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 3000 (три тисячі) грн. 00 (нуль) коп.

Постанову суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста бюджетно-фінансового відділу Корецького обєднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області (Острозький район) з 31 березня 2017 року, та в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць у розмірі 5000 (пять тисяч) грн. 00 (нуль) коп. звернути до негайного виконання.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова суду першої інстанції, якщо інше не встановлено Кодексом адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня отримання копії постанови, складеної у повному обсязі, апеляційної скарги з подачею її копії відповідно до кількості осіб, які беруть участь у справі.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя К.М. Недашківська