Справа № П/811/1536/17
Суддя: В.В. Гаращенко
Дата ухвалення: 2017-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2017 року справа № П/811/1536/17

12 год. 35 хв. м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Гаращенка В.В., розглянувши в порядку письмового провадження в місті Черкаси адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до територіального управління Державної судової адміністрації України в Кіровоградській області, господарського суду Кіровоградської області, третя особа Держава Україна в особі Головного управління Державної казначейської служби України в Кіровоградській області, про визнання протиправною бездіяльності та зобовязання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до територіального управління Державної судової адміністрації України в Кіровоградській області, в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність територіального управління Державної судової адміністрації України в Кіровоградській області щодо нездійснення нарахування та виплати судді господарського суду Кіровоградської області - Коваленко Наталі Миколаївні суддівської винагороди виходячи із розміру мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України «Про державний бюджет України на 2017 рік» в період з 01.01.2017 по 27.07.2017;

- зобов'язати територіальне управління Державної судової адміністрації України в Кіровоградській області здійснювати виплату суддівської винагороди ОСОБА_1 в період з 01.01.2017 по 27.07.2017 згідно Закону України «Про судоустрій і статус суддів», виходячи із розміру мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України «Про державний бюджет України на 2017 рік»;

- стягнути з територіального управління Державної судової адміністрації України в Кіровоградській області на користь ОСОБА_1 недоплачену суддівську винагороду за січень - липень 2017 року в загальній сумі 156015 грн. 40 коп.

В обґрунтування позовних вимог зазначено те, що відповідно до ч. 3 ст. 133 Закону України від 07.07.2010 № 2453-VІ «Про судоустрій і статус суддів» посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат. Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» встановлено у 2017 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі 3200 грн.

Отже, посадовий оклад судді місцевого суду, який не проходив кваліфікаційне оцінювання має становити 32000 грн., проте в порушення зазначених норм чинного законодавства, за період з 01.01.2017 по 27.07.2017 територіальне управління Державної судової адміністрації України в Кіровоградській області не нараховувало та не виплачувало позивачу суддівську винагороду з розрахунку посадового окладу 32000 грн. за місяць.

Ухвалою від 27.10.2017 суд залучив до участі в адміністративній справі в якості другого відповідача - господарський суд Кіровоградської області, оскільки останній здійснює нарахування та виплату суддівської винагороди позивачу.

Позивач належним чином повідомлена про дату, час і місце судового розгляду, в судове засідання не зявилася, до суду надіслала заяву про розгляд справи за її відсутності.

В письмових запереченнях на адміністративний позов територіальне управління Державної судової адміністрації України в Кіровоградській області зазначило, що не може бути належним відповідачем у даній справі.

В письмових запереченнях на адміністративний позов господарський суд Кіровоградської області просив в його задоволенні відмовити повністю, зазначивши при цьому, що відповідно до листів ДСА України від 13.12.2016 №10-8861/16, від 13.01.2017 №11-256/17, від 20.03.2017 №11-2306/17, всім судам та територіальним управлінням ДСА України в областях надано розяснення щодо формування штатних розписів, в яких зазначається, що при формуванні штатних розписів посадовий оклад судді місцевого суду з 01 січня 2017 року установити в розмірі 16000 грн. до проходження кваліфікаційного оцінювання та 24000 грн. після проходження такого оцінювання. Крім того, у господарського суду відсутні правові підстави для виплати суддівської винагороди суддям, поза межами видатків державного бюджету на оплату праці.

Відповідач господарський суд Кіровоградської області, подав клопотання про розгляд справи за відсутності представника.

Третя особа належним чином повідомлена про дату, час і місце судового розгляду, свого представника в судове засідання не направила, заява про розгляд справи без її участі в матеріалах справи відсутня.

Повно, всебічно, обєктивно дослідивши надані у справі докази, надавши їм юридичну оцінку, суд дійшов до наступного.

Указом Президента України від 21.06.2006 №559/2006 ОСОБА_1 призначена строком на пять років на посаду судді господарського суду Кіровоградського області.

Постановою Верховної Ради України «Про обрання судів» №3619-VI від 07.07.2011 позивача обрано на посаду судді господарського суду Кіровоградської області безстроково.

Згідно довідки №19 від 01.08.2017 суддівська винагорода позивача за період з 01.01.2017 по 31.07.2017 складає 156015 грн. 40 коп.

ОСОБА_1 пройшла кваліфікаційне оцінювання відповідно до вимог Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VІІІ та з 27.07.2017 підтвердила здатність (можливість) здійснювати правосуддя у відповідному суді.

Не погоджуючись з розміром посадового окладу, позивач звернулась до суду.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд зазначає, що 30.09.2016 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Конституції України» (щодо правосуддя) від 02.06.2016 № 1401-VІІІ, який спрямований на проведення судової реформи в Україні та забезпечення незалежної судової влади.

Частиною 2 статті 130 Конституції України (в редакції вищевказаного Закону) визначено, що розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

У звязку із набранням чинності змін до Конституції України, внесених вищезазначеним Законом (щодо правосуддя), одночасно 30.09.2016 набрав чинності і Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VІІІ, пунктом 2 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» якого визнано таким, що втратив чинність з дня набрання чинності цим Законом, Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VІ, крім положень, зазначених у пунктах 7, 23, 25, 36 цього розділу.

Пунктом 23 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VІІІ встановлено, що до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену положеннями Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VІ (надалі - Закон №2453).

Відповідно до ст. 133 Закону №2453 суддівська винагорода регулюється цим Законом, Законом України «Про Конституційний Суд України» та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці (ч. 2 ст. 133 Закону № 2453).

Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат (ч. 3 ст. 133 Закону № 2453).

За змістом ч. 5 ст. 133 цього ж Закону суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі, зокрема, за наявності стажу роботи більше 3 років - 15 відсотків, більше 5 років - 20 відсотків, більше 10 років - 30 відсотків, більше 15 років - 40 відсотків, більше 20 років - 50 відсотків, більше 25 років - 60 відсотків, більше 30 років - 70 відсотків, більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу.

Відповідно до ст. 134 Закону №2453 суддям надається щорічна оплачувана відпустка тривалістю 30 робочих днів з виплатою, крім суддівської винагороди, допомоги на оздоровлення у розмірі посадового окладу. Суддям, які мають стаж роботи більше 10 років, надається додаткова оплачувана відпустка тривалістю 15 календарних днів.

Таким чином, у спірному періоді суддівська винагорода визначалася ст. 133 Закону №2453 виходячи із розміру посадового окладу 10 мінімальних заробітних плат, а відпустка оплачувалася згідно норм ст. 134 цього ж Закону у розмірі суддівської винагороди, що включає в себе посадовий оклад та належні судді доплати, а також допомоги на оздоровлення у розмірі додаткового посадового окладу.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» від 21.12.2016 №1801-VІІІ, що набрав чинності 01.01.2017, у 2017 році установлена мінімальна заробітна плата у місячному розмірі з 01 січня - 3200 грн.

Отже, виходячи із вищевикладених норм суддівська винагорода з 01.01.2017 повинна обчислюватися із розміру посадового окладу в сумі 32000 грн.

Законом України від 06.12.2016 № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», який набрав чинності з 01.01.2017, законодавцем змінено підходи до визначення мінімальної заробітної плати, зокрема шляхом:

- запровадження нової методології визначення мінімальної заробітної плати (як нижньої межі оплати праці, що гарантується державою);

- встановлення мінімального посадового окладу у розмірі, не меншому від прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня календарного року;

- незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини при побудові схем посадових окладів, визначенні плати за надання адміністративних послуг, судового збору, суми податків тощо.

При цьому, з метою приведення у відповідність системи оплати праці, зокрема, працівників, які отримують заробітну плату з Державного бюджету України, даним Законом внесені зміни до Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889-VIII, Закону України «Про прокуратуру», Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VIIІ та інші, в частині визначення порядку оплати праці працівників публічної служби з привязкою їх посадових окладів до прожиткового мінімуму, а не до мінімальної заробітної плати як це було до внесених змін.

Однак, цим Законом не внесені зміни до Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VІІІ, а згідно ст. 133 Закону №2453 (в редакції станом на момент розгляду даної справи судом) посадовий оклад для цілей визначення суддівської винагороди залишився в залежності від 10 мінімальних заробітних плат.

Пунктом 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 №1774-VІІІ встановлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. Другим реченням пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» вищевказаного Закону встановлено, що до внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 гривень.

При цьому, за змістом письмових заперечень другий відповідач пояснює, що останнім застосовується для обрахунку суддівської винагороди суддям, які не пройшли кваліфікаційне оцінювання, із посадового окладу згідно ст. 133 Закону №2353 (тобто 10 мінімальних заробітних плат), однак застосовуючи розмір мінімальної заробітної як розрахункової величини для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат до приведення законодавчих актів у відповідність із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 №1774-V, встановленого другим реченням пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» - 1600 грн., що у підсумку складає 16000 грн.

Тобто, згідно позиції другого відповідача існує правова колізія щодо застосування розміру мінімальної заробітної плати (3200 грн. чи 1600 грн., визначених відповідно ст. 8 ЗУ «Про Державний бюджет на 2017 рік» та пунктом 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 № 1774-VІІІ).

Вирішуючи дане питання суд зазначає.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 №108/95-ВР (в редакції Закону № 1774-VIII від 06.12.2016) мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обовязковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників, за будь-якою системою оплати праці. Мінімальна заробітна плата - це встановлений законом мінімальний розмір оплати праці за виконану працівником місячну (годинну) норму праці. Мінімальна заробітна плата встановлюється одночасно в місячному та погодинному розмірах.

Згідно ч. 1 ст. 10 Закону України «Про оплату праці» розмір мінімальної заробітної плати встановлюється Верховною Радою України за поданням Кабінету Міністрів України не рідше одного разу на рік у законі про Державний бюджет України з урахуванням вироблених шляхом переговорів пропозицій спільного представницького органу обєднань профспілок і спільного представницького органу обєднань організацій роботодавців на національному рівні.

Зміни розміру мінімальної заробітної плати іншими законами України та нормативно-правовими актами є чинними виключно після внесення змін до закону про Державний бюджет України на відповідний рік (ч. 3 ст. 10 Закону України «Про оплату праці»).

Згідно п. 8 ч. 1 ст. 40 Бюджетного кодексу України до предмету регулювання закону про Державний бюджет України віднесено визначення розміру мінімальної заробітної плати на відповідний бюджетний період.

Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» від 21.12.2016 №1801-VІІІ установлено у 2017 році мінімальну заробітну плату: у місячному розмірі з 1 січня 3200 грн., у погодинному розмірі з 1 січня 19,34 грн.

Будь-яких змін до 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» в частині визначення розміру мінімальної заробітної плати у звязку із набранням з 01.01.2017 чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 № 1774-VІІІ не вносилося.

Застосування розрахункової величини мінімальної заробітної плати до обрахунку суддівської винагороди суперечить нормам Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VІ.

Отже, з аналізу вищенаведеного слідує, що розмір суддівської винагороди визначається виключно законом про судоустрій (ч. 2 ст. 130 Конституції України, ч. 1 ст. 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VІ), яка складається із посадового окладу, який поставлено в залежність від мінімальної заробітної плати (ч. 3 ст. 133 Закону №2453 у розмірі 10 мінімальних заробітних плат), розмір якої в свою чергу встановлюється виключно законом про Державний бюджет України на відповідний бюджетний рік (ч. 1 ст. 10 Закону України «Про оплату праці», п. 8 ч. 1 ст. 40 Бюджетного кодексу України), а зміни розміру останньої іншими законами України та нормативно-правовими актами є чинними виключно після внесення змін до закону про Державний бюджет України на відповідний рік (ч. 3 ст. 10 Закону України «Про оплату праці»).

Приймаючи до уваги той факт, що у спірному періоді ані до ст. 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VІ, ані до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» від 21.12.2016 № 1801-VІІІ, зміни в установленому порядку законодавчої техніки на вносилися, то суд погоджується із доводами позивача, що починаючи з 01.01.2017 суддівська винагорода суддів, які не пройшли кваліфікаційне оцінювання, повинна обраховуватися виходячи із посадового окладу 10 мінімальних заробітних плат (ч. 3 ст. 133 Закону № 2453) відповідно до розміру встановленого ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» від 21.12.2016 № 1801-VІІІ -3200 грн.

За таких обставин, суд вважає, що позивач принаймні мала законні сподівання на отримання суддівської винагороди у спірному періоді у розмірі, встановленому застосовними до таких відносин законами України. У контексті наведеного суд вважає доведеним порушене право позивача на мирне володіння своїм майном, гарантоване ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 №3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Концепція законних очікувань ґрунтовно описана Європейським судом з прав людини (ЄСПЛ) у своїй судовій практиці, в т.ч. у рішеннях винесених щодо України.

Так, за практикою ЄСПЛ за певних обставин законні очікування стосовно отримання власності можуть гарантуватись статтею 1 Першого протоколу Конвенції, якщо, зокрема у національному законодавстві існують достатні підстави для таких очікувань. Тобто якщо в державі існує діюче законодавство, яке передбачає певні виплати таке законодавство розцінюється як таке, що створює право власності для відповідної категорії осіб.

ЄСПЛ погоджується, що в межах свободи дій держави визначати, які виплати здійснювати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними (рішення ЄСПЛ від 02.11.2005 у справі «Кечко проти України»).

Суд поділяє погляди ЄСПЛ з цього питання та зазначає, що законодавець може змінювати розмір суддівської винагороди, але виключно у порядку внесення змін у відповідний закон про судоустрій, що підлягає застосуванню у спірних відносинах.

Щодо позовних вимог до територіального управління Державної судової адміністрації України в Кіровоградській області, суд звертає увагу, що за ч. 7 ст. 154 Закону України « Про судоустрій і статус суддів» територіальні управління Державної судової адміністрації України здійснюють свою діяльність відповідно до положення про них, що затверджується Головою Державної судової адміністрації України на підставі типового положення про територіальне управління Державної судової адміністрації України.

До повноважень територіальних управлінь відповідно п. 4.3 Типового положення про територіальні управління Державної судової адміністрації України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого наказом Державної судової адміністрації України 15 липня 2015 року №104 належить здійснюють функції розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності територіальних управлінь та місцевих загальних судів.

В свою чергу господарський суд Кіровоградської області є спеціалізований судовий орган в системі судів загальної юрисдикції, що здійснює правосуддя в господарських відносинах.

Відповідно, територіальне управління Державної судової адміністрації України в Кіровоградській області є розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня для районних, міськрайонних та районних у місті судів Кіровоградської області.

Таким чином, органом, який здійснює нарахування та виплату заробітної плати, зокрема суддівської винагороди позивачу є господарський суд Кіровоградської області, а тому в задоволенні позовних вимог до територіального управління Державної судової адміністрації України в Кіровоградській області слід відмовити повністю.

Щодо позовної вимоги визнати протиправною бездіяльності господарського суду Кіровоградської області про нездійснення нарахування та виплати судді господарського суду Кіровоградської області - Коваленко Наталі Миколаївні суддівської винагороди виходячи із розміру мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України «Про державний бюджет України на 2017 рік» в період з 01.01.2017 по 27.07.2017, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 148 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VІІІ функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснюють Державна судова адміністрація України - щодо фінансового забезпечення діяльності всіх інших судів, діяльності Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України, Служби судової охорони та Державної судової адміністрації України.

Відповідно до ст. 151 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Державна судова адміністрація України є державним органом у системі правосуддя, який здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади у межах повноважень, установлених законом.

Відповідно до абз. 3 ч. 3 ст. 10 Бюджетного кодексу України головні розпорядники бюджетних коштів, зокрема Державна судова адміністрація України, самостійно визначають мережу розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня та одержувачів бюджетних коштів з урахуванням вимог щодо формування єдиного реєстру розпорядників бюджетних коштів і одержувачів бюджетних коштів та даних такого реєстру.

За вимогами абз. 7 п. 1.2 гл. 1 Порядку казначейського обслуговування державного бюджету за витратами, затвердженого наказом Міністерства фінансів від 24.12.2012 №1407, мережа розпорядника коштів державного бюджету згрупована відповідно до законодавства головним розпорядником коштів державного бюджету (розпорядником коштів державного бюджету нижчого рівня, що має власну мережу) інформація щодо розпорядників нижчого рівня, які у своїй діяльності підпорядковані цьому розпоряднику та/або діяльність яких координується ним, а також отримують від нього бюджетні асигнування, та одержувачів коштів державного бюджету.

За змістом порядку розпорядники нижчого рівня поділяються на бюджетні установи, що мають власну мережу, та на бюджетні установи, що не мають мережі.

Відповідно до Положення про Державну судову адміністрацію України, затвердженого рішенням РСУ від 22.10.2010 №12, та Типового положення про територіальні управління Державної судової адміністрації України, затвердженого наказом Державної судової адміністрації України від 05.04.2011 №82, діяльність апаратів місцевих спеціалізованих судів координується безпосередньо Державною судовою адміністрацією України.

Таким чином, на 2017 рік місцеві спеціалізовані суди включені до реєстру розпорядників бюджетних коштів як бюджетна установа, що не має власної мережі, а функції розпорядника бюджетних коштів щодо всіх місцевих спеціалізованих судів здійснює безпосередньо Державна судова адміністрація України.

Лише тільки з метою реалізації пілотного проекту щодо запровадження ч. 4 ст. 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VІІІ наказом ДСА України від 14.12.2016 року №265 визначено з 1 січня 2017 року розпорядниками бюджетних коштів територіальне управління ДСА України в Вінницькій області щодо господарського суду Вінницької області та територіальне управління ДСА України в Рівненській області щодо Рівненького окружного адміністративного суду. Всі інші спеціалізовані суди на 2017 рік визначенні ДСА України як розпорядники бюджетних коштів нижчого рівня.

В свою чергу, на адресу господарського суду Кіровоградської області надходили численні розяснення Державної судової адміністрації України з приводу нарахування суддівської винагороди, викладені в листах №10-8861/16 від 13.12.2016, №11-256/17 від 13.01.2017, №10-1225/17 від 16.02.2017 та №11-2306/17 від 20.03.2017.

Отже, враховуючи викладене, господарський суд Кіровоградської області не мав достатніх повноважень для самостійного вирішення питання про виплату суддівської винагороди виходячи з розміру мінімальної заробітної плати та здійснював її виплату виходячи із встановленого розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 2017 рік відповідно до розяснень головного розпорядника бюджетних коштів ДСА України.

За таких обставин вимога про визнання протиправною бездіяльності господарського суду Кіровоградської області щодо нездійснення нарахування та виплати суддівської винагороди задоволенню не підлягає.

Щодо позовних вимог позивача про стягнення недоплаченої суддівської винагороди за січень липень 2017 року в загальній сумі 156015 грн. 40 коп., суд зазначає, що дана позовна вимога не обґрунтована, оскільки позивачем не наведено розрахунок такої суми.

Суд зауважує, що не може підміняти орган, який повинен нараховувати суддівську винагороду у встановленому законом розмірі із вирахуванням необхідних податків та загальнообовязкових платежів, а саме господарський суд Кіровоградської області, тим більше, що позовна вимога позивача сформована з посиланням на дані довідки №19 від 01.08.2017 шляхом множення на два.

Отже, враховуючи, що сума яку заявляє позивач до стягнення не нарахована відповідним органом, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовної вимоги щодо їх стягнення.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше я за позовною заявою, поданою відповідно до КАС України, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Суд дійшов висновку, що для повного захисту порушених прав позивача у спірних правовідносинах, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню шляхом зобов'язання господарського суду Кіровоградської області нарахувати та виплатити суддівську винагороду ОСОБА_1 в період з 01.01.2017 по 27.07.2017 згідно Закону України «Про судоустрій і статус суддів», виходячи із розміру мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України «Про державний бюджет України на 2017 рік», з урахуванням проведених позивачу виплат у вказаному періоді.

Відповідно до частин 1, 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення; в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд при вирішенні спору враховує приписи статті 2 КАС України, відповідно до якої у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано, добросовісно, розсудливо та безсторонньо, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 256 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються постанови суду про: присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.

Оскільки судом відмовлено в питанні стягнення суддівської винагороди, визначено спосіб захисту порушеного права позивача у вигляді зобовязання нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суддівську винагороду, то відсутні підстави для допуску до негайного виконання рішення в частині стягнення такої винагороди.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 11, 14, 70, 71, 94, 159-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Зобов'язати господарський суд Кіровоградської області нарахувати та виплатити суддівську винагороду ОСОБА_1 в період з 01.01.2017 по 27.07.2017 згідно Закону України «Про судоустрій і статус суддів», виходячи із розміру мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України «Про державний бюджет України на 2017 рік», з урахуванням проведених позивачу виплат у вказаному періоді.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана до Київського апеляційного адміністративного суду через Черкаський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя В.В. Гаращенко