Справа № 806/2053/17
Суддя: Шидловський В.Б.
Дата ухвалення: 2017-11-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________
Головуючий у 1-й інстанції: Нагірняк М.Ф.
Суддя-доповідач:ОСОБА_1
УХВАЛА

іменем України

"07" листопада 2017 р. Справа № 806/2053/17

Житомирський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Шидловського В.Б.

суддів: Бучик А.Ю.

ОСОБА_2,

розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_3 управління Національної поліції в Житомирській області на постанову Житомирського окружного адміністративного суду від "03" серпня 2017 р. у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 управління Національної поліції в Житомирській області про стягнення компенсації за затримку розрахунку при звільненні в сумі 23686,24 грн. ,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 звернувся з позовом до ОСОБА_3 управління Національної поліції в Житомирській області про стягнення 23686,24 грн. компенсації за затримку при звільненні з посади.

Постановою Житомирського окружного адміністративного суду від 03.08.2017 року позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_3 управління Національної поліції в Житомирській області на користь ОСОБА_4 20914,20грн.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, ОСОБА_3 управління Національної поліції в Житомирській області звернулося до суду з апеляційною скаргою, у якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову про відмову у задововленні позовних вимог. Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що саме спеціальним законодавством врегульований спір таким чином, що виплата компенсації за затримку виплати розрахунку при звільненні осіб, які проходили службу в органах поліції не передбачена, а дія норм КЗпП України на них не поширюється, а тому при вирішенні такого роду спорів пріоритетними є норми спеціальних законів, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних правовідносин так коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі. Апелянт при цьому зазначає, що судом першої інстанції було надано вірну правову оцінку спірним правовідносинам лише у частині компенсації за затримку у виплаті одноразової грошової допомоги та цілком правомірно відмовлено у вказаній позовній вимозі. Однак, було допущено помилку при наданні правової оцінки спірним правовідносинам у частині затримки виплати позивачеві належних коштів за його перебування у службових відрядженнях під час проходження служби.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши, в межах апеляційних скарг, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що Позивач згідно з наказом Відповідача № 80 о/с від 28.04.2017 року звільнений з 30.04.2017року зі служби в органах Національної поліції України за станом здоров'я і його (Позивача) вислуга на день звільнення складала 23 роки і 23 дні.

Сторони не заперечують, що в розумінні вимог ст.9 Закону N 2262-XII Позивач має право на одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Сторони не заперечують щодо розміру такої одноразової грошової допомоги і щодо того, що вона Позивачу була виплачена 29.06.2017року.

Сторони не заперечують, що на день звільнення Позивача до складу його грошового забезпечення, що підлягало виплаті, входило грошове забезпечення за час перебування в службових відрядженнях.

Судом встановлено та визнається сторонами, що грошове забезпечення за час перебування в службових відрядженнях в розмірі 9000,00грн. Позивачу було виплачено не в день звільнення, а лише 30.06.2017року, тобто із затримкою в 60 днів.

Вважаючи свої права порушеними внаслідок затримки розрахунку при звільненні позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Суд першої інстанції, вирішуючи спірні правовідносини, дійшов до висновку, що порушене право Позивача в результаті затримки виплати Відповідачем на 60 днів грошового забезпечення за час перебування в службових відрядженнях в розмірі 9000,00грн. підлягає судовому захисту шляхом стягнення з Відповідача середнього заробітку за час затримки такого розрахунку в розмірі 20914,20грн. (348,57грн.х60днів).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступні підстави.

Так, нормами спеціального законодавства, а саме Законом України "Про Національну поліцію", Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", Постановами Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 року № 393, від 11.11.2015 року № 988, якими врегульовані питання звільнення зі служби в поліції; порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення поліцейських; виплату одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби, не визначено порядку проведення розрахунку при звільненні зі служби в поліції та не врегульовано питання щодо пропуску строку здійснення виплат при звільненні з поліції.

При цьому судова колегія вважає, що у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі підлягають застосуванню норми трудового законодавства. Наведене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 17 лютого 2015 року в справі № 21-8а15.

Разом з цим, суд вважає безпідставними доводи відповідача про те, що норми КЗпП не можуть бути застосовані.

Дійсно, при визначенні структури, порядку та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів поліції та у випадку виникнення спорів з цього приводу пріоритетними є норми спеціального законодавства, проте у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини, то застосуванню підлягають саме загальні норми законодавства про працю. Таким чином, хоч позивач і проходив службу в органах поліції на нього поширюються загальні норми законодавства про працю в разі відсутності їх у спеціальному законодавстві, що регулювали проходження ним служби.

Апелянт у доводах апеляційної скарги зазначає, що питання нарахування та виплати грошового забезпечення працівників поліції регламентовано Постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2015 року №988 та Наказом МВС України від 06 квітня 2016 року №260. Цим же наказом визначено вичерпний перелік складових грошового утримання працівників поліції, який закріплено у грошовому атестаті кошжного працівника поліції. Так, у вказаному переліку такий окремий вид грошового забезпечення як "кошти на відрядження" не передбачено.

За наведених обставин, колегія суддів приходить до висновку, що коли нормами спеціального законодавства не врегульовано порядок проведення розрахунку при звільненні зі служби в поліції та питання щодо пропуску строку здійснення виплат при звільненні з поліції, то згідно зі положеннями ст.9 КАС України, необхідно застосувати до спірних правовідносин положення Кодексу законів про працю України.

Так, абзацом 1 частини 1 статті 47 Кодексу законів про працю України (у редакції, чинній на час звільнення позивача, далі - КЗпП України) передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

За змістом ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

У рішенні Конституційного Суду України від 22.02.2012 року № 4-рп/2012 в справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_5 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу, установлено, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Також у вказаному рішенні Конституційний Суд України дійшов висновку, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

В даному випадку день звільнення позивача (30.04.2017 року), належна останньому сума грошового забезпечення за час перебування в службових відрядженнях в розмірі 9000,00 грн. виплачена не була. Остаточний розрахунок з позивачем ОСОБА_3 управлінням Національної поліції в Житомирські області проведено 30.06.2017 року. Отже, відповідачем допущено порушення строку розрахунку з позивачем при звільненні, що є підставою для виплати ОСОБА_4 середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, підстав для його скасування колегією суддів не встановлено.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 198 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Відповідно до ч.1 ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову чи ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 195, 197, 198, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 управління Національної поліції в Житомирській області залишити без задоволення, постанову Житомирського окружного адміністративного суду від "03" серпня 2017 р. без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя В.Б. Шидловський

судді: А.Ю.Бучик

ОСОБА_2

Роздруковано та надіслано:р.л.п.

1- в справу:

2 - позивачу: ОСОБА_4 АДРЕСА_1,10031

3- відповідачу: ОСОБА_3 управління Національної поліції в Житомирській області вул.Старий Бульвар,5/37,м.Житомир,10008

- ,