Справа № 803/959/17
Суддя: Коваль Роман Йосипович
Дата ухвалення: 2017-11-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2017 рокуЛьвів№ 876/9615/17

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Коваля Р.Й.,

суддів Святецького В.В.,

ОСОБА_1,

з участю секретаря судового засідання Чигер І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Волинської митниці ДФС на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 18 серпня 2017 року в адміністративній справі № 803/959/17 за позовом ОСОБА_2 до начальника Волинської митниці ДФС, Волинської митниці ДФС про визнання наказу неправомірним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до Волинського окружного адміністративного суду із вказаним позовом та просила:

- визнати протиправним наказ начальника Волинської митниці ДФС № 332-о від 08.06.2017 про звільнення її із займаної посади 09.06.2017 року за власним бажанням відповідно до пункту 3 частини першої статті 83, частини першої статті 86 Закону України «Про державну службу», статті 38 Кодексу законів про працю України;

- зобовязати начальника Волинської митниці ДФС поновити її на службу в органах Волинської митниці ДФС, на посаді державного інспектора сектору митного оформлення митного поста «Ягодин» Волинської митниці ДФС на період відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку основного працівника ОСОБА_3 і виплатити їй середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 09.06.2017 вона відликала свою заяву про звільнення за власним бажанням, тому звільнення її на підставі цієї заяви є незаконним.

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 18 серпня 2017 року позов задоволено.

Визнано протиправним і скасовано наказ Волинської митниці ДФС від 08.06.2017 № 332-о «Про звільнення ОСОБА_2 І.» в частині звільнення ОСОБА_2 із займаної посади державного інспектора сектору митного оформлення митного поста «Ягодин» Волинської митниці ДФС на період відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку основного працівника ОСОБА_3 з 09.06.2017.

Поновлено її на посаді державного інспектора сектору митного оформлення митного поста «Ягодин» Волинської митниці ДФС на період відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку основного працівника ОСОБА_3 з 09.06.2017.

Стягнуто з Волинської митниці ДФС на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 15 849,12 грн.

Постанову в частині поновлення ОСОБА_2 на посаді та стягнення середнього заробітку за один місяць у розмірі 6603,80 грн звернуто до негайного виконання.

Не погодившись із прийнятою постановою, її оскаржила Волинська митниця ДФС, яка вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте за неповного зясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідності висновків суду обставинам справи та з порушення норм матеріального і процесуального права.

Тому просила скасувати постанову суду першої інстанції і прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Вимоги апеляційної скарги обгрунтовано тим, що станом на 09.06.2017 від позивача повідомлення про відкликання заяви про звільнення від 26.05.2017 на Волинську митницю ДФС не надходило. Волинська митниця ДФС у повному обсязі дотримала процедури звільнення позивача за власним бажанням, тому підстави для задоволення позову відсутні.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити.

Як встановлено судом, підтверджено матеріалами справи, ОСОБА_2 було призначено на посаду державного інспектора сектору митного оформлення митного поста «Ягодин» Волинської митниці ДФС на період відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку основного працівника ОСОБА_3

26.05.2017 позивач подала до Волинської митниці ДФС заяву про звільнення за власним бажанням.

У звязку з поданою заявою 08.06.2017 начальник Волинської митниці ДФС ОСОБА_4 прийняв наказ № 332-о «Про звільнення ОСОБА_2І.», відповідно до якого ОСОБА_2, державного інспектора сектору митного оформлення митного поста «Ягодин» Волинської митниці ДФС на період відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку основного працівника ОСОБА_3, звільнено із займаної посади 09.06.2017 за власним бажанням відповідно до пункту 3 частини першої статті 83, частини першої статті 86 Закону України «Про державну службу», статті 38 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України).

Не погоджуючись із вказаним наказом, ОСОБА_2 оскаржила його до суду, покликаючись на те, що 09.06.2017 вона відликала свою заяву про звільнення за власним бажанням.

Приймаючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції мотивував його тим, що позивачем не надано до суду належних доказів на підтвердження факту відкликання заяви про звільнення за власним бажанням.

Водночас, позивача незаконно звільнено із займаної посади за власним бажанням, оскільки вона мала право на відкликання заяви про звільнення за власним бажанням у будь-який момент до закінчення двотижневого строку з моменту подачі заяви, тобто до 09.06.2017 включно.

Проте, у період з 09.06.2017 по 27.06.2017 позивач була тимчасово непрацездатна, оскільки перебувала на стаціонарному лікуванні, а надалі на денному стаціонарі, у звязку з чим 09.06.2017 (в останній день закінчення вищевказаного строку) не мала реальної можливості скористатися своїм правом на відкликання раніше поданої заяви про звільнення за власним бажанням; знаючи про це, Волинська митниця ДФС не пересвідчилася у намірі позивача продовжувати працювати і не взяла до уваги факт перебування позивача на лікарняному.

Оскаржуваний наказ № 332-о «Про звільнення ОСОБА_2І.», яким позивача звільнено із займаної посади з 09.06.2017, був прийнятий Волинською митницею ДФС 08.06.2017, тобто до закінчення двотижневого строку попередження, при тому, що жодною нормою чинного законодавства не передбачено право роботодавця приймати рішення про звільнення працівника за власним бажанням до закінчення двотижневого строку з моменту подачі заяви про звільнення за власним бажанням, крім випадків коли працівник у заяві просить його звільнити у визначений строк.

Крім того, чинним законодавством України не вимагається від працівника звернення до роботодавця із заявою про відкликання поданої ним заяви про звільнення за власним бажанням, це є його правом, а достатньою формою виявлення ним наміру про залишення на роботі є продовження виконання службових обовязків, що виключає наявність правових підстав для звільнення працівника на підставі раніше поданої ним заяви, за винятком випадку, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладанні трудового договору.

Станом на день прийняття оскаржуваного наказу на посаду, яку займала позивач, не було запрошено іншого працівника, як і не відбулося повернення на роботу основного працівника ОСОБА_3 з відпустки для догляду за дитиною.

09.06.2017 позивач повідомила свого безпосереднього керівника ОСОБА_5 про те, що перебуває на лікуванні і має намір надалі перебувати з Волинською митницею ДФС у трудових відносинах, що є підтвердженням того, що позивач не залишила роботи та не вимагала розірвання трудового договору, а 29.06.2017, після тимчасової непрацездатності, вона вийшла на роботу для виконання своїх посадових обовязків.

Проте, колегія суддів апеляційного суду вважає такі висновки суду першої інстанції помилковими, виходячи з наступного.

Відповідно до преамбули Закону України «Про державну службу» цей Закон визначає принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях.

За приписами статті 1 Закону України «Про державну службу» державна служба це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави.

Згідно із частинами першою третьою статті 5 Закону України «Про державну службу» правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною ОСОБА_6 України, постановами Верховної ОСОБА_6 України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у звязку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Пунктом 3 частини першої статті 83 Закону України «Про державну службу» передбачено, що державна служба припиняється за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону).

Відповідно до статті 86 Закону України «Про державну службу» державний службовець має право звільнитися зі служби за власним бажанням, попередивши про це субєкта призначення у письмовій формі не пізніш як за 14 календарних днів до дня звільнення.

Державний службовець може бути звільнений до закінчення двотижневого строку, передбаченого частиною першою цієї статті, в інший строк за взаємною домовленістю із субєктом призначення, якщо таке звільнення не перешкоджатиме належному виконанню обовязків державним органом.

Субєкт призначення зобовязаний звільнити державного службовця у строк, визначений у поданій ним заяві, у випадках, передбачених законодавством про працю.

Тобто, зазначена вище стаття не лише надає право відповідачу, а й зобовязує його звільнити державного службовця у двотижнений строк після подачі заяви про звільнення за власним бажанням; водночас у межах цього строку працівник має право відкликати раніше подану заяву про звільнення за власним бажанням.

Як вказано вище, на підставі добровільної заяви позивача від 26.05.2017 її звільнено із займаної посади 09.06.2017 (тобто, у межах строку, визначеного частиною першою статті 86 Закону України «Про державну службу»).

Відповідно до статті 38 КЗпП України, на яку покликався суд першої інстанції, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Разом з тим, судом не отримано доказів того, що до спливу вищевказаного строку (як і надалі) позивачем було подано до Волинської митниці ДФС заяву про відкликання заяви про звільнення від 26.05.2017, як і не отримано доказів того, що станом на 09.06.2017 позивач продовжувала виконувати обовязки за займаною посадою.

Стосовно покликання суду першої інстанції на те, що в день видання оскаржуваного наказу позивач перебувала на лікарняному, що підтверджується листками непрацездатності, як на підставу для скасування спірного наказу, колегія суддів зазначає таке.

У постанові від 23 січня 2013 р. у справі № 6-127цс12 Верховний Суд України зазначив, що «у пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» містяться розяснення про недопустимість звільнення працівника у період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (частина третя статті 40 КЗпП України), які стосуються як передбачених статтями 40, 41 КЗпП України випадків, так і інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Разом із тим зміст поняття «розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» розкрито законодавцем у пункті 4 статті 36 КЗпП України, до якого віднесено лише звільнення з підстав, передбачених статтями 40, 41 КЗпП України. Це виключає охоплення змістом терміну «розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» будь-якого іншого звільнення, підстава якого не зазначена в статтях 40, 41 КЗпП України, або яке законодавець спеціально не визначив як розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Таким чином, виходячи з нормативного тлумачення пунктів 4, 8 статті 36, частини третьої статті 40, частини третьої статті 41, статтей 40, 41 КЗпП України та ураховуючи те, що між сторонами виник спір із приводу припинення трудового договору з працівником з підстав, передбачених контрактом пунктом 8 статті 36 КЗпП України, а не у звязку зі звільненням працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, норми частини третьої статті 40 КЗпП України на ці правовідносини не поширюються».

З огляду на вказану правову позицію, колегія суддів зазначає, що перебування позивача на лікарняному не є перешкодою для звільнення її з посади за власним бажанням.

Колегія суддів апеляційного суду вважає безпідставними покликання суду першої інстанції на те, що прийняття оскаржуваного наказу 08.06.2017, тобто до закінчення двотижневого строку попередження, є підставою для визнання його неправомірним, оскільки дата прийняття наказу не має визначального значення для вирішення спору, так як дату звільнення визначено 09.06.2017 (останній день роботи у разі розірвання трудового договору з ініціативи працівника); права позивача цим ніяким чином не було порушено, при тому, що позивач не відкликала 09.06.2017 заяви про звільнення за власним бажанням.

Прийняття наказу 08.06.2017 представником відповідача мотивоване необхідністю проведення у день звільнення необхідних процедур, які передують звільненню.

Проаналізувавши зазначені вище норми законодавства та встановлені у справі обставини, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуваний у цій справі наказ прийнятий Волинською митницею ДФС на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені законодавством.

Відповідно до статті 198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати її та прийняти нову постанову суду.

Згідно зі статтею 202 КАС України підставами для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, через що постанова суду підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову в задоволенні заявленого позову.

Керуючись ст.ст.160 ч.3, 195, 196, 198 ч.1 п.3, 202, 205 ч.2, 207, 254 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Волинської митниці ДФС задовольнити.

Постанову Волинського окружного адміністративного суду від 18 серпня 2017 року в адміністративній справі № 803/959/17 скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до начальника Волинської митниці ДФС, Волинської митниці ДФС про визнання наказу неправомірним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складення постанови у повному обсязі.

Головуючий суддя ОСОБА_6
судді ОСОБА_7
ОСОБА_8
Постанова складена у повному обсязі 06 листопада 2017 року.