Справа № 818/1055/17
Суддя: С.О. Бондар
Дата ухвалення: 2017-10-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
26 жовтня 2017 р. справа №818/1055/17
Сумський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді - Бондаря С.О.
суддів: Кунець О.М., Соколова В.М.
за участю секретаря судового засідання - Алексеєнко Є.А.
представника позивача - Шаповал О.О.
представників відповідачів - Левицької А.М., Палагут Т.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу № 818/1055/17
до Державної міграційної служби України, Управління Державної міграційної служби України в Сумській області
про скасування рішення, зобов"язання вчинити дії,-
В С Т А Н О В И В:
Хаж ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, Управління Державної міграційної служби України в Сумській області про скасування рішення Державної міграційної служби України від 14.06.2017 №240-17 та повідомлення управління Державної міграційної служби України в Сумській області від 29.06.2017 №11 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язання управління Державної міграційної служби України в Сумській області повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Свої вимоги мотивує тим, що він виїхав із Сирії до України в 2010 році з метою навчання у вищому навчальному закладів. Але, після відрахування його з навчального закладу, він не може повернутися на батьківщину, оскільки на всій території Сирії проходять військові дії. Тому він боїться за своє життя, а тож за те, що він може бути призваний на військову службу.
Державна міграційн служба України та Управління Державної міграційної служби України в Сумській області, заперечуючи проти позову, свою позицію обґрунтовують тим, що рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є законним, прийнятим на підставі Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту", оскільки позивач не навів достовірних фактів, які свідчили б про обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також загрози його життю через смертну кару, катування чи нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання в країні походження та серйозну особисту загрозу життю особи з причин загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини (а.с.36-43).
Позивач ОСОБА_1 та його представник Шаповал О.О. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі.
Представники відповідачів Левицька А.М., Палагут Т.І. в судовому засіданні заперечували проти позовних вимог з підстав, викладених у письмовому запереченні.
Суд, заслухавши пояснення позивача, представників сторін, вивчивши письмові матеріали справи, вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити, виходячи з наступного.
В судовому засіданні встановлено, що 19.09.2010 громадянин Сирії ОСОБА_1 прибув в Україну за паспортом громадянин Сирії № НОМЕР_1 , з метою навчання у Луганському національному аграрному університеті.
УДМС України в Сумській області складено висновок від 17.05.2017 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Сирії ОСОБА_1 (а.с.88-94).
На підставі всебічного вивчення документів та матеріалів, підтримуючи висновок Управління ДМС в Сумській області, Державною міграційною службою України прийнято рішення від 14.06.2017 №240-17 про відмову громадянину Сирії ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.87).
Правовою підставою для прийняття спірного рішення стала відсутність умов, передбачених пунктами 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".
На підставі вказаного рішення, управлінням Державної міграційної служби України в Сумській області винесено повідомлення від 29.06.2017 №11 про відмову громадянину Сирії ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.95).
Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходить з наступного.
Пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі Закон) визначені критерії віднесення особи до категорії біженців чи осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.
Відповідно до п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону біженець особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань. Особа, яка потребує додаткового захисту, особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколу 1967 року та статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.
Відповідно до п.п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка подала клопотання про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому особисто вона побоюється стати жертвою переслідувань. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати докази цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за вказаними ознаками.
Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторони. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.
Слід також зазначити, що згідно з п. 4 ч. 1 ст. 6 Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.
Під час розгляду УДМС в Сумській області заяви позивача про визнання його біженцем чи особи, яка потребує додаткового захисту не було добуто доказів переслідування позивача за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.
При цьому необхідно вказати, що ОСОБА_1 взагалі не надав відповідачу доказів того, що він підпадає під визначення особи, яка потребує додаткового захисту, оскільки докази того, що позивач змушений був прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього насильницьких дій чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, відсутні.
Позивач також не підпадає під ознаки особи, яка потребує тимчасового захисту, оскільки в контексті п. 14 ч. 1 ст. 1 та ч. 1 ст. 18 Закону такими особами є іноземці та особи без громадянства, які масово вимушені шукати захисту та прибувають на територію України з країни, яка має спільний кордон з Україною, у зв`язку з подіями, зазначеними в пункті 14 частини першої статті 1 цього Закону, а саме внаслідок зовнішньої агресії, іноземної окупації, громадянської війни, зіткнень на етнічній основі, природних чи техногенних катастроф або інших подій, що порушують громадський порядок у певній частині або на всій території країни походження.
Хаж ОСОБА_2 заявляв, що змушений залишитися в Україні внаслідок загрози його життю, безпеці та свободі в Сирії через побоювання стати жертвою переслідувань за релігійною ознакою або бути змушеним вступати до різноманітних терористичних угрупувань, а також боїться загинути внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуації внутрішнього збройного конфлікту та систематичного порушення прав людини. На території його села одночасно знаходяться представники різних опозиційних уряду Президента Сирії угрупувань, які можуть забрати позивача до своїх лав в разі його повернення. Він не може і не бажає повернутися до Сирії внаслідок зазначених побоювань.
Проте, такі заяви позивача спростовуються матеріалами справи.
Так, ОСОБА_1 в 2011, 2012, 2013, 2015 роках безперешкодно повертався до Сирії, де перебував у своєму селі та у м. Ариха. Він не заявляв про існування будь-яких загроз з боку опозиційних сил щодо мобілізації до їх лав. За інформацією по країні походження, під час останнього приїзду позивача до Сирії, провінція ОСОБА_3 вже не перебувала під контролем уряду.
Позивач повертаючись влітку 2015 року до Сирії, щоб зустрітися з батьками, володів інформацією про ситуації в країні та не відчував небезпеки. З аналізу інформації з відкритих джерел вбачається, що ситуація в провінції Ідліб влітку 2015 року була більш напруженою в порівнянні з часом розгляду заяви.
Територія, на якій розташоване село с. Кавар Надж, провінція Ідліб, в якому проживає родина позивача, не контролюється терористичним угрупуванням Ісламська Держава. Це підтверджується інформацією по країні походження, згідно якої члени ІД контролювали території в провінціях Ракка, Дейр-ез-Зор, Хасаке, Алеппо, Хама та Хомс та на даний час терористи зазнали значних втрат своїх позицій.
Більше того, з матеріалів справи вбачається, що міжнародними організаціями саме провінція Ідліб визначена територією, де розміщують біженців з інших провінцій Сирії.
Враховуючи вищевикладені обставини, не можуть вважатися обґрунтованими твердження позивача щодо побоювання бути призваним до лав опозиційних угрупувань. Для позивача не існує загрози брати участь у лавах цього терористичного угрупування. Вищевказане також свідчить про відсутність будь-якого переслідування в країні його громадянської належності.
Відповідно до пункту 164 глави 5 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН особи, які вимушені покинути країну походження із-за внутрішніх і міжнародних конфліктів, зазвичай не кваліфікуються як біженці.
За загальним правилом, відповідно до п.167 Керівництва по процедурах та критеріях визначення статусу біженців (згідно Конвенції 1951 року та протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженця, у країнах, де військова служба обов`язкова, факт ухилення від цього обов`язку або непідкорення, як правило, є правопорушенням, що переслідується за законом. Побоювання переслідування або покарання за дезертирство або ухилення від призову самі по собі не є за визначенням обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідування.
Одночасно Керівництво визначає підстави, за яких особа, яка ухиляється від військової служби, може набути статусу біженця. Зокрема, згідно п.169 дезертир або особа, яка ухиляється від призову, можуть розглядатися як біженці, якщо зможуть довести, що за вчинення військового правопорушення вони б були віддані занадто тяжкому покаранню з огляду на їх расу, релігію, національність, приналежність до певної соціальної групи або за політичні переконання. Це також відноситься до осіб, які можуть довести, що в них є цілком обґрунтовані побоювання переслідувань з вказаних мотивів, незалежно від покарання за дезертирство. Згідно з п.170 в деяких випадках необхідність несення військової служби може бути єдиною причиною подати клопотання про надання статусу біженця, якщо особа може довести, що несення військової служби вимагає її участі у військових діях, що суперечать його політичним, релігійним або моральним переконанням або обґрунтованим міркуванням сумління. За приписами п.172 відмова від несення військової служби може ґрунтуватися на релігійних переконаннях, якщо позивач може довести, що його релігійні переконання щирі, і вони не взяті до уваги владою його країни, коли вони вимагали несення військової служби.
В даному випадку ОСОБА_1 таких доказів не надав, тоді як посилається просто на не бажання брати участь у війні.
Як пояснював позивач, він ніколи не був членом жодних організацій чи політичних партій. Він цікавиться інформацією про те, що відбувається в Сирії не з політичних переконань, а щоб мати можливість дізнатися про долю своїх рідних.
Отже, небажання Хаж ОСОБА_2 служити в армії саме по собі не є підставою для переслідування його за політичні переконання. Інших підстав небажання служити в армії позивач не навів.
В пояснювальній записці про тягар та стандарт доказування в заявах про надання статусу біженця, УВКБ ООН, пункт 19, вказано, що значущими факторами, які слід брати до уваги, є досвід його родичів і друзів та досвід людей, які знаходяться в аналогічній з позивачем ситуації.
Як вбачається з матеріалів справи, рідний брат позивача та чоловік сестри призовного віку за весь час існування конфлікту в Сирії не були мобілізовані як до урядової армії, так і до жодного опозиційного угрупування.
Хаж ОСОБА_2 також не навів прикладів щодо примусової мобілізації інших мешканців села ОСОБА_4 .
Необхідно врахувати той факт, що Президентом Сирії видано ряд указів про оголошення амністії особам, які дезертирували з армії та ухиляються від призову до військової служби.
На даний час, на території Сирії діє режим припинення вогню.
Позивач не надав жодних документів на підтвердження підстав побоювання стати жертвою переслідування на території країни походження.
Суд зазначає, що позивач в 2016 році особисто звернувся до посольства Сирії в Україні та безперешкодно отримав новий національний паспорт.
Отже, він не мав побоювань зазнати переслідування органами державної влади країни походження.
Крім того, влітку 2015 року ОСОБА_1 повернувся до Сирії з метою відвідування батьків, де перебував півтора місяця. Країну громадянської належності він залишив, за його словами, з метою продовження навчання в Україні, а не рятуючись від небезпеки.
Після відрахування з університету в 2015 році Хаж ОСОБА_2 із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до міграційної служби в установлений Законом термін не звернувся, а більше року перебував на території України нелегально.
Тобто, під час активної фази громадянської війни в Сирії позивач за захистом не звертався.
Таким чином, враховуючи вищевикладене, не має підстав вважати, що ОСОБА_1 має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.
Отже, серед фактів, повідомлених ОСОБА_1 , немає підстав для набуття статусу біженця у відповідності до умов, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону.
Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Управління Державної міграційної служби України в Сумській області про скасування рішення Державної міграційної служби України від 14.06.2017 №240-17 та повідомлення управління Державної міграційної служби України в Сумській області від 29.06.2017 №11 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язання управління Державної міграційної служби України в Сумській області повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Керуючись ст. ст. 86, 94, 98, 158-163, 167, 186, 254 КАС України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:
В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Управління Державної міграційної служби України в Сумській області про скасування рішення Державної міграційної служби України від 14.06.2017 №240-17 та повідомлення управління Державної міграційної служби України в Сумській області від 29.06.2017 №11 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язання управління Державної міграційної служби України в Сумській області повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відмовити.
Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Сумський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги на постанову суду протягом десяти днів з дня отримання копії повного тексту постанови.
Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Головуючий суддя C.О. Бондар

судді: О.М.Кунець

В.М.Соколов

Повний текст постанови складено 1 листопада 2017 року.