Справа № 817/1222/17
Суддя: Комшелюк Т.О.
Дата ухвалення: 2017-11-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

01 листопада 2017 рокуР і в н е817/1222/17
10 год. 52 хв.

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Комшелюк Т.О., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Зарічненської районної державної адміністрація про стягнення заробітної плати,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, з урахуванням заяви про зміну предмету позову, про стягнення заробітної плати, стягнення коштів за основну та додаткову відпустки. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 03 липня 2017 р. у справі №817/81/17 була поновлена на посаді начальника відділу у справах сімї та молоді Зарічненської районної державної адміністрації Рівненської області з 14.01.2017 р. Зазначена постанова набрала законної сили. На виконання постанови суду від 03 липня 2017 р. у справі №817/81/17 відповідачем видано розпорядження від 04 липня 2017 р. «Про поновлення ОСОБА_1М.» № 141-к, яким, зокрема, позивача поновлено на посаді, а також він вважається таким, що приступив до роботи з дня, наступного за днем ознайомлення з цим розпорядженням, що підтверджується змістом пунктів 1, 2. Також, пунктом 4 вищезазначеного розпорядження від 04 липня 2017 р. «Про поновлення ОСОБА_1М.» № 141-к, відповідач розпорядився для відділу фінансово-господарського забезпечення апарату районної державної адміністрації проводити оплату його праці відповідно до законодавства. З 17.07.2017 позивач приступив до виконання своїх обовязків. Після двотижневого робочого часу, із 31 липня 2017 р., позивачу на підставі заяви була надана оплачувана щорічна основна відпустка тривалістю 30 календарних днів із виплатою грошової допомоги в розмірі середньомісячної заробітної плати, та 15 календарних днів додаткової відпустки з 31.07.2017 по 15.09.2017. Однак, ні за період двотижневої роботи з 17.07.2017 по 30.07.2017, ні за відпустки позивач заробітної плати не отримав. Неодноразові звернення позивача із заявами до відповідача про виплату коштів залишаються без відповідного реагування, в звязку з чим позивач змушений звернутися до суду.

В судове засідання 01.11.2017 зявився представник позивача.

Представник відповідача в судове засіданні не прибув, про дату, час та місце судового розгляду був належним чином повідомлений, про причини неприбуття суд не повідомив, правової позиції суду не висловив.

Враховуючи положення ч.6 ст.128 КАС України, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду та у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Представник позивача не заперечував проти розгляду справи у порядку письмового провадження.

Враховуючи позицію представника позивача, достатність доказів у матеріалах справи, суд перейшов до розгляду справи у письмовому провадженні.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, суд виходить з такого.

Обставини справи:

Позивач - ОСОБА_1, постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 03 липня 2017 р. у справі №817/81/17, зокрема, була поновлена на посаді начальника відділу у справах сімї та молоді Зарічненської районної державної адміністрації Рівненської області з 14.01.2017р.

Ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 30.10.2017, апеляційна скарга залишена без задоволення, а постанова суду без змін.

04.07.2017 відповідачем прийняте розпорядження № 141-к «Про поновлення ОСОБА_1М.», яким позивача поновлено на посаді з 14.01.2017р. та з цього ж числа останній вважається таким, що приступив до роботи. Також, вказаним розпорядженням зобовязано відділ фінансово-господарського забезпечення проводити оплату праці позивача відповідно до законодавства.

27.07.2017 відповідачем прийнято розпорядження №163-к «Про відпустку ОСОБА_1М», яким позивачу надана щорічна основна відпустка тривалістю 30 календарних днів з 31.07.2017 по 30.08.2017 із виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати.

21.08.2017 згідно розпорядження №183-к «Про внесення змін до розпорядження №163-к від 27.08.2017» позивачу, з урахуванням внесених змін, надана додаткова відпустка тривалістю 15 календарних днів з 31.07.2017 по 15.09.2017.

Станом на час розгляду справи в суді, як стверджує позивач у додаткових письмових заявах, заробітної плати, коштів за знаходження у щорічній основній і додатковій відпустках, а також матеріальної допомоги на оздоровлення не отримував.

Вказаний факт підтверджується також листом відповідача від 23.10.2017 № 01.2-03 к-61, наданого позивачу в порядку звернення та наявного в матеріалах справи.

Відповідно до ст. 21 Конституції України, усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно із ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Використання примусової праці забороняється. Не вважається примусовою працею військова або альтернативна (невійськова) служба, а також робота чи служба, яка виконується особою за вироком чи іншим рішенням суду або відповідно до законів про воєнний і про надзвичайний стан.

Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Використання праці жінок і неповнолітніх на небезпечних для їхнього здоров'я роботах забороняється.

Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

В силу норм ст. 45 Конституції України, кожен, хто працює, має право на відпочинок.

Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час.

Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.

В даному випадку суд уважає за необхідне зазначити, що Конституція України має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії.

Крім того, право на оплату праці, право на оплачуваний відпочинок (відпустку) в даному випадку позивача, який має статус державного службовця, встановлені та гарантовані також розділами VI, VIІ Закону України «Про державну службу».

Так, відповідно до ч.1 ст. 50 Закону України «Про державну службу», держава забезпечує достатній рівень оплати праці державних службовців для професійного виконання посадових обов'язків, заохочує їх до результативної, ефективної, доброчесної та ініціативної роботи.

Згідно із ч.1 ст. 57, ч.1 ст.58 цього ж закону, державним службовцям надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законом не передбачено більш тривалої відпустки, з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати.

За кожний рік державної служби після досягнення п'ятирічного стажу державної служби державному службовцю надається один календарний день щорічної додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як 15 календарних днів.

Судом встановлено з матеріалів адміністративної справи, що відповідач заробітної плати позивачу з 17.07.2017 по 30.07.2017 та з 16.09.2017 по 01.11.2017 не нараховував та не оплачував, що підтверджується також його листом від 23.10.2017 № 01.2-03 к-61.

Такі дії відповідача свідчать про ігнорування як положень Конституції України так і інших законів, які регулюють права позивача на оплату праці. Не отримання позивачем заробітної плати є грубим порушенням гарантованих Конституцією України його прав. Окрім того, законна заробітна плата позивача, яка мала б бути йому виплачена, є його власністю, а отже відповідачем порушені також права позивача щодо володіння, користування та розпорядження власністю останнього.

Отже, порушені права позивача мають бути відновлені, при цьому, суд звертає увагу на те, що спосіб відновлення порушеного права повинен бути ефективним та таким, що виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність відповідача, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Тобто позовні вимоги позивача, викладені у такий спосіб як стягнення заробітної плати та оплати відпусток належать до задоволення.

Однак, суд уважає, що позовні вимоги позивача належать до задоволення не у повному обсязі, при цьому виходить з наступного.

Щодо стягнення заробітної плати, то суд уважає, що розрахунок має бути проведений станом на дату постановлення рішення і в цій частині позовні вимоги належать до задоволення повністю.

Судом встановлено, що позивач працював у період з 17.07.2017 року по 30.07.2017 року, тобто за цей період позивач фактично відпрацював 10 робочих днів.

В подальшому позивач працював з 16.09.2017р. (з 31.07.2017 по 15.09.2017 період відпусток). При розрахунку кількості фактично відпрацьованих позивачем з 16.09.2017 робочих днів, судом взято дату 01.11.2017, тобто дату постановлення рішення суду, що складає 33 робочих дні - 1 день святковий (14 жовтня), тобто фактично відпрацьованих 32 робочих дні.

Підрахувавши відпрацьовані робочі дні, за які має бути виплачена заробітна плата позивачу у період з 17.07.2017 по 30.07.2017 та з 16.09.2017 по 01.11.2017, судом встановлено, що їх кількість складає 42 (10+32).

Відповідно до п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі Порядок №100), у разі визнання середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (п.8 Порядку №100).

Середньомісячна заробітна плата ОСОБА_1 у 2017 році встановлена судовим рішенням у справі №817/81/17, яке набрало законної сили, та складає 7835,52грн., отже сума середнього заробітку, належна до виплати позивачу за період з 17.07.2017 по 30.07.2017 та з 16.09.2017 по 01.11.2017 становить 15671,04грн. (7835,52:21х42).

Щодо стягнення коштів по оплачуваних щорічній основній відпустці, додатковій відпустці та матеріальної допомоги на оздоровлення, то така позовна вимога позивача належить до часткового задоволення з огляду на наступне.

Як встановлено судом, та підтверджується матеріалами справи, позивачу у період з 31.07.2017 по 15.09.2017 була надана щорічна основна відпустка за пророблений період з 20.06.2016 по 19.06.2017 терміном 30 календарних днів та 15 календарних днів додаткової відпустки за 2017 рік.

Згідно із положеннями п. 3 Порядку №100 від 08.02.1995, зокрема, при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді.

Одноразова винагорода за підсумками роботи за рік і за вислугу років включається до середнього заробітку шляхом додавання до заробітку кожного місяця розрахункового періоду 1/12 винагороди, нарахованої в поточному році за попередній календарний рік.

Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

При обчисленні середньої заробітної плати для оплати за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у звязку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, крім зазначених вище виплат, до фактичного заробітку включаються виплати за час, протягом якого працівнику зберігається середній заробіток (за час попередньої щорічної відпустки, виконання державних і громадських обовязків, службового відрядження тощо), та допомога у звязку з тимчасовою непрацездатністю.

Отже, розрахунок середньої заробітної плати для оплати за час щорічної та додаткової відпустки має бути здійснений за останні 12 місяців.

В той же час, із позовної заяви позивача вбачається, що останній при обчисленні відпускних взяв за основу середньомісячний розрахунок в сумі 7835,52грн., яка була в 2017 році, що не може бути взято до уваги судом.

Суд повторює, що основна відпустка надана позивачу за пророблений період з 20 червня 2016 року по 19 червня 2017 рік з 31.07.2017р., отже початок дати місяця з якого повинен проводиться розрахунок є 01.08.2016 .

При цьому в 2016 році середньомісячний заробіток позивача складав 6996грн., середньоденний заробіток складав 318грн. Вказані суми встановлені постановою Рівненського окружного адміністративного суду у справі №817/1833/16, яка набрала законної сили 04.02.2017.

Як зазначено вище по тексту, розрахунок середньої заробітної плати для оплати за час щорічної відпустки проводиться за останні 12 місяців, тому за 5 місяців з 01.08.2016 по 31.12.2016 при здійсненні розрахунку судом береться середньомісячна заробітна плата позивача в сумі 6996грн., яка встановлена рішення суду, а за 7 місяців з 01.01.2017 по 31.07.2017, сума 7835,52грн., яка також встановлена постановою Рівненського окружного адміністративного суду у справі №817/81/17, що набрала законної сили 30.10.2017.

Одночасно суд уважає за необхідне звернути увагу на те, що судом неодноразово витребовувались від відповідача довідка про нарахування середнього заробітку позивача і розрахунки відпускних як ухвалою суду, так і в судовому засіданні 06.09.2017, однак, жодних документів від відповідача до суду не надійшло. Таким чином, суд приймає за основу при обчисленні розрахунку відпускних останні 12 місяців як фактично відпрацьовані позивачем, оскільки відповідачем не надані відповідні розрахунки, що безпосередньо мали б вплив на визначенням сум.

Отже з 01.08.2016 по 31.12.2016 (5 місяців), заробітна плата позивача складає: 34980грн (6996х5).

З 01.01.2017 по 31.08.2017 (7 місяців), заробітна плата позивача складає: 54848,64грн. (7835,52х7).

Таким чином, за період з 01.08.2016 по 31.07.2017 середня заробітна плата позивача складає 89828,64грн.

Кількість календарних днів, що враховуються з 01.08. 2016 по 31.07.2017 складає 365-11=354 (к. дн.), де 365 кількість календарних днів у розрахунковому періоді, 11 кількість святкових і неробочих днів.

Середньоденна заробітна плата складає 253,75грн. (89828,64:354), отже середня заробітна плата для оплати за час щорічної основної відпустки складає 7612,50грн. (253,75х30), а не 7835,52грн. як вважає позивач.

Середня заробітна плата для оплати за час щорічної додаткової відпустки терміном 15 календарних днів складає 3806,25грн. (253,75х15).

Також позивач має отримати матеріальну допомогу на оздоровлення в сумі 7835,52грн., що є середньомісячним розміром.

Підсумувавши вищевикладене судом встановлено, що до стягнення позивачу належать такі суми: по оплаті заробітної плати за період часу з 17.07.2017 по 30.07.2017 та з 16.09.2017 по 01.11.2017 включно - 15671,04грн.; по оплаті за час щорічної основної та додаткової відпусток 11418,75грн. (7612,50+3806,25); сума матеріальної допомоги на оздоровлення 7835,52грн.

Одночасно суд наголошує, що відповідно до п.3 Порядку №100, усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Згідно з п.171.1 ст.171 Податкового кодексу України, особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку. Податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобовязаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу (пп.168.1.1 п.168.1 ст.168 Податкового кодексу України).

Оскільки справляння і сплата податку з доходів громадян є відповідно обов'язком роботодавця, а не працівника, то сума заробітної плати, оплата відпусток та матеріальної допомоги на оздоровлення визначена без утримання такого податку та інших обов'язкових платежів, які повинен утримати та сплатити за працівника роботодавець.

Таким чином, дослідивши усі обставини справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного здобутого доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до переконання про наявність підстав для часткового задоволення адміністративного позову позивача.

Враховуючи відсутність судових витрат у цій адміністративній справі, питання про їх розподіл судом не вирішується.

Керуючись ст.ст. 128, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Адміністративний позов задовольнити частково.

Стягнути з Зарічненської районної державної адміністрації Рівненської області на користь ОСОБА_1 заробітну плату з 17.07.2017 по 30.07.2017 та з 16.09.2017 по 01.11.2017 включно - 15671,04грн.; по оплаті за час щорічної основної та додаткової відпусток 11418,75грн.; суму матеріальної допомоги на оздоровлення 7835,52грн. (суми вказані без урахування податків та обовязкових платежів, які підлягають стягненню під час їх виплати).

В решті позовних вимог відмовити.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Житомирського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Комшелюк Т.О.