Справа № 653/56/17
Суддя: Турецька І.О.
Дата ухвалення: 2017-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 листопада 2017 р.м.ОдесаСправа № 653/56/17

Категорія: 10.2.4 Головуючий в 1 інстанції: Крапівіна О.П.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

доповідача - судді Турецької І.О.

суддів - Стас Л.В., Косцової І.П.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі апеляційну скаргу Генічеського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Херсонської області на постанову Генічеського районного суду Херсонської області від 03 травня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Генічеського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Херсонської області про зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду першої інстанції з позовом в якому просила зобов'язати Генічеське об'єднане управління Пенсійного фонду України Херсонської області (далі - Пенсійний фонд) взяти її на облік, перерахувати та поновити виплату пенсії за віком з 07 жовтня 2009 року із застосуванням підвищень, індексацій, надбавок та доплат як непрацюючому пенсіонеру та дитині війни.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що Пенсійний фонд протиправно, всупереч рішенню Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року, не поновив їй виплату пенсії, посилаючись на те, що позивач проживає за кордоном.

Постановою Генічеського районного суду Херсонської області від 03 травня 2017 року адміністративний позов задоволено.

Суд зобов'язав Пенсійний фонд взяти ОСОБА_1 на облік, перерахувати та поновити виплату пенсії за віком з 07 жовтня 2009 року із застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, передбачених чинним пенсійним законодавством України як непрацюючому пенсіонеру та дитині війни.

В апеляційній скарзі Пенсійний фонд зазначає, що постанова суду першої інстанції винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим просить її скасувати та прийняти нову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог.

Враховуючи, що відсутні клопотання від усіх осіб, які беруть участь у справі, про розгляд справи за їх участю, суд апеляційної інстанції, відповідно до п.1 ч.1 ст.197 КАС України, розглянув справу в порядку письмового провадження.

З'ясувавши обставини справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга може бути задоволена частково, з наступних підстав.

Так, судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач є громадянкою України та до липня 1998 року проживала в Автономній Республіці Крим у м. Армянську, де отримувала пенсію за віком. Надалі позивач виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю, де була прийнята на консульський облік в консульському відділі посольства України в Державі Ізраїль.

У зв'язку з виїздом на постійне місце проживання до Ізраїлю, виплата пенсії позивачу була припинена.

21 вересня 2016 року уповноважений представник позивача, діючи від імені ОСОБА_1, на підставі нотаріально посвідченої довіреності, звернувся до Пенсійного фонду із заявою про поновлення виплати пенсії.

До заяви додав наступний перелік документів, що підтверджують право позивача на поновлення виплати пенсії:

- нотаріально посвідчені копії довіреності, паспорта, пенсійного посвідчення;

- копії першої сторінки трудової книжки та останнього запису про роботу;

- заяву про перерахування пенсійних виплат на банківський рахунок;

- нотаріально посвідчену копію картки платника податків;

- копію паспорта представника.

29 вересня 2016 року Пенсійний фонд листом за № 3435/09 відмовив у задоволенні заяви, зазначаючи, що п.2 ч.1 ст.49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-IV передбачено припинення виплати пенсії на весь час проживання пенсіонера за кордоном.

Крім цього, суб'єкт владних повноважень, з посиланням на п.3 Порядку надання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії, згідно Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1, вказав, що заява на поновлення раніше призначеної пенсії надається пенсіонером особисто в орган, який призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції спирався на Рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року у справі № 1-32/2009, яким поновлено права пенсіонерів та зазначено, що виплата пенсії не може ставитись у залежність від місця проживання громадянина України.

Крім цього, суд вказав, що діюче законодавство України передбачає поновлення виплати пенсії через звернення з цього приводу належного представника.

Згідно з вимогами ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно було вирішено справу по суті спору, але зміст резолютивної частини рішення не містить посилання на законодавчий акт, який повинен виконати суб'єкт владних повноважень.

Висновку про те, що судом першої інстанції постановлено обґрунтоване рішення, колегія суддів, дійшла враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується Пенсійним фондом позивачу у 1998 році було припинено виплату пенсії.

Припинення виплати пенсії відбулось на підставі ст.51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV, в редакції чинній до 07 жовтня 2009 року (далі - Закон №1058-IV), яка регламентувала, що у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання.

Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Міжнародних договорів між Україною та Ізраїлем стосовно призначення та виплати пенсії не укладалося.

Пункт 2 ч.1 ст.49 Закону №1058-IV (в редакції до 07 жовтня 2009 року) визначав, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року №25-пр/2009 вищевказані норми законодавства визнані, такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), а саме: положення п.2 ч.1 ст.49, друге речення ст.51 Закону №1058- IV.

Відповідно до ч.2 ст.152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Тобто, з дня набрання чинності Рішенням Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року №25-пр/2009 виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень Закону №1058-IV. Із цього часу органи Пенсійного фонду мають відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Таким чином, підстави для поновлення виплати пенсії позивачу виникли з дня набрання чинності Рішенням Конституційного Суду України №25-пр/2009, а саме з 07 жовтня 2009 року.

Отже, виходячи із правової, соціальної природи пенсій, право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні, оскільки держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»

З огляду на правові норми національного законодавства та судової практики Європейського Суду з прав людини, доводи апелянта про порушення судом першої інстанції пункту 2 ч.1 ст.49 Закону №1058-IV є неспроможними.

Наступним доводом апеляційної скарги є те, що Пенсійний фонд дізнався про вимогу позивача щодо поновлення виплати пенсії лише 21 вересня 2016 року, а тому повинен прийняти відповідне рішення саме з цього часу, а не з 07 жовтня 2009 року, як це передбачено резолютивною частиною постанови суду першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції, керуючись правовими висновками Верховного Суду України, викладеними в постанові від 12 травня 2015 року (справа №21-180а15), не може погодитися з даним доводом апеляції, оскільки з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-ІV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена.

Відповідно до абз.2 ст.244-2 КАС України, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

За таких обставин, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції, що поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 повинно відбуватися з 07 жовтня 2009 року.

Далі апелянт в скарзі наполягає на тому, що ОСОБА_1 повинна звернутися до Пенсійного фонду із заявою про поновлення виплати пенсії особисто, а не через свого представника.

Суд апеляційної інстанції проаналізувавши даний довід погоджується з судом першої інстанції про його безпідставність та бажає зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 Закону №1058-IV, заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Окремою нормою цього Закону не передбачено ким саме подається заява про поновлення виплати пенсії.

Постановою Правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року за № 22-1 затверджено «Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», відповідно до якого заява про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії, про виплату пенсії у зв'язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, поновлення виплати пенсії, про припинення перерахування пенсії на банківський рахунок та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, про виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім'ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, про виплату пенсії за довіреністю, термін дії якої більше одного року, через кожний рік дії такої довіреності, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії.

Зазначений Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій було затверджено відповідно до Закону №1058-IV.

Крім того, Порядок є підзаконним нормативно-правовим актом та має нищу юридичну силу, ніж норми Закону №1058-IV.

Пунктом 16 Прикінцевих положень Закону №1058-IV передбачено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 КАС України, у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Пункт 5 постанови Пленуму Верховного Суду від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» передбачено, що судам необхідно виходити з того, що нормативно-правові акти будь-якого державного чи іншого органу (акти Президента України, постанови Верховної Ради України, постанови і розпорядження Кабінету Міністрів України, нормативно-правові акти Верховної Ради Автономної Республіки Крим чи рішення Ради міністрів Автономної Республіки Крим, акти органів місцевого самоврядування, накази та інструкції міністерств і відомств, накази керівників підприємств, установ та організацій тощо) підлягають оцінці на відповідність як Конституції, так і закону. Якщо при розгляді справи буде встановлено, що нормативно-правовий акт, який підлягав застосуванню, не відповідає чи суперечить законові, суд зобов'язаний застосувати закон, який регулює ці правовідносини.

Таким чином, виходячи з пріоритетності законів над підзаконними актами та враховуючи судову практику, приходжу до висновку, що при подачі заяви про поновлення виплати пенсії застосуванню підлягає ч. 1 ст. 44 Закону №1058-IV, а не Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, який істотно звужує обсяг встановлених законом прав.

Так, в матеріалах справи міститься належним чином оформлена та засвідчена ксерокопія довіреності від 27 липня 2016 року, якою ОСОБА_1 уповноважує, зокрема ОСОБА_2 представляти її інтереси в управліннях Пенсійного фонду України, у всіх органах державної влади, в органах місцевого самоврядування та ін. Для цього, крім вказаного, представлено право вчиняти всі необхідні дії для призначення, поновлення, нарахування, перерахунку та виплати належної їй пенсії (а.с.16).

Є обґрунтованою позиція суду першої інстанції, що відповідні дії щодо поновлення позивачу виплати пенсії повинно зробити саме Генічеське об'єднане управління Пенсійного фонду України Херсонської області, оскільки постановою Правління Пенсійного фонду України від 07 липня 2014 року №13-4 управління Пенсійного фонду України в Генічеському районі Херсонської області (Генічеське об'єднане управління Пенсійного фонду України Херсонської області) в числі інших пенсійних управлінь, визначено правонаступником управлінь окупованого Криму.

Отже, позиція суду першої інстанції щодо зобов'язання взяти на облік та поновити виплату пенсії саме Генічеське об'єднане управління Пенсійного фонду України Херсонської області є правильною.

Стосовно доводів апелянта щодо пропуску шестимісячного строку звернення до суду, передбаченого ч.2 ст.99 КАС України, колегія суддів вважає за необхідним зазначити наступне.

Строк звернення позивача до суду був дотриманий, оскільки вона звернулася до суду протягом шестимісячного строку з дня отримання рішення суб'єкта владних повноважень про відмову в поновленні виплати пенсії.

Змінюючи судове рішення, колегія суддів переслідувала мету, досягнення належних правових наслідків за результатами розгляду справи.

Тому, належним способом захисту прав і свобод ОСОБА_1 буде зобов'язання Пенсійного фонду взяти її на облік, поновити нарахування та виплату призначеної пенсії за віком в розмірі, передбаченому Законом №1058-IV зі змінами та доповненнями, чинними на момент нарахування та виплати пенсії.

Щодо зауваження апелянта про незаконне стягнення з нього судового збору як з особи, що звільнена від його сплати, колегія суддів зазначає, що ч.1 ст.94 КАС України передбачає, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі.

Відповідно до вимог п.1 ч.1 ст. 201 КАС України підставами для зміни постанови суду першої інстанції є правильне по суті вирішення справи, але із помилковим застосуванням норм матеріального чи процесуального права.

Керуючись ст.ст. 195, 197, 198, 201, 205, 207, 254 КАС України суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Генічеського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Херсонської області - задовольнити частково.

Постанову Генічеського районного суду Херсонської області від 03 травня 2017 року - змінити, виклавши абзац другий її резолютивної частини в наступній редакції:

«зобов'язати Генічеське об'єднане управління Пенсійного фонду України Херсонської області взяти на облік і поновити з 07 жовтня 2009 року ОСОБА_1 нарахування та виплату призначеної пенсії за віком в розмірі, передбаченому Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-IV зі змінами та доповненнями, чинними на момент нарахування та виплати пенсії».

В іншій частині постанову Генічеського районного суду Херсонської області від 03 травня 2017 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які брали участь у справі та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Доповідач - суддя І.О. Турецька

суддя Л.В. Стас

суддя І.П. Косцова