Справа № 462/1259/17
Суддя: Палюх Н. М.
Дата ухвалення: 2017-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 462/1259/17
ПОСТАНОВА

Іменем України

06 листопада 2017 року Залізничний районний суд м.Львова в складі:

головуючого-судді Палюх Н.М.

при секретарі Андрушко Я.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 районної адміністрації Львівської міської ради, треті особи: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання висновку субєкта владних повноважень не чинним та скасування розпорядження,

в с т а н о в и в:

Позивачка у березні 2017р. звернулася у суд з позовом, в якому просить визнати нечинним висновок міжвідомчої комісії ОСОБА_2 районної адміністрації Львівської міської ради від 31 травня 2016 року (протокол № 18) та скасувати розпорядження голови ОСОБА_2 районної адміністрації Львівської міської ради №362 від 10 червня 2016 року «Про самочинне будівництво, здійснене гр.ОСОБА_1, гр.ОСОБА_3, гр.ОСОБА_5Г.» Свої позовні вимоги мотивує тим, що з 1986 року вона постійно проживає з членами своєї сімї за адресою: м.Львів, вул.Широка,55/41. Згідно висновку міжвідомчої комісії ОСОБА_2 районної адміністрації Львівської міської ради від 31 травня 2016 року (протокол № 18) рекомендовано ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 демонтувати цегляну суцільну перегородку довжиною 1,4 м та дві цегляні перегородки довжиною 1,4 м з двома дверними блоками самочинно влаштовані на площі коридору загального користування на четвертому поверсі житлового будинку № 55 на вул. Широкій. Розпорядженням ОСОБА_2 районної адміністрації Львівської міської ради №362 від 10 червня 2016 року затверджено вказаний висновок міжвідомчої комісії та рекомендовано ОСОБА_1, ОСОБА_3 га ОСОБА_4 демонтувати цегляну суцільну перегородку довжиною 1,4 м та дві цегляні перегородки довжиною 1.4 м з двома дверними блоками, самочинно влаштовані на площі коридору загального користування на четвертому поверсі житлового будинку № 55 на вул. Широкій. Чинним законодавством передбачено право органу місцевого самоврядування звернутися до суду з позовом про знесення нерухомого майна, яке збудоване з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотним порушенням будівельних норм і правил, проте самостійне вирішення питання про демонтаж перегородок в житловому будинку лежить поза межами повноважень виконавчих органів місцевої ради. Крім того, перегородки, про які йдеться в оскаржуваному розпорядженні, не можуть вважатися самочинним будівництвом. Вважає, що при прийнятті рішення міжвідомчої комісії згідно протоколу № 18 від 31 травня 2016 року та розпорядження № 362 від 10 червня 2016 року ОСОБА_2 районна адміністрація діяла не у відповідності до повноважень та не у спосіб, визначений законом, а тому такі рішення є незаконними.

В судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали, покликаючись на мотиви такого, та доповнили, що мешканка квартири №38 будинку по вул. Широкій, 55 у м.Львові звернулася в ЛКП «Сяйво» із скаргою щодо самочинного влаштування перегородок з дверними блоками на площі коридору загального користування на четвертому поверсі біля квартир №37,41,42 вказаного будинку, проте вважають, що такі перегородки з дверними блоками не порушують прав та інтересів інших мешканців четвертого поверху будинку, в тому числі і сусідки Пац. Просять поновити строк звернення з позовом до суду, оскільки такий пропущений позивачкою з поважних причин, так як про оскаржуване розпорядження їй стало відомо лише наприкінці грудня 2016р. з листа ОСОБА_2 районної адміністрації від 08.12.2016р. № 32-5870. Просять позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 районна адміністрація Львівської міської ради, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, не направила у судове засіданні свого представника, причини його неявки не повідомила і суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності такого.

Треті особи - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в судове засідання не зявилися, причини неявки не повідомили і суд вважає за можливе розглянути справу без їх участі.

Заслухавши пояснення позивачки та її представника, вивчивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджується своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно до ч.2 ст.382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав".

Наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17.05.2005 N 76 затверджено Правила утримання жилих будинків та прибудинкових територій, якими закріплено умови і порядок переобладнання, перебудови, перепланування будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень.

Відповідно до п.п.1.4.1 п.1.4 Правил встановлено, що переобладнання і перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень дозволяється робити після одержання дозволу виконавчого комітету місцевої ОСОБА_6 народних депутатів відповідно до законодавства.

Згідно п.п.1.4.3 п.1.4 Правил встановлено, до елементів перепланування жилих приміщень належать: перенесення і розбирання перегородок, перенесення і влаштування дверних прорізів, улаштування і переустаткування тамбурів, прибудова балконів на рівні перших поверхів багатоповерхових будинків.

В свою чергу, переобладнання і перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень, що призводять до порушення тривкості або руйнації несучих конструкцій будинку, погіршення цілісності і зовнішнього вигляду фасадів, порушення вимог протипожежної безпеки та засобів протипожежного захисту, не допускається.

Крім того, не допускається перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень, що погіршує умови експлуатації і проживання всіх або окремих громадян у будинку або квартирі (п.п. 1.4.4 п. 1.4 Правил).

Відповідно до п.1.4.5. Правил, для одержання дозволу на переобладнання або перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень їх власник або уповноважена ним особа, наймач (орендар) приміщення за згодою його власника подають до органу місцевого самоврядування заяву про надання дозволу на переобладнання або перепланування. При цьому, поруч з іншими документами подається і згода власників, спiввласникiв (наймачів) або уповноважених ними осіб на переобладнання та перепланування приміщень, що перебувають у їх спільній власності.

Відповідно до ст.154 ЖК України виконавчі комітети місцевих ОСОБА_6 народних депутатів здійснюють контроль за утриманням будинків (квартир), що належать громадянам.

Як встановлено судом, позивачка ОСОБА_1 та члени її сімї: ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_7 є співвласниками трьохкімнатної квартири АДРЕСА_1, в якій вони проживають з 1986 року. ОСОБА_3 проживає у квартирі №42, а ОСОБА_4 у квартирі №37 вказаного будинку. Зазначені квартири розташовані на четвертому поверсі будинку.

Також встановлено, що ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на площі коридору загального користування біля квартир №37, 41, 42 на четвертому поверсі у житловому будинку по вул. Широкій, 55 у м. Львові самочинно влаштували цегляну перегородку довжиною 1,40 м та дві цегляні перегородки довжиною 1,40 м. з двома дверними блоками.

З пояснень позивачки встановлено, що мешканка квартири АДРЕСА_2 звернулася в ЛКП «Сяйво» із скаргою щодо самочинного влаштування перегородок з дверними блоками на площі коридору загального користування на четвертому поверсі вказаного будинку.

У відповідності до п.3.11 Положення про міжвідомчі комісії при районних адміністраціях, міжвідомча комісія розглядає питання здійснене (здійснюване) юридичними, фізичними особами, фізичними особами - субєктами підприємницької діяльності самочинне будівництво, самочинну реконструкцію, переобладнання та капітальний ремонт існуючих обєктів відповідно вимог Положення про порядок врегулювання питань самочинного будівництва у м.Львові.

Вказаним Положення передбачено, що висновок міжвідомчої комісії при районній адміністрації з рекомендаціями затверджує своїм розпорядженням голова районної адміністрації.

Міжвідомча комісія при ОСОБА_2 районній адміністрації протоколом від 31.05.2016р. №18 §5 вирішила рекомендувати ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 демонтувати цегляну суцільну перегородку довжиною 1,40 м та дві цегляні перегородки довжиною 1,40 м. з двома дверними блоками, самочинно влаштовані на площі коридору загального користування біля квартир №37,41,42 у житловому будинку по вул. Широкій, 55 у м. Львові.

Реалізуючи свої управлінські функції зі здійснення контролю за дотриманням законодавства в сфері містобудівної діяльності, ОСОБА_2 районна адміністрація своїм розпорядженням №362 від 10.06.2016 року «Про самочинне будівництво, здійснене гр.ОСОБА_1В, гр. ОСОБА_3, гр.ОСОБА_4Г.» затвердила висновок міжвідомчої комісії протокол №18 від 31.05.2016р. §5 та рекомендовала ОСОБА_1, мешканці квартири №41, ОСОБА_3, мешканці квартири №42, ОСОБА_4, мешканці квартири №37, демонтувати цегляну суцільну перегородку довжиною 1,40 м та дві цегляні перегородки довжиною 1,40 м. з двома дверними блоками, самочинно влаштовані на площі коридору загального користування на четвертому поверсі будинку біля квартир №37,41,42 у житловому будинку по вул. Широкій, 55 у м. Львові.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачкою не долучено жодного доказу про те, що на момент прийняття оскаржуваного розпорядження були наявні дозволи органів влади, що здійснюють контроль у сфері будівництва, щодо влаштування перегородок з дверними блоками на площі коридору загального користування, не надано відомостей про те, що таке самочинне будівництво відповідає будівельним нормам і правилам, а також, що таке здійснювалося за згодою мешканців будинку.

Як встановлено ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п.п.3 п. «б» ч.1 ст.31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів належить здійснення в установленому порядку державного контролю за дотриманням законодавства, затвердженої містобудівної документації при плануванні та забудові відповідних територій; зупинення у випадках, передбачених законом, будівництва, яке проводиться з порушенням містобудівної документації і проектів окремих об'єктів, а також може заподіяти шкоди навколишньому природному середовищу.

Аналогічна норма закріплена у ст.14 Закону України «Про основи містобудування», відповідно до якої до компетенції виконавчих органів сільських, селищних, міських рад у сфері містобудування належать, зокрема, забезпечення в установленому законом порядку державного контролю за дотриманням законодавства, затвердженої містобудівної документації під час планування та забудови відповідних територій; зупинення у випадках, передбачених законом, будівництва, яке проводиться з порушенням містобудівної документації та проектів окремих об'єктів, а також може заподіяти шкоду навколишньому природному середовищ.

Відповідно до п.3.5. розділу V Положення про розмежування повноважень між виконавчими органами Львівської міської ради, затвердженого ухвалою Львівської міської ради №3704 від 08.07.2010 року, п.4.3.4 Положення про ОСОБА_2 районну адміністрацію Львівської міської ради, затвердженого рішенням Львівської міської ради № 5 від 06.01.2012 року, та п.3.1. Положення про порядок врегулювання питань самочинного будівництва у м.Львові, затвердженого рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 09.09.2011 року № 835 до повноважень районної адміністрації в галузі будівництва належить розгляд та вжиття заходів, у встановленому виконавчим комітетом, департаментом містобудування порядку, щодо фактів самочинного будівництва.

Процедуру вирішення питань пов'язаних з самочинним будівництвом на території м. Львова регулює Положення про порядок врегулювання питань самочинного будівництва у м.Львові, затверджене рішенням виконкому Львівської міської ради № 835 від 09.09.2011.

Пунктом 1.3 вказаного Положення визначено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, без отриманих у встановленому законодавством порядку містобудівних умов та обмежень, архітектурно-планувальних вимог або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Наведене кореспондується з вимогами частини першої статті 376 ЦК України, відповідно до якої житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Відповідно до п.3.1 цього Положення, розгляд питань за фактами здійсненого (здійснюваного) фізичними та юридичними особами самочинного будівництва здійснює районна адміністрація відповідного району, у якому здійснено (здійснюється) самочинне будівництво.

Наслідки самочинного будівництва визначені розділом 5 вказаного Положення.

Пунктом 5.3 вказаного Положення також передбачено, що в разі ухилення або відмови особи від знесення самочинного будівництва у терміни, визначені розпорядчими документами, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за кошти особи, яка здійснила будівництво.

При цьому, частиною сьомою статті 376 ЦК України передбачено, що у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво.

Таким чином, органи місцевого самоврядування наділені правом контролю за дотриманням законодавства, що регулює містобудівну діяльність, зокрема, і щодо самочинно збудованих об'єктів та встановлення такого факту.

Проте, законодавство не наділяє орган місцевого самоврядування можливістю самостійно приймати рішення про перебудову чи знесення таких об'єктів, а передбачає звернення до суду з відповідним позовом про зобов'язання особи, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову або знесення самочинного будівництва за її рахунок.

Відтак, питання обґрунтованості Розпорядження щодо демонтажу влаштованих цегляних перегородок з дверними блоками на площі коридору загального користування на четвертому поверсі біля квартир №37,41,42 у житловому будинку по вул. Широкій, 55 у м. Львові, наявності підстав для такого демонтажу, як і можливості усунення порушень у інший спосіб, мають бути вирішені судом у ході розгляду справи за позовом органу місцевого самоврядування про демонтаж перелічених вище технічних елементів.

Суд звертає увагу на те, що завданням адміністративного судочинства згідно з частиною 1 статті 2 КАС України є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

За змістом ст. 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси. Водночас суб'єктивна оцінка порушення права не є абсолютною. В деяких випадках сам законодавець визначає коло осіб, права яких можуть бути порушені внаслідок бездіяльності, вчинення суб'єктом владних повноважень певних дій чи прийняття актів, правомірно обмежуючи право інших осіб на звернення до суду за захистом порушених прав, свобод або інтересів.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 171 КАС України право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб'єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт. Тобто оскаржити такий акт інші особи не можуть.

Зі змісту регулювання, яке міститься у КАС України, також вбачається, що і право оскаржити індивідуальний акт має особа, якої він стосується, а судовому захисту підлягає тільки порушене право особи.

Як зазначає в своїх численних рішеннях Верховний Суд України (постанови від 15 квітня 2014 року № 21-63а14, 20 січня 2015 року у справі № 21-603а14, 27 січня 2015 року у справі № 21-436а14, 21 квітня 2015 року у справі № 21-96а15), в порядку адміністративного судочинства може бути оскаржене лише таке рішення, яке породжує безпосередньо права чи обов'язки для позивача.

Щодо позовних вимог в частині визнання нечинним висновку міжвідомчої комісії - протоколу №18 від 31.05.2016р., то вказана вимога до задоволення не підлягає, оскільки даний протокол не є рішенням суб'єкта владних повноважень, а відтак не породжує жодних наслідків, не порушує жодних прав, свобод, інтересів позивача.

Приймаючи оскаржуване розпорядження ОСОБА_2 районна адмінстрація лише затвердила висновок міжвідомчої комісії та рекомендувала в добровільному порядку самостійно демонтувати влаштовані цегляні перегородки з дверними блоками на площі коридору загального користування. Рішення ж прийняте субєктом владних повноважень приписами, якого передбачена можливість добровільно виконати певні вимоги позасудовим порядком не може вважатися таким, що порушило індивідуальні права та інтереси особи стосовно, якої воно приймалось, адже оцінку правомірності прийняття подібного рішення (в даному випадку розпорядження), в разі звернення органу, що його приймав з позовом про зобовязання до вчинення дій, які не виконанні у добровільному порядку, дає суд, за рішенням якого в особи виникають певні зобовязання щодо добровільно невиконаної вимоги.

Отже, зі змісту оскаржуваного розпорядження видно, що останнє носить виключно рекомендаційний характер для позивача.

Право на захист - це самостійне суб'єктивне право, яке з'являється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оспорення останнього.

Таким чином, відсутність у будь-кого (крім осіб, яким адресовано спірне розпорядження), в тому числі і позивача, прав чи обов'язків у зв'язку із оскаржуваним розпорядженням не породжує для останніх і права на захист, тобто права на звернення із цим адміністративним позовом до суду взагалі, наслідком чого є відмова в задоволенні позову.

Суд вважає за необхідне поновити ОСОБА_1 строк звернення до адміністративного суду за захистом своїх прав, свобод та інтересів, оскільки такий нею пропущений з поважних причин, так як про існування оскаржуваної постанови вона дізналася лише наприкінці грудня 2016р., що підтверджується матеріалами справи.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання висновку субєкта владних повноважень нечинним та скасування розпорядження до задоволення не підлягають.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 2, 6, 11, 17, 71, 86, 102, 128, 158-163, 167, 171 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Поновити строк звернення до адміністративного суду.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 районної адміністрації Львівської міської ради, треті особи: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання висновку субєкта владних повноважень нечинним та скасування розпорядження відмовити.

Апеляційна скарга на постанову суду може бути подана протягом десяти днів з дня отримання копії постанови до адміністративного суду апеляційної інстанції через Залізничний районний суд м. Львова з одночасним направленням копії апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції.

Суддя: