Справа № 211/1930/17
Суддя: Ткаченко С. В.
Дата ухвалення: 2017-11-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 211/1930/17
Провадження № 2-а/211/125/17
П О С Т А Н О В А

іменем України

08 листопада 2017 року Довгинцівський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді С.В. Ткаченко

при секретарі Л.В. Польчик

за відсутності позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 та представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши в м. Кривому Розі в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Криворізького південного обєднаного управління пенсійного фонду України Дніпропетровської області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Криворізького південного обєднаного управління пенсійного фонду України Дніпропетровської області про визнання дій незаконними та зобов'язання вчинити дії.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що згідно довідки про реабілітацію № 3/3-17549 від 25.05.1993р., виданої УВС України в Івано-Франківській області, мати позивача ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, була виселена із села Острів Галицького району Івано-Франківської області на спецпоселення до Томської області з конфіскацією майна 29 травня 1950 року. В зазначеній довідці зазначено, що відповідно до ст. З Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні» перелічені в ній особи реабілітовані з поновленням у всіх цивільних правах і поверненням конфіскованого майно або його вартості. В довідці про реабілітацію № 3/3-17549 від 25.05.1993р. також зазначено, що разом із ОСОБА_4 в заслання була вивезена її неповнолітня донька ОСОБА_5, тобто позивач (відповідно до свідоцтва про шлюб ІІ-АБ № 883128, виданого 16.08.1973р., позивач одружилася із ОСОБА_6 та після шлюбу отримала прізвище «Кучма»). Зазначені в довідці особи звільнені із спецпоселення в лютому 1960 року. Таким чином, загальний строк перебування в засланні складає 9 років 9 місяців. З 28 червня 1997 року позивач отримала статус пенсіонера за віком, що підтверджується дублікатом пенсійного посвідчення. Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні», реабілітованим громадянам відповідно до статті 1 цього Закону час заслання зараховується у потрійному розмірі в стаж роботи для призначення трудових пенсій. При призначенні позивачеві пенсії час перебування її в засланні вказаний період врахований не був, в звязку із чим розмір її пенсії менший від того, який позивач має отримувати.

В грудні 2016 року вона звернулась до Криворізького південного управління в Дніпропетровській області з письмовою заявою про перерахування пенсії в бік збільшення шляхом зарахування до трудового стажу у потрійному розмірі перебування в засланні у спецпоселенні. Разом із тим відповідач зазначає, що згідно п. «г» ст. 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» призначені пенсії підвищуються громадянам, які) необгрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані, - на 50 процентів, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - на 25 процентів мінімальної пенсії за віком. Позивач вважає бездіяльність Криворізького південного УПФУ, що виразилася у нездійсненні перерахування її пенсії в бік збільшення протиправною і такою, що порушує громадянські права на соціальний захист позивача. Просить визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо відмови в перерахунку пенсії з урахуванням перерахунку трудового стажу відповідно до ст. 6 Закону України " Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні " , зобов"язати відповідача здійснити перерахунок пенсії збільшивши її розмір на 50 % мінімальної пенсії за віком, починаючи з дня пред"явлення позову до суду.

До суду представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 надав заяву про розгляд справи у його відсутність, позов підтримує.

Представник відповідача ОСОБА_3 надала заяву про розгляд справи у її відсутність, надала письмові заперечення згідно яких, вказано, що з 26.06.1997 року ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, управлінням Пенсійного фонду України в Дзержинському районі м. Кривого Рогу Дніпропетровської області (правонаступником якого з 01.04.2016 року є Криворізьке південне об'єднане управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області) було призначено пенсію за віком. Згідно довідки про реабілітацію №3/3-17549 від 25.03.1993 року виданої УВС України в Івано-Франківській області, мати Позивача - ОСОБА_4, була виселена на спец поселення до Томської області з 29.05.1950 року. В даній довідці також зазначено, що разом із ОСОБА_7 в заслання була вивезена її неповнолітня донька позивач. Згідно із пунктом "г" статті 77 Закону України "Про пенсійне забезпечення", призначені пенсії підвищуються громадянам, які необгрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані - на 50 процентів, а членам їх сімей, яких було примусово переселено - на 25 процентів мінімальної пенсії за віком. При цьому Законом України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", який набрав чинності з 01.01.2004 року, дане підвищення не передбачено, тому зазначене підвищення встановлювалося в розмірі, що фактично виплачувалось на день набрання чинності цього Закону, а саме у розмірі 4,98 грн.(25%* 19,91 грн. мінімальний розмір пенсії за віком станом на 31.12.2003 року). З 01.09.2008 року постановою Кабінету Міністрів України від 16.07.2008 року № 654 "Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян" установлено, що членам сімей, яких було примусово переселено підвищення встановлено на рівні 43.52 грн. Крім того зазначили, що особи, які були незаконно вислані чи заслані і згодом реабілітовані, поновлюються в усіх громадянських правах, але на них не розповсюджуються пільги передбачені ст. 6 Закону України " Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні " . Враховуючи вищевикладене, просить у задоволенні позову відмовити.

Вивчивши матеріали справи суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що згідно довідки про реабілітацію № 3/3-17549 від 25.05.1993р., виданої УВС України в Івано-Франківській області, мати позивача ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, була виселена із села Острів Галицького району Івано-Франківської області на спецпоселення до Томської області з конфіскацією майна 29 травня 1950 року. В зазначеній довідці зазначено, що відповідно до ст. З Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні» перелічені в ній особи реабілітовані з поновленням у всіх цивільних правах і поверненням конфіскованого майно або його вартості. В довідці про реабілітацію № 3/3-17549 від 25.05.1993р. також зазначено, що разом із ОСОБА_4 в заслання була вивезена її неповнолітня донька ОСОБА_5, тобто позивач (відповідно до свідоцтва про шлюб ІІ-АБ № 883128, виданого 16.08.1973р., позивач одружилася із ОСОБА_6 та після шлюбу отримала прізвище «Кучма»). Зазначені в довідці особи звільнені із спецпоселення в лютому 1960 року. Таким чином, загальний строк перебування в засланні складає 9 років 9 місяців. (а.с. 5, 4).

З 26.06.1997 року ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, управлінням Пенсійного фонду України в Дзержинському районі м. Кривого Рогу Дніпропетровської області (правонаступником якого з 01.04.2016 року є Криворізьке південне об'єднане управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області) було призначено пенсію за віком. (а.с. 3 зворот).

В грудні 2016 року позивач звернулась до Криворізького південного управління в Дніпропетровській області з письмовою заявою про перерахування пенсії в бік збільшення шляхом зарахування до трудового стажу у потрійному розмірі перебування в засланні у спецпоселенні. Разом із тим відповідач зазначає, що згідно п. «г» ст. 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» призначені пенсії підвищуються громадянам, які) необгрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані, - на 50 процентів, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - на 25 процентів мінімальної пенсії за віком. (а.с. 6).

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які набули правового статусу реабілітованих, основи їх соціального захисту та гарантії їх соціальної захищеності шляхом надання пільг і державної соціальної підтримки визначені та закріплені в Законі України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні», дія якого поширюється на осіб, необґрунтовано засуджених судами України або репресованих на території республіки іншими державними органами в будь-якій формі, включаючи позбавлення життя або волі, переселення в примусовому порядку, вислання і заслання за межі республіки, позбавлення громадянства, примусове поміщення до лікувальних закладів, позбавлення чи обмеження інших громадянських прав або свобод з мотивів політичного, соціального, класового, національного і релігійного характеру.

Статтею 1 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» встановлено, що реабілітованими є, зокрема, особи, які з політичних мотивів були необгрунтовано засуджені судами або піддані репресіям позасудовими органами, в тому числі «двійками», «трійками», особливими нарадами і в будь-якому іншому позасудовому порядку, за вчинення на території України діянь, кваліфікованих як контрреволюційні злочини за кримінальним законодавством України до набрання чинності Законом СРСР «Про кримінальну відповідальність за державні злочини» від 25 грудня 1958 року, за винятком осіб, зазначених у статті 2 цього Закону.

Згідно зі ст. 6 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні», реабілітованим громадянам відповідно до статті 1 цього Закону час тримання під вартою, відбування покарання в місцях позбавлення волі, заслання або перебування на примусовому лікуванні зараховується у потрійному розмірі в стаж роботи для призначення трудових пенсій.

Аналогічні норми закріплені в ст. 58 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Відповідно до п. «г» ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» призначені пенсії підвищуються громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані, призначені пенсії - на 50 процентів, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - на 25 процентів мінімальної пенсії за віком.

Згідно п.4 ч.2 Постанови Кабінету Міністрів України від 16.07.2008 року №654, з 01.09.2008 року громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані, до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, підвищення проводиться в розмірі 54,40грн., а членам їх сімей, яких було примусово переселено - 43,52грн.

Пунктом 6 розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»передбачено, що прийняття відповідного закону до пенсій, передбачених цим законом, встановлюються надбавки та здійснюється їх підвищення.

Відповідно до вимог ч.1 ст.2 Закону України «Про прожитковий мінімум» від 15.07.1999 року, прожитковий мінімум застосовується для встановлення розмірів мінімальної пенсії за віком.

За чинним законодавством України, розмір мінімальної пенсії за віком визначається лише за правилами ст.28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Однак, згідно ст.28 даного Закону, мінімальний розмір пенсії за віком, встановлений абзацом 1 частини 1 цієї статті, застосовується виключно для визначення розмірів пенсії, призначених згідно з цим Законом.

Згідно із вимогами ч.1 ст.9 КАС України, у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), тому поняття мінімальної пенсії за віком, наведене у ст.28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» слід застосовувати для визначення розміру підвищення до пенсії відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідачем підвищення до пенсії виплачується в обсягах, визначених постановою Кабінету Міністрів України від 16.07.2008 року №654, що суперечить Закону України «Про пенсійне забезпечення», який має вищу юридичну силу.

Дана позиція підтверджується постановою Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі за скаргою управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську Івано-Франківської області на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 15 грудня 2014 року по справі №2а/7351/11, яка з урахуванням вимог ст.244-2 КАС України є обов'язковою для врахування судами при розгляді справ у подібних правовідносинах.

Згідно рішенням Європейського Суду з прав людини від 29 червня 2004 року по справі «Жовнер проти України», державний орган не може посилатися на відсутність коштів, щоб не виплачувати борг, підтверджений судовим рішенням. Також, в своєму рішенні «Кечко проти України» Європейській Суд з прав людини констатував, що не приймає аргумент Уряду України щодо відсутності бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх зобов'язань. Беручи до уваги вищенаведену судову практику Європейського Суду з прав людини, випливає висновок, що відсутність коштів у боржника чи у держави на виконання взятих на себе зобов'язань не звільняє боржника від виконання рішення суду та не є перешкодою для вчинення певних дій по виконанню такого рішення.

Статтею 22 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Постанова Верховної Ради України «Про тлумачення Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні » від 24.12. 1993 р. Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» є підзаконним нормативним актом, яким звужується зміст та обсяг прав та соціальних гарантій громадян, що не відповідає вимогам ч. З ст. 22 Конституції України, а також ст. 4 цього Закону, якою поновлювалися реабілітованим усі громадянські права, у тому числі в праві проживання в населених пунктах і місцевостях, яких вони постійно проживали до репресій , поширивши це право на членів їх сімей, та на позивача розповсюджують пільги, вичерпний перелік яких викладено у ст. 6 зазначеного Закону.

Позивач ОСОБА_1 є членом родини, а саме донькою особи яка необґрунтовано зазнала політичних репресій, матері позивача ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, тому вона має право на збільшення її розміру пенсії за віком на 25 % мінімальної пенсії за віком, встановленої ст.28 Закону України " Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування " .

Суд прийшов до висновку, що позивачеві необхідно провести перерахунок підвищення до пенсії як члену сім'ї осіб, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані, в розмірі, передбаченому п. "г" ст.77 Закону України " Про пенсійне забезпечення " із розрахунку 25 % мінімальної пенсії за віком, встановленої ст.28 Закону України " Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування " починаючи з дня пред"явлення позову до суду - 03 05 2017 року.

Позивач була звільнена зі спецпоселення та реабілітована на підставі ст. 3 Закону України " Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні " .

Відповідно до ч 1 ст. 6 вищевказаного закону встановлено що реабілітованим громадянам відповідно до ст. 1 цього закону час тримання під вартою, відбування покарання в місцях позбавлення волі , заслання або перебування на примусовому лікуванні зараховується у потрійному розмірі в стаж роботи для призначення трудової пенсії. Особи, які були незаконно вислані чи заслані і згодом реабілітовані, поновлюються в усіх громадянських правах, але на них не розповсюджуються пільги передбачені ст. 6 Закону України " Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні ".

Враховуючи викладене на позивача не розповсюджуються пільги встановлені ч 1 ст. 6 Закону України " Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні " оскільки її визнано реабілітованою на підставі ст. 3 вищевказаного Закону.

Враховуючи вищенаведене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню як такі, що підтвердженні матеріалами справи, ґрунтуються на вимогах чинного законодавства та не спростовані належними та допустимими доказами відповідачем.

Керуючись ст. ст. 9,11,71,158 - 161 ,163 ,186 КАС України , суд ,-

ПОСТАНОВИВ:

Позов ОСОБА_1 до Криворізького південного обєднаного управління пенсійного фонду України Дніпропетровської області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Зобов'язати Криворізьке південне обєднане управління пенсійного фонду України Дніпропетровської області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 підвищення до пенсії в розмірі, передбаченому п. "г" ст.77 Закону України " Про пенсійне забезпечення " із розрахунку 25 % мінімальної пенсії за віком, встановленої ст.28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" з 03.05.2017 року з врахуванням виплачених сум.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Судові витрати компенсувати за рахунок бюджетних асигнувань.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Постанова може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Довгинцівський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя: ОСОБА_8