Справа № 816/1381/17
Суддя: Старосуд М.І.
Дата ухвалення: 2017-11-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2017 р.Справа № 816/1381/17
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Старосуда М.І.

Суддів: Макаренко Я.М. , Мінаєвої О.М.

при секретарі судового засідання Жданюк А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою територіального управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області на постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 31.08.2017р. по справі № 816/1381/17

за позовом ОСОБА_1

до територіального управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області

третя особа Головне управління Державної казначейської служби України в Полтавській області

про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернулася до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до територіального управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Головне управління Державної казначейської служби України в Полтавській області, про:

- визнання протиправною бездіяльності територіального управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області в частині не нарахування та не виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди у розмірі, встановленому частиною першою статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07 липня 2010 року №2453-VIII, тобто 10 мінімальних заробітних плат, з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати, встановленої Законом України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" від 21 грудня 2016 року №1801-VIII, за період з 01 січня 2017 року по день винесення рішення судом;

- зобов'язання територіальне управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суддівську винагороду за період з 01 січня 2017 року по день винесення рішення судом, за період фактичної роботи, допомогу на оздоровлення у розмірі, встановленому частинами другою, третьою, п'ятою статті 133, статтею 134 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07 липня 2010 року №2453-VI, тобто виходячи із посадового окладу 10 мінімальних заробітних плат, з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на 01 січня 2017 року Законом України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" від 21 грудня 2016 року №1801-VIII, в розмірі 3200 грн., з виплатою доплати за вислугу років - з 01 січня 2017 року в розмірі 15% від посадового окладу, щомісячну доплату у розмірі 10 % посадового окладу судді за виконання обов'язків голови Новосанжарського районного суду Полтавської області з 03 липня 2017 року по 31 липня 2017 року, з урахуванням проведених виплат у вказаному періоді.

Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 31.08.2017р. позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Відповідач, не погодившись із вказаною постановою, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невірне застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин норм матеріального правапросив суд апеляційної інстанції скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме: вимог Конституції України, Закону України «Про судоустрій і статус суддів», Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» та на не відповідність висновків суду обставинам справи, оскільки позивач не проходила кваліфікаційне оцінювання на відповідність займаній посаді, а тому судівська винагорода нараховується їй відповідно до вимог діючого законодавства. Окрім того, відповідно до вимог ч.1 ст.51 Бюджетного кодексу України, територіальне управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області проводить видатки тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами.

Відповідач направив до суду апеляційної інстанції заяву від 01.11.2017 року про відкладення розгляду справи у зв'язку з належною підготовкою до судового розгляду.

Колегя суддів вважає, що вказана заява відповідача задоволенню не підлягає, оскільки відповідач є апелянтом, він подав змістовну апеляційну скаргу, його явка в суд обов'язковою не визнавалася і про розгляд апеляційної скарги відповідач був повідомлений завчасно - 09.10.2017 року, тобто у нього було достатньо часу для належної підготовки до розгляду апеляційної скарги. Окрім того, в апеляційній скарзі відповідач просив розглянути справу у відсутність представника територіального управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області.

Відповідно до ч. 6 ст. 12 та ч. 1 ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги відповідно до ст. 195 КАС України, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, Указом Президента України від 07.11.2013 №620/2013 "Про призначення суддів" ОСОБА_1 призначено на посаду судді Новосанжарського районного суду Полтавської області строком на п'ять років.

Наказом голови Новосанжарського районного суду Полтавської області від 25.11.2013 №7ос ОСОБА_1 зарахована на посаду судді Новосанжарського районного суду Полтавської області з 25.11.2013 року з окладом згідно штатного розпису, а з 25.11.2016 року їй встановлено щомісячну надбавку за вислугу років у розмірі 15 відсотків від посадового окладу.

ОСОБА_1 не проходила кваліфікаційного оцінювання у відповідності до вимог Закону України "Про судоустрій та статус суддів" від 02.06.2016 № 1402-VІІІ.

Згідно штатного розпису Новосанжарського районного суду Полтавської області на 2017 рік, затвердженого 24.01.2017 року начальником ТУДСА України в Полтавській області Клочком І.О., посадові оклади суддів затверджені на рівні 16000 грн.

Наказом Новосанжарського районного суду Полтавської області від 09.06.2017 №6в у зв'язку з відбуттям судді Новосанжарського районного суду Полтавської області ОСОБА_2 у відпустку на суддю Новосанжарського районного суду Полтавської області ОСОБА_1 покладено виконання обов'язків в.о. голови Новосанжарського районного суду Полтавської області на період з 03.07.2017 по 31.07.2017 включно.

Відповідно до наказу Новосанжарського районного суду Полтавської області від 03.07.2017 №6ос суддя ОСОБА_1 приступила до виконання обов'язків голови Новосанжарського районного суду Полтавської області з 03.07.2017 по 31.07.2017 включно на період основної відпустки судді ОСОБА_2 і їй встановлено щомісячну доплату у розмірі 10 відсотків посадового окладу судді за виконання обов'язків голови Новосанжарського районного суду Полтавської області.

Наказом Новосанжарського районного суду Полтавської області від 27.07.2017 №7ос судді ОСОБА_1 надано матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі посадового окладу.

У період з 01.01.2017 року по 31.08.2017 року суддівська винагорода, доплата за вислугу років у розмірі 15 % посадового окладу судді, матеріальна допомога на оздоровлення, оплачувані відпустки, доплата за виконання обов'язків голови Новосанжарського районного суду Полтавської області у розмірі 10 % посадового окладу судді позивачу нараховувалися виходячи із посадового окладу 10 мінімальних заробітних плат у розмірі 1600 грн., визначених згідно пункту 3 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 № 1774-VIII (у загальному розмірі 16000 грн).

ОСОБА_1 не погодилася із такими нарахуваннями, оскільки у спірних правовідносинах підлягає застосуванню Закон України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 № 2453-VІ, частиною першою статті 133 якого встановлено, що суддівська винагорода регулюються цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами. Згідно з частиною третьою статті 133 цього ж Закону посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 10 мінімальних заробітних плат. Розмір мінімальної заробітної плати відповідно до статті 8 Закону України від 21.12.2016 №1801-VІІ "Про Державний бюджет України на 2017 рік" з 01.01.2017 встановлено у розмірі 3200 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що суддівська винагорода суддів, які не пройшли кваліфікаційне оцінювання, повинна обраховуватися виходячи із посадового окладу 10 мінімальних заробітних плат відповідно до частини третьої статті 133 Закону №2453 та у розмірі, встановленим статтею 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік» - 3200 грн.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

30.09.2016 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)" від 02.06.2016 №1401-VІІІ, який спрямований на проведення судової реформи в Україні та забезпечення незалежної судової влади.

Частиною 2 статті 130 Конституції України визначено, що розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Відповідно до ч. 1 ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02 червня 2016 року №1402-VIII суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Згідно пункту 1 частини 3 статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02 червня 2016 року №1402-VIII, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, встановлено базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Пунктом 22 розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02 червня 2016 року №1402-VIII передбачено, що право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом.

Судді, які на день набрання чинності цим Законом пройшли кваліфікаційне оцінювання та підтвердили свою здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді, до 1 січня 2017 року отримують суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., №№ 41-45, ст. 529; 2015 р., №№ 18-20, ст. 132 із наступними змінами).

Пунктом 23 розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02 червня 2016 року №1402-VIII передбачено, що до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., №№ 41-45, ст. 529; 2015 р., №№ 18-20, ст. 132 із наступними змінами).

Згідно пункту 24 розділу ХІІ, розмір посадового окладу судді, крім зазначеного у пункті 23 цього розділу, становить:

1) з 1 січня 2017 року:

а) для судді місцевого суду - 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року;

б) для судді апеляційного суду та вищого спеціалізованого суду - 25 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року;

в) для судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року;

2) з 1 січня 2018 року:

а) для судді місцевого суду - 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року;

б) для судді апеляційного суду та вищого спеціалізованого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року;

3) з 1 січня 2019 року:

а) для судді місцевого суду - 25 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року;

б) для судді апеляційного суду та вищого спеціалізованого суду - 40 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року;

4) з 1 січня 2020 року:

а) для судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року;

б) для судді апеляційного суду та вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Таким чином, посадовий оклад судді, який не пройшов кваліфікаційне оцінювання визначається відповідно до розміру, визначеного ч. 3 ст. 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 р. № 2453-VI, а саме в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

Статтею 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" від 21.12.2016 № 1801-VIII встановлено, що у 2017 році мінімальна заробітна плата у місячному розмірі з 1 січня складає 3200 гривень.

В той же час, пункт 3 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 06.12.2016 № 1774 - VIII "Про внесених змін до деяких законодавчих актів України" (надалі за текстом - Закон № 1774-VIII), який набрав чинності 01.01.2017 року, встановлює, що мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат, а до внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується в розмірі 1600,00 грн.

Слід зазначити, що пункт 3 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 06.12.2016 № 1774 - VIII не визначає, до посадових окладів яких працівників не застосовується мінімальна заробітна плата як розрахункова величина, а також не зазначає сферу застосування розрахункової величини в розмірі 1600 грн.

При цьому в ст. 133 Закону України № 2453-VI, на яку відсилає пункт 23 Прикінцевих та Перехідних положень Закону № 1402-VІІІ в частині визначення розміру суддівської винагороди, будь-які зміни щодо незастосування мінімальної заробітної плати не вносилися.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 08.06.2016 р. № 4-рп/2016 у справі за конституційними поданнями Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої, абзаців першого, другого, четвертого, шостого частини п'ятої статті 141 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та положень пункту 5 розділу III Прикінцеві положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" (справа про щомісячне довічне грошове утримання суддів у відставці) відзначив, що гарантії незалежності суддів встановлено у статтях 48, 52 розділу III, статті 117 розділу VII, розділах IX, X Закону №2453-VIП в редакції Закону №192, зі змісту яких вбачається, що однією з гарантій незалежності суддів є їх належне матеріальне та соціальне забезпечення, зокрема надання суддям за рахунок держави суддівської винагороди. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності суддів.

Таким чином, на конституційному рівні законодавцем закріплено фінансове забезпечення судді в розмірі суддівської винагороди, яка визначається виключно відповідним законом про судоустрій, при цьому матеріальне забезпечення судді є невід'ємною частиною гарантій незалежності суддівської влади.

Враховуючи, що законодавцем не вносилися зміни до Закону №2453 в частині розміру суддівської винагороди, у тому числі й розрахункової величини, з огляду на яку здійснюється її нарахування, та зважаючи на гарантію, передбачену ч.2 ст.130 Конституції України, стосовно встановлення розміру винагороди судді виключно законом про судоустрій, колегія суддів приходить до висновку, що застосування відповідачем при виплаті позивачу суддівської винагороди пункту 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1774-VIII порушує гарантоване державою право на належне матеріальне забезпечення судді як одну із складових його незалежності.

Приписи ч. 3 ст. 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 р. № 2453-V встановлюють безпосередню залежність розміру суддівської винагороди від мінімальної заробітної плати.

Відповідно до ст.10 Закону України "Про оплату праці", розмір мінімальної заробітної плати встановлюється Верховною Радою України за поданням Кабінету Міністрів України не рідше одного разу на рік у законі про Державний бюджет України з урахуванням вироблених шляхом переговорів пропозицій спільного представницького органу об'єднань профспілок і спільного представницького органу об'єднань організацій роботодавців на національному рівні.

Зміни розміру мінімальної заробітної плати є чинними виключно після внесення змін до Закону України про Державний бюджет України на відповідний рік.

Законом України "Про Державний бюджет на 2017 рік" встановлено місячний розмір мінімальної заробітної плати 3200 грн., іншого розміру мінімальної заробітної плати не передбачено.

Отже, з 01.01.2017 року відповідно до пункту 3 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 №1774-VIII розмір 1600 гривень є розміром іншої спеціальної тимчасової розрахункової величини, але не іншим розміром мінімальної заробітної плати на 2017 рік.

Таким чином, враховуючи, що мінімальна заробітна плата з січня 2017 року дорівнювала 3200 гривень, посадовий оклад позивача з січня 2017 року повинен був дорівнювати 32000 гривень.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, позивач отримувала у січні-серпні 2017 року суддівську винагороду, розраховану з розміру посадового окладу в 16000 гривень, а не з розміру мінімальної заробітної плати - 3200 грн.

Посилання апелянта на те, що Законом України від 06.12.2016 № 1774 - VIII "Про внесених змін до деяких законодавчих актів України" (надалі за текстом - Закон № 1774-VIII), який набрав чинності 01.01.2017 року, встановлено, що мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат, а до внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується в розмірі 1600,00 грн., колегія суддів вважає безпідставними, оскільки пункт 3 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 06.12.2016 № 1774 - VIII не має приписів щодо застосування розрахункової величини в розмірі 1600 грн. для визначення розміру суддівської винагороди, а зміни розміру мінімальної заробітної плати є чинними виключно після внесення змін до Закону України про Державний бюджет України на відповідний рік.

Законом України "Про Державний бюджет на 2017 рік" встановлено місячний розмір мінімальної заробітної плати 3200,00 гривень.

Колегія суддів зазначає, що встановлення розміру суддівської винагороди судді безпосередньо законом про судоустрій є вимогою, конституційною гарантією (ст.130 Конституції України), а не рекомендацією до органів влади.

Право законодавця на визначення розміру суддівської винагороди іншими законами обмежено як Конституцією, так і відповідними законами про судоустрій.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про обгрунтованість позовних вимог щодо наявності у позивача права на отримання з січня 2017 року суддівської винагороди у розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на приписи ч.1 ст.51 Бюджетного кодексу України, що розпорядники бюджетних коштів, до яких відноситься відповідач, беруть бюджетні зобов'язання та проводять видатки тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами, з огляду на наступне.

Статтею 8 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини (далі - Суд, ЄСПЛ).

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Суду як джерело права.

У рішеннях по справі "Бурдов проти Росії" (заява № 59498/00), по справі "Кечко проти України" (заява № 63134/00) ЄСПЛ сформовано правову позицію, відповідно до якої органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що аргументи апелянта про відсутність механізму реалізації законодавчого положення, відсутність бюджетних асигнувань та відсутність коштів, як причина невиконання своїх зобов'язань, не можуть бути підставою для невиконання вимог закону.

Законодавець має право на встановлення будь-якого розміру суддівської винагороди, виходячи з фінансових можливостей державного бюджету, проте Конституція України і чинне спеціальне законодавство, що регулює суддівську винагороду, містить імперативний припис щодо вичерпного переліку джерел, які мають регулювати ці відносини, а саме закон про судоустрій, а не інші нормативно-правові акти, що свідчить про порушення принципу "якості закону".

Колегія суддів зазначає, що "якість закону" є автономним поняттям, створеним ЄСПЛ у процесі тлумачення положень Конвенції. Вимоги до якості закону проілюстровані у справі "Корецький та інші проти України". Зокрема, в пп.46-47 рішення ЄСПЛ дійшов такого висновку: навіть припускаючи, що положення закону було правильно розтлумачене судами та втручання базувалося на формальній підставі, закріпленій у національному законодавстві, Суд нагадує, що вислів "передбачений законом" у п.2 ст. 11 конвенції не тільки вимагає, аби дія, яка оскаржується, була передбачена національним законодавством, а також містить вимогу щодо якості закону.

Відповідно до позиції ЄСПЛ чинні положення національного законодавства потрібно формулювати так, щоб вони були достатньо доступними, чіткими і передбачуваними у практичному застосуванні (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Броньовський проти Польщі" від 22 червня 2004 року).

Таким чином, з огляду на суперечливість Прикінцевих та Перехідних положень Закону №1774-VIII, яким передбачена інша розрахункова величина у розмірі 1600 гривень для визначення посадових окладів працівників, колегія суддів вважає, що для визначення розміру суддівської винагороди такі положення Закону застосовуватися не можуть.

Частиною 3 статті 2 КАС України законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн. Так, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації.

З урахуванням вищевикладеного колегія суддів вважає, що відповідач, визначаючи розмір суддівської винагороди позивача, виходячи з приписів пункту 3 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 №1774-VIII, діяв не у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, чим порушив право позивача на передбачений Законом № 2453-VI розмір суддівської винагороди, виходячи з посадового окладу в розмірі 10 мінімальних заробітних плат, визначених ст.8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік", починаючи з 01.01.2017 р., що є конституційною гарантією незалежності судді.

Таким чином, колегія суддів переглянувши, у межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, ретельно дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обгрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на встановлені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана постанова прийнята з дотриманням норм чинного процесуального та матеріального права, що обумовлює залишення апеляційної скарги без задоволення, а постанови суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу територіального управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області залишити без задоволення.

Постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 31.08.2017р. по справі № 816/1381/17 залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня її складення в повному обсязі - з 06.11.2017 року.

Головуючий суддя (підпис)Старосуд М.І.
Судді(підпис) (підпис) Макаренко Я.М. Мінаєва О.М.