Справа № 813/479/17
Суддя: Сакалош Володимир Миколайович
Дата ухвалення: 2017-11-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 листопада 2017 року № 813/479/17

м.Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого-судді Сакалоша В.М.,

за участю секретаря судового засідання Магиревич Ю.Д.,

представник позивача ОСОБА_2,

представника відповідача Юрків Р.Р.,

представника третьої особи 1 Гавелко Ю.О.,

представники третьої особи 2 Кузик Ю.І., Фаріон В.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_7 до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Львівської міської ради про визнання неправомірною відмови, зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

07 лютого 2017 року на розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_7 (надалі по тексту - ОСОБА_7, позивач) до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області (надалі по тексту - ГУ Держгеокадастру у Львівській області, відповідач), у якому просить:

-визнати неправомірною відмову Головного управління Держгеокадастру у Львівській області в наданні дозволу ОСОБА_7 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,12 га для ведення садівництва на території Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області;

-зобов'язати Головне управління Держгеокадастру у Львівській області повторно розглянути клопотання ОСОБА_7 про надання дозволу на виготовлення проекту відведення земельної ділянки площею 0,12 га для ведення садівництва на території Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області для подальшого надання у власність і прийняти за результатами зазначеного розгляду відповідне розпорядження.

Ухвалою судді Кузана Р.І. від 10.02.2017 року відкрито провадження у справі. Хід розгляду справи відображений в ухвалах суду.

Зокрема, 03.04.2017 року протокольною ухвалою суду було залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Львівську міську раду.

26.04.2017 року протокольною ухвалою суду було залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Рясне-Руську сільську раду Яворівського району Львівської області.

У відповідності до ч.3 ст.15-1 КАС України та Розпорядження №430-Р від 02.08.2017 року «Про призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи», автоматизованою системою документообігу суду для розгляду даної справи визначено суддю Сакалоша В.М.

Ухвалою судді Сакалоша В.М. від 03.08.2017 року справу прийнято до провадження.

В обгрунтування позовних вимог позивач зазначає, що позивач звернувся до відповідача із клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту відведення земельної ділянки площею 0,12 га для ведення садівництва за межами населеного пункту Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області. Однак, відповідач, на переконання позивача, протиправно відмовив у наданні такого дозволу, з огляду на те, що відповідно до інформації відділу Держгелокадастру у Яворівському районі, земельна ділянка, яка зазначена позивачем на графічних матеріалах знаходиться за межами Яворівського району. Вважає дії Головного управління Держгеокадастру у Львівській області щодо відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою для відведення земельної ділянки протиправними.Зокрема, вичерпний перелік підстав відмови встановлений статтею 118 Земельного кодексу України (надалі по тексту - ЗК України). Норми статей 118, 122 ЗК України на переконання позивача самі по собі не містять заборон чи обмежень у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а лише регламентують повноваження органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування. Відтак, просить задовольнити позов у повному обсязі.

На заперечення позовних вимог представником відповідача було подано до суду письмові заперечення проти позову, у яких він зазначив, що оскаржувана відмова прийнята, з дотриманням вимог чинного законодавства, а відтак, підстав для визнання її неправомірною відсутні. Окрім цього, зазначив, що згідно листів Відділу Держгеокадастру у Яворівському районі Львівської області, Відділу Держгеокадастру у м.Львові Львівської області запропонована позивачем до відведення земельна ділянка знаходиться за межами Рясне-Руської сільської ради на території м.Львова та відноситься до земель м.Львова, що не надані у власність або користування в межах м.Львова. Інформація у формі таблиці, надана відділом у м.Львові, де визначена форма власності масиву - комунальна. Також, належність земельної ділянки до земель м.Львова підтверджується графічними матеріалами проекту роздержавлення і приватизації земель СС "Хлібодар" Рясне-Руської сільської ради народних депутатів Яворівського району Львівської області, розробленого Львівською філією Інституту землеустрою у 1994 року, де як вбачається з опису суміжних земель міста Львова та Рясне-Руською сільською радою відображено, що масив у якому претендує на земельну ділянку позивач належить до земель м.Львова. Таким чином, просить у задоволенні позову відмовити повністю.

Третя особа - Рясне-Руська сільська рада Яворівського району Львівської області позовні вимоги підтримала повністю. Зокрема, надала письмові пояснення в яких зазначила, що відмова відповідача є необґрунтованою, оскільки не надано відповідних матеріалів, які б підтвердили інформацію, що спірна ділянка знаходиться на території міста Львова. В обґрунтування зазначили, що згідно з діючим проектом, виготовленим у 1978 році та Указу Президії ВРУ РСР від 09.03.1988 року №5541-XI до складу земель м.Львова включено 477 га земель Рясне-Руської сільської ради, серед яких було включено село Рясне та ряд земель промисловості (промислові об'єкти, що перекислені в Указі Президії ВРУ РСР від 09.03.1988 №5541-XI), а землі сільськогосподарського призначення до складу м.Львова не включались. Окрім цього, зазначає, що посилання відповідача на проект роздержавлення та приватизації земель, індексну кадастрову карту та матеріали інвентаризації земель м.Львова затвердженими Львівською міською радою є необґрунтованим. Оскільки, жоден із цих документів не є документами, що встановлює та змінює межі населених пунктів про що зазначено у ст.173 земельного кодексу України. Більше того, вказані документи не затверджені органом (верховною радою України) уповноваженим змінювати межі міста. Таким чином, зазначена позивачем земельна ділянка не включена в межі м.Львова та знаходиться на території Рясне-Руської сільської ради за межами населеного пункту. Просить задовольнити позов у повному обсязі.

Третя особа - Львівська міська рада проти позову заперечила, з підстав викладених у поясненнях до адміністративного позову. Зокрема, зазначає, що земельна ділянка, на яку претендує позивач, розташована на території м. Львова, відноситься до земель комунальної власності Львівської міської ради і відповідно п. 8 ст.60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" не може бути вилучена у територіальної громади і передана іншому суб'єкту права власності без згоди безпосередньої територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу. Додатково зазначили, що відповідно до відкоригованого генерального плану міста Львова, масштабу 1:10000, земельна ділянка, на яку претендує позивач знаходиться в межах багатоповерхової житлової забудови. Відповідно до плану зонування території Шевченківського району у м.Львові, затвердженого ухвалою сесії Львівської міської ради від 21.05.2015 року №4657 «План зонування території м.Львова (зонінг). Том 1. Частина 4, 5 Залізничний та Шевченківський райони» згадана земельна ділянка знаходиться в зоні багатоповерхової житлової забудови з об'єктами обслуговування (дитячі дошкільні установи, школи, магазини, тощо). Просить у задоволенні позову відмовити повністю.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю, надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, додаткових поясненнях та просив позов задовольнити повністю.

У судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечила, надала пояснення, аналогічні викладеним у запереченнях на позов, додаткових пояснень до заперечення на позов та просила суд у позові відмовити повністю.

Представник третьої особи 1 у судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю та просила позов задовольнити повністю.

Представники третьої особи 2 у судовому засіданні проти позову заперечили та просили суд у позові відмовити повністю.

Заслухавши пояснення сторін, розглянувши і дослідивши подані документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини і відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що ОСОБА_7 звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області із клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту відведення земельної ділянки площею 0,12 га для ведення садівництва за межами населеного пункту Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області.

Головне управління Держгеокадастру України у Львівській області листом-відповіддю №К-16484/0-8370/6-16 від 26.12.2016 року відмовило позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, з огляду на те, що відповідно до інформації відділу Держгеокадастру у Яворівському районі, земельна ділянка, яка зазначена позивачем на графічних матеріалах знаходиться за межами Яворівського району.

Вважаючи вищевказане рішення неправомірним та таким, що було прийнято з порушенням норм діючого законодавства, ОСОБА_7 звернувся з відповідним позовом до суду.

Даючи правову оцінку спірним правовідносинам, судом враховано наступні обставини справи та норми чинного законодавства.

У відповідності до вимог ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно положень Земельного кодексу України, кожному гарантується право на безоплатне отримання у власність земельної ділянки, зокрема для ведення особистого селянського господарства у розмірі не більше 2,00 гектара.

Статтею 3 Земельного кодексу України встановлено, що земельні відносини регулюються Конституцією України, вказаним Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Частиною 2 ст.22 ЗК України визначено, що до земель сільськогосподарського призначення належать: сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги).

При цьому, п. "а" ч.3 ст.22 ЗК України визначено, що землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Відповідно до частини 1 ст. 35 ЗК України земельні ділянки, громадяни України мають право набувати безоплатно у власність або на умовах оренди земельні ділянки для ведення індивідуального або колективного садівництва.

Пунктом "в" ч. 3 ст.116 ЗК України визначено, що безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених вказаним Кодексом.

Частиною 6 ст.118 ЗК України встановлено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно з ч.1 ст.121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення садівництва - не більше 0.12 гектара. Землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам, у тому числі для ведення садівництва (абз.3 ст.22 ЗК України).

Частиною 4 ст.122 ЗК України передбачено, що центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою вказаної статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Відповідно до п.1 Положення про Головне управління Держгеокадастру в області, затверджене наказом Міністерством аграрної політики та продовольства України 29.09.2016 № 333, відповідач є територіальним органом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру та їй підпорядкований, а відповідно до п.п. 13 п. 4 Положення розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в порядку, визначеному чинним законодавством.

Оцінюючи правомірність рішення відповідача про відмову позивачу в наданні дозволу для розроблення проекту землеустрою, суд зазначає наступне.

Згідно з ч.7 ст.118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст.122 вказаного Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Вказана норма кореспондується із положеннями ч.3 ст.123 ЗК України, за якою відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Таким чином, з аналізу вказаних положень законодавства, суд вважає, що перелік підстав для відмови в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність є вичерпним.

Водночас, як вбачається із матеріалів справи, позивачем, при зверненні до відповідача з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення садівництва на території Яворівського району за межами с.Рясне-Руська було подано всі необхідні документи, передбачені нормами ЗК України.

Однак, відповідач відмовляючи позивачу в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою для ведення садівництва, посилається лише на норми ст.ст.118, 122 ЗК України, які самі по собі не містять заборон чи обмежень у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а лише регламентують повноваження органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування. Таким чином, зазначене посилання відповідача на окремі норми чинного законодавства не можна вважати належним мотивуванням відмови з підстав невідповідності місця розташування об'єкта вимогам законів, позаяк із наведених ГУ Держгеокадастру у Львівській області норм закону не вбачається така невідповідність щодо запитуваної позивачем ділянки.

Одночасно, суд зазначає, що документом який підтверджує місце розташування ділянки в межах чи за межами того чи іншого населеного пункту є проект формування та встановлення меж місцевої ради чи проект землеустрою щодо встановлення та зміни меж населеного пункту.

Згідно ст.173 ЗК України межі району, села, селища, міста, району у місті встановлюється і змінюється за проектами землеустрою щодо встановлення (зміни) меж адміністративно-територіальних одиниць.

Як стверджується позивачем та вбачається із матеріалів справи, місто Львів має лише один проект щодо встановлення меж м.Львова на загальну площу 10729,6 га (виготовлений у 1978 році згідно Указу Президії ВРУ РСР від 27.04.1978 року №33085-ІХ) відповідно до якого пропонована ділянка не знаходиться на території м.Львова, а знаходиться згідно проекту формування території (затвердженому розпорядженням Львівської обласної державної адміністрації від 30.01.1996 року №114) та встановлення меж Рясне-Руської сільської ради на території Рясне-Руської сільської ради, за межами населених пунктів. Інших змін меж Рясне-Руської сільської ради з 1996 року та меж м.Львова до даного часу не було, тобто уповноваженим органом рішення про зміни меж м.Львова, Рясне-Руської сільської ради та Яворівського району з 1996 року не приймалось.

Водночас, згідно Указу президії ВРУ РСР від 09.03.1988 року №5541-ХІ до складу земель м.Львова включено 477 га земель Рясне-Руської сільської ради, серед яких було включено село Рясне та ряд земель промисловості (промислові об'єкти, що перечисленні в Указі Президії ВРУ РСР від 09.03.1988 року №5541-ХІ), а землі сільськогосподарського призначення до складу м.Львова не включались.

Окрім цього, в матеріалах справи наявне розпорядження голови Яворівської районної державної адміністрації від 14.04.1997 №169, яким затверджено проект роздержавлення і приватизації земель селянської спілки "Хлібодар" на території Рясне-Руської сільської ради на площі 1456 га.

Відповідно до наявного у справі Проекту роздержавлення і приватизації земель селянської спілки "Хлібодар" та відповідного картографічного матеріалу - ця територія належить Рясне-Руській сільській раді Яворівського району Львівської області. Вказаним проектом роздержавлення та матеріалами державної статистичної звітності вказується на правовий статус запитуваної земельної ділянки як частини території Рясне-Руської сільської ради Яворівського району. На цей факт вказує своїм листом Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 11.05.2016 року №8/14.1-562-16.

Що стосується посилань відповідача на генеральний план міста Львова та проект зміни межі міста Львова (виготовлений у 2015 році) суд зазначає наступне.

Оскільки проект зміни межі міста Львова не затверджений Верховною Радою України то відповідно не набрав чинності. Що стосується генерального плану міста Львова, то сам плани лише планує зміну меж міста Львова.

Таким чином, суд звертає увагу, що з наданих позивачем доказів та наданих Рясне-Руською сільською радою Львівської області пояснень вбачається, що розташування земельної ділянки, яку бажав отримати позивач знаходиться на території Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області. З наданих відповідачем та Львівською міською радою доказів, вбачається, що спірна ділянка відноситься до території м. Львова.

З огляду на вищенаведене та враховуючи розбіжність та суперечність доказів, зокрема що стосується встановлення меж на якій території знаходиться спірна ділянка, на переконання суду відповідач неправомірно відмовив позивачу без вагомих обґрунтувань, з посиланням на лист відділу Держгеокадастру у Яворівському районі від 15.12.2016 року №22-1321-0.1-9271/2-16.

Більше того, суд зазначає, що до повноважень адміністративного суду відноситься визначення порядку захисту порушеного права, проте суд не може перебирати на себе функції інших органів, зокрема щодо встановлення (зміна) меж населеного пункту.

З огляду на це, суд вважає, що позовна вимога в частині визнати неправомірною відмову Головного управління Держгеокадастру у Львівській області в наданні дозволу ОСОБА_7 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,12 га для ведення садівництва на території Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області підлягає задоволенню.

Щодо позовної вимоги про зобов'язання Головне управління Держгеокадастру у Львівській області повторно розглянути клопотання ОСОБА_7 про надання дозволу на виготовлення проекту відведення земельної ділянки площею 0,12 га для ведення садівництва на території Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області для подальшого надання у власність і прийняти за результатами зазначеного розгляду відповідне розпорядження, суд зазначає наступне.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень ключовим завданням якого є здійснення правосуддя. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішення.

Так, дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов'язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибори на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених проектом нормативно-правового акта.

Таким чином, дискреційне право органу виконавчої влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважені на виконання функцій держави або місцевого самоврядування обумовлене певною свободою (тобто вільним, або адміністративним, розсудом) в оцінюванні та діях, у виборі одного з варіантів рішень та правових наслідків.

Згідно Рекомендацій Комітету Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Так, відповідно до пункту 10.3 Постанови Пленуму ВАСУ від 20.05.2013 року у разі визнання судом неправомірними дій чи бездіяльності відповідача суд може зобов'язати його вчинити чи утриматися від вчинення певних дій у спосіб, визначений чинним законодавством, яким може бути захищено/відновлено порушене право. Резолютивна частина рішення не повинна містити приписів, що прогнозують можливі порушення з боку відповідача та зобов'язання його до вчинення чи утримання від вчинення дій на майбутнє. Суд може ухвалити постанову про зобов'язання відповідача прийняти рішення певного змісту, за винятком випадків, коли суб'єкт владних повноважень під час адміністративних процедур відповідно до закону приймає рішення на основі адміністративного розсуду.

Таким чином, вказана позовна вимога в частинні зобов'язання прийняти за результатами розгляду клопотання ОСОБА_7 про надання дозволу на виготовлення проекту відведення земельної ділянки площею 0,12 га для ведення садівництва на території Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області відповідне розпорядження є формою втручання в дискреційні повноваження відповідача та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

Водночас, суд зазначає, що при розгляді справи за адміністративним позов про зобов'язання Головне управління Держгеокадастру у Львівській області повторно розглянути клопотання ОСОБА_7 про надання дозволу на виготовлення проекту відведення земельної ділянки площею 0,12 га для ведення садівництва на території Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області для подальшого надання у власність і прийняти за результатами зазначеного розгляду відповідне розпорядження, суд вправі зобов'язати відповідний орган розглянути зазначене питання, а не зобов'язувати прийняти відповідне розпорядження, що не належить до компетенції суду.

Відтак, суд вважає за необхідне зобов'язати Головне управління Держгеокадастру у Львівській області повторно розглянути клопотання ОСОБА_7 про надання дозволу на виготовлення проекту відведення земельної ділянки площею 0,12 га для ведення садівництва на території Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області для подальшого надання у власність.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема, з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в адміністративному суді, до підсудності якого вона віднесена цим Кодексом. Відмова від права на звернення до суду є недійсною.

Частиною 1 ст.11 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Відповідно до ч.2 цієї ж статті, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. При цьому, суд вважає за потрібне наголосити на необхідності дотримуватися й позиції, висловленої у рішенні Європейського Суду з прав людини у п.53 рішення у справі "Федорченко та Лозенко проти України", відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумними сумнівом".

Враховуючи вищевикладене, повно та всебічно дослідивши наявні матеріали справи, а також норми чинного законодавства України, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст.2, 7-14, 18, 19, 69-71, 72, 94, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати неправомірною відмову Головного управління Держгеокадастру у Львівській області в наданні дозволу ОСОБА_7 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,12 га для ведення садівництва на території Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області.

Зобов'язати Головне управління Держгеокадастру у Львівській області повторно розглянути клопотання ОСОБА_7 про надання дозволу на виготовлення проекту відведення земельної ділянки площею 0,12 га для ведення садівництва на території Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області для подальшого надання у власність.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі у відповідності до ч.3 ст.160 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішення за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Сакалош В.М.

Повний текст постанови виготовлений та підписаний 06 листопада 2017 року.