Справа № 807/93/16
Суддя: Нос Степан Петрович
Дата ухвалення: 2017-11-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2017 рокуЛьвів№ 876/9749/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Носа С. П.,

суддів Онишкевича Т. В., Яворського І. О.;

за участю секретаря судового засідання Торкот Д. О.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Ужгородської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Закарпатській області на постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 28 серпня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Ужгородської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Закарпатській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

ВСТАНОВИВ:

28 січня 2016 року Закарпатським окружним адміністративним судом зареєстровано позовну заяву ОСОБА_1 до Ужгородської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Закарпатській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень № 15293-17 від 15 червня 2015 року, № 15294-17 від 15 червня 2015 року, № 15295-17 від 15 червня 2015 року, № 15296-17 від 15 червня 2015 року, № 15297-17 від 15 червня 2015 року, № 15298-17 від 15 червня 2015 року, що видані ДПІ у м. Ужгороді ГУ ДФС у Закарпатській області.

В обґрунтування вимог позовної заяви вказано, що оскаржуваними податковими повідомленнями-рішеннями позивачу протиправно визначено суму податкових зобов'язань за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2014 рік. Окрім того, зазначено, що відповідачем не було додано до спірних податкових повідомлень-рішень розрахунку податкового зобов'язання, що суперечить вимогам статті 58 Податкового кодексу України, також в податкових повідомленнях-рішеннях не вказано нормативно-правовий акт відповідно до якого був зроблений розрахунок податкового зобов'язання, а з їхнього тексту не можна встановити їх змістовну частину, а саме на підставі чого і за що нараховані податкові зобов'язання.

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 28 серпня 2017 року адміністративний позов задоволено. Визнано протиправними та скасовано податкове повідомлення-рішення № 15293-17 від 15 червня 2015 року; податкове повідомлення-рішення № 15294-17 від 15 червня 2015 року; податкове повідомлення-рішення № 15295-17 від 15 червня 2015 року; податкове повідомлення-рішення № 15296-17 від 15 червня 2015 року; податкове повідомлення-рішення № 15297-17 від 15 червня 2015 року; податкове повідомлення-рішення № 15298-17 від 15 червня 2015 року.

Не погоджуючись з прийнятою постановою, відповідачем Ужгородською обєднаною державною податковою інспекцією Головного управління ДФС у Закарпатській області, подано апеляційну скаргу до Львівського апеляційного адміністративного суду, в якій висловлено прохання скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою відмовити в задоволенні адміністративного позову в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказано, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваної постанови було порушено норми матеріального та процесуального права. Також зазначено, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення прийняті з дотриманням вимог чинного законодавства, зокрема згідно норм Податкового кодексу України, а судом першої інстанції не враховано того, що твердження позивача відносно порушення статті 4 пункту 4.1. підпункту 4.1.9 ПК України є неправомірними, оскільки така передбачає терміни введення змін до елементів податків та зборів, саме для законодавчого органу, яким не є відповідач.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не прибули, про дату, час і місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином, а тому, суд апеляційної інстанції, відповідно до ч. 1 ст. 41 та ч. 4 ст. 196 КАС України, вважає можливим проведення розгляду справи за їхньої відсутності без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, проаналізувавши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів не знаходить підстав для її задоволення.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ст. 70 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом при вирішенні справи не беруться до уваги. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Статтею 71 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Встановлено, що 15 червня 2015року відповідачем було прийняті податкові повідомлення-рішення: № 15293-17 на суму 480,54 грн., № 15294-17 на суму 1157,39 грн., № 15295-17 на суму 1280,69 грн., № 15296-17 на суму 1019,27 грн., № 15297-17 на суму 1057,58 грн., № 15298-17 на суму 753,44 грн., якими визначено суму податкових зобов'язань за платежем «податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки» (а.с.а.с. 9-11).

Суми податкових зобов'язань визначені зазначеними податковими повідомленнями-рішеннями були визначені відповідачем самостійно за 2014 рік.

ОСОБА_1 не погодився із зазначеними податковими повідомленнями-рішеннями та оскаржив їх в адміністративному порядку, рішенням ДФС за результатами розгляду скарг в задоволенні заяв було відмовлено.

Згідно із ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Судом апеляційної інстанції здійснено перевірку висновків суду першої інстанції щодо відповідності дій відповідача вимогам ч. 3 ст. 2 КАС України, внаслідок чого суд апеляційної інстанції погоджується з такими та вважає за необхідне зазначити наступне.

Встановлено, що згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна ОСОБА_1 є власником шести обєктів житлової нерухомості за адресою м. Ужгород, вул. Собранецька, буд. 52, а саме: кв.1 загальна площа 28,7 кв м та житлова 16,4 кв м, кв.3 загальна площа 45,0 кв м та житлова 25,7 кв м, кв. 2 загальна площа 75,4 кв м та житлова 57,7 кв м, кв. 5 загальна площа 70,3 кв м та житлова 24,4 кв м, кв. 4 загальна площа 63 кв м та житлова 38,2 кв м, кв. 1А загальна площа 60,4 кв м та житлова 40,9 кв м (а.с. 144-155).

Також встановлено, що 15 січня 2014 року позивачем було подано до ДПІ у м. Ужгороді заяву, якою останній повідомив, що він є власником шести вищенаведених обєктів житлової нерухомості (а.с. 143).

Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів Законом України щодо податкової реформи» від 28 грудня 2014 № 71-VIII (далі по тексту Закон України № 71-VIII) було запроваджено новий місцевий податок, а саме податок на майно, який складається з трьох різновидів: транспортний податок, податок на майно, відмінне від земельної ділянки та плата за землю.

Відповідно до статті 10 пункту 10.3 Податкового кодексу України, в редакції Закону України № 71-VIII (далі по тексту ПК України) місцеві ради в межах повноважень, визначених цим Кодексом, вирішують питання відповідно до вимог цього Кодексу щодо встановлення податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) та встановлення збору за місця для паркування транспортних засобів, туристичного збору.

Тобто, податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, належить до місцевих податків, особливості введення якого передбачені статтею 12 ПК України.

Відповідно до статті 12 пункту 12.3 ПК України, сільські, селищні, міські ради та ради об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Зі змісту наведених законодавчих норм випливає, що встановлення податку на майно, зокрема в частині податку на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки, є безумовним обовязком місцевої ради, який повинен бути виконаний шляхом прийняття відповідного рішення.

Одночасно відповідно до статті 12 пункту 12.3 підпункту 12.3.4 ПК України визначено порядок опублікування та застосування рішень місцевої ради про встановлення місцевих податків. Зазначені рішення офіційно оприлюднюються відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період).

Плановим відповідно до норми статті 12 пункту 12.3 підпункту 12.3.4 ПК України є період після того, в якому приймається відповідне рішення ради.

Відповідно до статті 12 пункту 12.4 підпункту 12.4.3 ПК України, до повноважень сільських, селищних, міських рад та рад об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, щодо податків та зборів належать, зокрема, до початку наступного бюджетного періоду прийняття рішення про встановлення місцевих податків та зборів, зміну розміру їх ставок, об'єкта оподаткування, порядку справляння чи надання податкових пільг, яке тягне за собою зміну податкових зобов'язань платників податків та яке набирає чинності з початку бюджетного періоду.

Отже, рішення місцевої ради про встановлення місцевих податків приймається до початку наступного бюджетного періоду і набирає чинності з наступного бюджетного періоду. При цьому відповідно до статті 12 пункту 12.5 ПК України офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, який набирає чинності з урахуванням строків, передбачених пп. 12.3.4 п. 12.3 ст. 12 ПК України.

Враховуючи викладене, виключно місцева рада має компетенцію щодо прийняття рішень стосовно встановлення місцевих податків протягом бюджетного періоду, причому таке рішення набуває чинності лише з початку наступного бюджетного періоду, але з урахуванням приписів статті 12 пункту 12.3 підпункту 12.3.4 ПК України.

Встановлення місцевих податків виключно відповідними рішеннями місцевих рад закріплено також статтею 26 частиною 1 пунктом 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та статтею 143 Конституції України.

Встановлено, що відповідачем при прийнятті оскаржених рішень були використані, крім норм ПК України також норми Положення про порядок сплати податку на нерухоме майно до бюджету міста Ужгорода, що затверджене рішенням VI сесії VI скликання Ужгородської міської ради від 03 червня 2011 за № 163, Положення про порядок сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, до бюджету міста Ужгорода, що затверджене рішенням XX сесії VI скликання Ужгородської міської ради від 19 грудня 2013 року за № 1144, рішенням ХХII VI скликання Ужгородської міської ради від 29 травня 2014 року за № 1309 «Про зміни до рішення міської ради від 19 грудня 2013 року № 1144» (а.с.а.с. 104-107).

Також встановлено, що при обчисленні зазначеного податку для позивача, як платника податку відповідач застосував дві різні бази оподаткування протягом одного податкового періоду: житлову площу обєкта нерухомості з 01 січня 2014 року по 31 березня 2014 року та загальну площу обєкта нерухомості з 01 квітня 2014 року по 31грудня 2014 року.

Відповідно до статті 4 пункту 4.1 підпункту 4.1.9 ПК України податкове законодавство України ґрунтується, зокрема на принципі, як от стабільності, відповідно до якого зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року.

Проте такі дії контролюючого органу не мають законних підстав і є невірним тлумаченням норм податкового законодавства в порушення норм статті 19 та статті 58 Конституції України.

Змінами в статті 265 ПК України встановлені нові критерії якими повинні керуватись органи місцевого самоврядування при установленні місцевих податків або змін до них в порядку встановленим статтею 12 ПК України з врахуванням норм статті 4 ПК України.

На виконання вимог ПК України, рішенням Ужгородської міської ради № 1309 від 29 травня 2014 року «Про зміни до рішення міської ради від 19.12.2013р. № 1144» були внесені зміни в «Положення про порядок сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, до бюджету м. Ужгорода» зокрема: «слова «житлова площа» в усіх відмінках замінено відповідно словами «загальна площа» у відповідному відмінку».

Норми статті 12 пункту 12.3 підпунктів 12.3.4, 12.4.3 та пункту 12.5 ПК України є спеціальним щодо встановлення порядку набрання чинності рішень органів місцевого самоврядування, якими регулюється питання встановлення місцевих податків або змін до них.

Суд констатує, що рішенням Ужгородської міської ради № 1309 від 29 травня 2014 року «Про зміни до рішення міської ради від 19.12.2013р. № 1144» Ужгородська міська рада змінила елемент податку, а саме базу оподаткування.

Вищевказане рішення було оприлюднене 06 червня 2014 року з розміщенням на сайті Ужгородської міської ради, відтак згідно правил, що встановлені статтею 12 пунктом 12.3 підпунктами 12.3.4, 12.4.3 та пунктом 12.5 ПК України такі зміни повинні застосовуватися з 01 січня 2015 року і не можуть застосовуватись при обчисленні податку за 2014 рік.

Це узгоджується з вимогами норм статті 4 пункту 4.1 підпункту 4.1.9 ПК України.

Відтак, суд констатує, що відповідачем при визначенні суми податкового зобовязання за 2014 рік протиправно змінено базу оподаткування з житлової площі на загальну площу обєкту нерухомості протягом одного податкового періоду.

Щодо посилань позивача на порушення податковим органом вимог статті 58 Податкового кодексу України, у зв'язку з тим, що не направлено розрахунку податкового зобов'язання відповідно до Порядку направлення органами державної податкової служби податкових повідомлень-рішень платникам податків, що затверджене наказом Міністерства фінансів України від 28 листопада 2012 року №1236 (далі по тексту Порядок) суд зазначає таке.

Відповідно до статті 54 пункту 54.3 підпункту 54.3.3 ПК України, на який посилався відповідач в оскаржених податкових повідомленнях-рішення, контролюючий орган зобовязаний самостійно визначити суму грошових зобовязань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) відємного значення обєкта оподаткування податком на прибуток або відємного значення суми податку на додану вартість платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, якщо, зокрема, згідно з податковим та іншим законодавством особою, відповідальною за нарахування сум податкових зобов'язань з окремого податку або збору, застосування штрафних (фінансових) санкцій та пені, у тому числі за порушення у сфері зовнішньоекономічної діяльності, є контролюючий орган.

У відповідності до статті 58 пункту 58.1 ПК України, у разі коли сума грошового зобов'язання платника податків, передбаченого податковим або іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, розраховується контролюючим органом відповідно до статті 54 цього Кодексу (крім декларування товарів, передбаченого для громадян), або у разі коли за результатами перевірки контролюючий орган встановлює факт невідповідності суми бюджетного відшкодування сумі, заявленій у податковій декларації, або зменшує розмір задекларованого від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток або відємного значення суми податку на додану вартість, розрахованого платником податків відповідно до розділу V цього Кодексу, такий контролюючий орган надсилає (вручає) платнику податків податкове повідомлення-рішення. Податкове повідомлення-рішення містить підставу для такого нарахування (зменшення) податкового зобов'язання та/або зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток або від'ємного значення суми податку на додану вартість; посилання на норму цього Кодексу та/або іншого закону, контроль за виконанням якого покладено на контролюючі органи, відповідно до якої був зроблений розрахунок або перерахунок грошових зобов'язань платника податків; суму грошового зобов'язання, що повинен сплатити платник податку; суму зменшеного (збільшеного) бюджетного відшкодування та/або зменшення від'ємного значення результатів господарської діяльності або від'ємного значення суми податку на додану вартість; граничні строки сплати грошового зобов'язання та/або строки виправлення платником податків показників податкової звітності; попередження про наслідки несплати грошового зобов'язання або внесення виправлень до показників податкової звітності в установлений строк; граничні строки, передбачені цим Кодексом для оскарження податкового повідомлення-рішення. До податкового повідомлення-рішення додається розрахунок податкового зобов'язання та штрафних (фінансових) санкцій. Форма та порядок надіслання податкового повідомлення-рішення і розрахунку грошового зобов'язання визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

Таким чином Податковий кодекс України визначає випадки при наявності яких платнику надсилається відповідний розрахунок. Лише порядок (процедуру) надсилання таких розрахунків встановлюється визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

Отже, законодавцем визначено, що у випадку, коли сума грошового зобов'язання платника податків розраховується контролюючим органом відповідно до статті 54 цього Кодексу, то у такого органу існує обовязок щодо додавання до податкового повідомлення-рішення розрахунку, у даному випадку, податкового зобовязання.

Контролюючим органом не заперечується, що грошове зобов'язання платника податків було розраховано ним відповідно до статті 54 ПК України. А відтак, у такого органу існує обовязок щодо додавання до податкового повідомлення-рішення розрахунку.

Встановлено та підтверджується у письмових запереченнях відповідача, що розрахунку податкового зобовязання до оскаржених податкових повідомлень-рішень в порушення статті 58 пункту 58.1 ПК України, відповідачем додано не було.

З огляду на фактичні обставини справи, колегія суддів констатує, що податкові повідомлення-рішення № 15293-17 від 15 червня 2015 року, № 15294-17 від 15 червня 2015 року, № 15295-17 від 15 червня 2015 року, № 15296-17 від 15 червня 2015 року, № 15297-17 від 15 червня 2015 року, № 15298-17 від 15 червня 2015 року, що прийняті ДПІ у м. Ужгороді ГУ ДФС у Закарпатській області не відповідають вимогам ч. 3 ст. 2 КАС України та вірно скасовані судом першої інстанції.

Узагальнюючи викладене, суд апеляційної інстанції переконаний, що судом першої інстанції надано належну оцінку наявним у справі доказам, а їх достатня кількість та взаємний звязок у сукупності дали змогу суду першої інстанції зробити вірний висновок про наявність підстав задоволення позову.

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції визнає, що судом першої інстанції, при вирішенні даного публічно-правового спору, правильно встановлено обставини справи та ухвалено законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, постанова суду першої інстанції ґрунтується на повно, обєктивно і всебічно зясованих обставинах, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, тому підстав для скасування постанови суду першої інстанції немає.

Керуючись ст. ст. 41, 158-160, 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. ст. 200, 205, 206, 254 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Ужгородської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Закарпатські області залишити без задоволення, а постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 28 серпня 2017 року в справі № 807/93/16 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

Ухвала може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України, протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили, а у випадку коли, відповідно до частин 3 та 7 ст. 160 КАС України, складення ухвали в повному обсязі відкладено з дня складення ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя ОСОБА_2
судді ОСОБА_3
ОСОБА_4
Повний текст судового рішення виготовлено 02 листопада 2017 року.