Справа № 826/5100/17
Суддя: Смолій І.В.
Дата ухвалення: 2017-10-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

30 жовтня 2017 року № 826/5100/17

Окружний адміністративний суд м.Києва у складі судді Смолія І.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Державного реєстратора Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Пилипчука Віталія Анатолійовича, Державного реєстратора Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Урдюк Оксани Юріївни

про визнання протиправним та скасування рішення

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду м.Києва звернулась фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (надалі - ФОП ОСОБА_1, позивач) з позовом до Державного реєстратора Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Пилипчука Віталія Анатолійовича (надалі - Державний реєстратор Пилипчук В.А., відповідач - 1), Державного реєстратора Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Урдюк Оксани Юріївни (надалі - Державний реєстратор Урдюк О.Ю., відповідач - 2) про визнання протиправним та скасування рішення.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням норм Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідач заперечував проти позову та просив відмовити у його задоволенні з підстав законності та обґрунтованості оскаржуваного рішення.

В судовому засіданні відповідно до ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України ухвалено про вирішення справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані матеріали, заслухавши пояснення присутніх представників осіб, які беруть участь у справі, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Між ФОП ОСОБА_1 (Орендар) та Фондом державного майна України по м.Києву (Орендодавець) 26.04.2010р. укладено договір оренди №5374 нерухомого майна, що належить до державної власності.

Згідно умов договору Орендодавець передає, а Орендар приймає у строкове платне користування державне нерухоме майно загальною площею 135,50кв.м., в тому числі нежилі приміщення адміністративної будівлі 18,00кв.м., гаражу 37,50кв.м. та окреме індивідуальне визначене майно - асфальтований майданчик площею 80,00кв.м. (інвентарний номер 10310030), яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1, та перебуває на балансі Центральної учбово-тренувальної бази по ковзанярському спорту «Льодовий стадіон».

Строк дії договору становить 2роки 11місяців, що діє з 26.04.2010р. по 26.03.2013р. включно.

Позивачем в позові зазначено, що 30.03.2017р. згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, державними реєстраторами Пилипчуком В.А. та Урдюк О.Ю. проведено державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером: НОМЕР_1 (площа 16,9202га), щодо державної реєстрації права державної власності на земельну ділянку та права постійного користування земельної ділянкою за Державним підприємством «Центральна учбова-тренувальна база по ковзанярському спорту «Льодовий стадіон».

Представник позивача зазначив, що вказана реєстраційна дія є протиправною, оскільки між позивачем та Фондом державного майна України по м.Києва 26.04.2010р. укладено договір оренди нерухомого майна, відповідно до якого позивач прийняв у строкове користування державне нерухоме майно.

Проаналізувавши наявні в матеріалах справи документи та докази, суд зазначає наступне.

Пунктом 1 ч.1 ст.10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004р. №1952-IV (надалі - Закон №1952-IV) Державним реєстратором є громадянин України, який має вищу освіту за спеціальністю правознавство, відповідає кваліфікаційним вимогам, встановленим Міністерством юстиції України, та перебуває у трудових відносинах з суб'єктом державної реєстрації прав.

Згідно ч.2 ст.12 Закону №1952-IV записи, що містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. У разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії.

Відповідно до п.14 ч.1 ст.27 Закону №1952-IV державна реєстрація речових права власності та інших речових прав проводиться на підставі документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно.

В зв'язку з чим, Державним реєстратором Пилипчуком В.А. 16.03.2017р. зареєстровано державну форму власності на земельну ділянку за кадастровим номером НОМЕР_1 на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» від 06.09.2012р. №5245-VІ.

В подальшому 24.03.2017р. Державним реєстратором Урдюк О.Ю. зареєстровано вид речового права - постійне користування земельною ділянкою на підставі державного акта на право постійного користування земельною ділянкою, зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №79-4-00024 від 24.06.1999р., серія НОМЕР_2 та витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, серія та номер НВ-17 від 21.03.2017р.

Пунктом 1 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ» від 06.03.2008р. №2 встановлено, що відповідно до частини першої статті 2 КАС України основним завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

У зв'язку з цим судам необхідно враховувати, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень належить перевіряти, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, із якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З огляду на зазначену норму під час розгляду спорів щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень суди незалежно від підстав, наведених у позовній заяві, повинні перевіряти їх відповідність усім зазначеним вимогам.

Статтею 6 Закону України «Про оренду землі» орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

Відповідно до ст.116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Статтею 13 Закону України «Про оренду землі» визначено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідачами зазначено, що Київської міською радою не приймалось рішення про надання вказаної земельної ділянки в оренду позивача. Представником позивача не спростовано зазначеного.

Щодо твердження позивача, що зареєстровано право оренди на нерухоме майно надає йому право власності на земельну ділянку, суд зазначає наступне.

Відповідно до п.2.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011р. №6 «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин» у вирішенні спорів щодо переходу права власності на земельну ділянку внаслідок переходу права власності на житлові будинки, будівлі, споруди, що на них розміщені, судам необхідно досліджувати умови договору купівлі-продажу зазначеного нерухомого майна, наявність у продавця визначених законом документів, що посвідчують право на земельну ділянку, відповідність нерухомого майна, розміщеного на відповідних земельних ділянках, ознакам житлового будинку (будівлі, споруди), здійснення державної реєстрації права власності особи, яка придбала відповідне нерухоме майно, з урахуванням положень статей 331, 376 ЦК України, статей 116, 123, 124, 126 ЗК України.

Крім того, згідно договору оренди №5374 від 26.04.2010р. укладеного між позивачем та Фондом державного майна України по м.Києву, позивачеві було надано в користування земельну ділянку площею 135,50кв.м., в тому числі нежилі приміщення адміністративної будівлі 18,00кв.м., гаражу 37,50кв.м. та окреме індивідуальне визначене майно - асфальтований майданчик площею 80,00кв.м. (інвентарний номер 10310030), яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1, та перебуває на балансі Центральної учбово-тренувальної бази по ковзанярському спорту «Льодовий стадіон» до 26.03.2013р.

Отже, враховуючи вищевикладене, рішення Державних реєстраторів щодо державної реєстрації права постійного користування земельною ділянкою, кадастровий номер: НОМЕР_1 вчинено у відповідності норм чинного законодавства.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено протиправності дій відповідачів.

Відповідно до ч.1, 2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Статтею 159 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яке ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 1 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого, суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

При цьому суд, оцінюючи спірні дії відповідача, виходить з критеріїв оцінки рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, встановлених ч.3 ст.2 КАС України, до яких, зокрема, відносяться вчинення дій на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для вчинення дії.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими, а позов таким, що не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст.69, 70, 71, 128, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити.

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя І.В. Смолій