Справа № 823/1461/17
Суддя: О.А. Рідзель
Дата ухвалення: 2017-10-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2017 року справа № 823/1461/17

16 год. 45 хв. м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Рідзеля О.А.,

при секретарі судового засідання - Мельниковій О.М.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1 - за договором про надання правової допомоги, представника відповідача 1 ОСОБА_2 - за довіреністю в режимі відеоконференції, представника відповідача 2 Осіпової З.В. - за довіреністю в режимі відеоконференції, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду адміністративну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 до Рівненської митниці ДФС, Головного управління Державної казначейської служби у Рівненській області про визнання протиправним рішення та стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

22.09.2017 до Черкаського окружного адміністративного суду звернулась фізична особа-підприємець ОСОБА_4 (далі - позивач) до Рівненської митниці ДФС (далі - відповідач 1), Головного управління Державної казначейської служби у Рівненській області (далі - відповідач 2) з адміністративним позовом, в якому просить:

- визнати протиправним рішення відповідача 1 від 13.09.2017 №UA204010/2017/000105/2 щодо коригування митної вартості верстату, призначеного для автоматичної обробки прямолінійної кромки і фасок скла Bavelloni PR 88 (потужність 17 кВт, серійний номер 6103-296, ід.номер 0243472, рік виготовлення 1996, країна виготовлення - Італія, стан - вживаний), отриманий позивачем від фірми "SV MIROITERIE SARL" згідно з договором купівлі-продажу обладнання від 23.06.2017 №1 та декларації митної вартості від 07.09.2017 №UA204010/2017/017095;

- стягнути на користь позивача різницю між сумою, обчисленою декларантом, та сумою митних платежів, визначеною органом доходів і зборів, за розмитнення верстату, призначеного для автоматичної обробки прямолінійної кромки і фасок скла Bavelloni PR 88 (потужність 17 кВт, серійний номер 6103-296, ід.номер 0243472, рік виготовлення 1996, країна виготовлення - Італія, стан - вживаний), отриманий позивачем від фірми "SV MIROITERIE SARL" згідно з договором купівлі-продажу обладнання від 23.06.2017 №1 в сумі 35243,55 грн., а також моральну шкоду в сумі 20000,00 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 5000,00 грн.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, обґрунтовуючи їх тим, що на виконання зовнішньоекономічного контракту від 23.06.2017 №1 укладеного між позивачем та "SV MIROITERIE SARL", на територію України здійснювалась поставка "2-х станків (верстатів) для обробки скла, що були у використанні згідно фактури-інвойсу" за загальною ціною 5500 Євро (по 2750 Євро за кожний) митною вартістю 201196 грн. 58 коп. На підтвердження митної вартості товарів позивачем надано до Черкаської митниці ДФС Державної фіскальної служби України, відповідні документи, що підтверджують митну вартість товарів. Проте, під час здійснення контролю за правильністю визначення митної вартості товарів, відповідно положень Митного кодексу України відповідачем 1 встановлено, що в наданих декларантом документах наявні розбіжності та відсутні всі відомості щодо ціни яка була фактично сплачена або підлягає сплаті, що і стало підставою прийняття рішення про коригування митної вартості товару від 13.09.2017 №UA204010/2017/000105/2 та картки відмови у митному оформленні товарів №UA204010/2017/00183, проте позивач не погоджуючись з такими діями митного органу звернувся до суду.

Представник відповідача 1 в судовому засіданні в режимі відеоконференції заперечував проти задоволення позову з тих підстав, що за результатами проведеної перевірки, Рівненською митницею ДФС встановлено, що заявлені декларантом відомості про митну вартість та обраний метод її визначення не підтверджені документально. Декларантом не надано повний пакет документів для підтвердження митної вартості товарів, розбіжності в поданих документах не усунуто, що унеможливлює визначення митної вартості товарів за ціною угоди.

Представник відповідача 2 в судовому засіданні в режимі відеоконференції заперечував проти задоволення позову в частині стягнення з відповідача 1 на користь позивача моральної шкоди в сумі 20000 грн. з тих підстав, що позивачем не надано до суду переконливих доказів, які б підтверджували факт спричинення йому моральної шкоди, тому відсутні правові підстави для відшкодування такої шкоди.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд зазначає про таке.

07.09.2017 уповноважено на декларування особою ТОВ «Захід Рівне Плюс» від ФОП ОСОБА_4 до Рівненської митниці ДФС було подано в електронному вигляді митну декларацію №UA204010/2017/017095, згідно якої задекларовано товар "2-х станків (верстатів) для обробки скла, що були у використанні згідно фактури-інвойсу" за загальною ціною 5500 Євро (по 2750 Євро за кожний) митною вартістю 201196 грн. 58 коп.

На підтвердження митної вартості товарів позивачем надано до Рівненської митниці ДФС, такі документи:

- договір купівлі-продажу обладнання №1 від 23.06.2017;

- доповнення № 2 від 21.07.2016 до зовнішньоекономічного контракту купівлі-продажу від 24.06.2016 № 30;

- міжнародна автомобільна накладна (СМR) від 11.08.2016 № CZ TY 3931745;

- свідоцтво фірми «SV MIROITERIE SARL»;

- фактура №646 від 12.07.2017;

- платіжний документ №9 від 24.07.2017;

- інвойс/фактура №217152 від 21.08.2017;

- експертний висновок ТПП від 15.08.2016 № 0-484;

- митна декларація країни експорту від 24.08.2017 17FD052;

- CMR №906860 від 24.08.2017;

- пакувальний лист від 21.08.2017;

- сертифікат походження від 16.05.2017;

- бухгалтерські документи фірми «SV MIROITERIE SARL»;

- сертифікат походження №9704/214;

- договір-заявка на перевезення вантажу №1/23/08/2017 від 23.08.2017;

- рахунок-фактура №Р-000072 від 28.08.2017.

Під час здійснення контролю за правильністю визначення митної вартості товарів, відповідно до положень Митного кодексу України відповідачем 1 встановлено, що в наданих декларантом документах наявні розбіжності та відсутні всі відомості щодо ціни яка була фактично сплачена або підлягає сплаті, зокрема:

1) у банківському платіжному дорученню в іноземній валюті №9 від 24.07.2017 здійснено посилання на контракт №1 від 13.06.2017, у той час, коли у виставленому інвойсі №217152 від 21.08.2017 зовнішньоекономічний контракт №1 від 13.06.2017 не зазначено;

2) в копії експортної митної декларації країни відправлення зазначено комерційні умова поставки EXW CAEN, однак згідно встановленого інвойсу №217152 від 21.08.2017 комерційні умови поставки EXW ROTS;

3) у міжнародній товаротранспортній накладній CMR №906860 від 24.08.2017 зазначено пакувальний лист, який супроводжує товар, однак такий документ до митного оформлення не подано.

Враховуючи вищевикладене відповідач 1 прийшов до висновку, щодо наявності обґрунтованих підстав вважати, що декларантом заявлено неповні відомості про митну вартість товарів, а обраний метод її визначення не підтверджений належним чином документально.

На підставі ст. 53 Митного кодексу України, декларанту необхідно було надати документи на усунення обставин визначених ч. 3 статті 53 Митного кодексу України:

1) виписки з бухгалтерської документації щодо формування відпускної ціни товару на заявлених комерційних умовах поставки товару;

2) висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими організаціями;

3) пакувальні листи на партію товару, враховуючи посилання на них у міжнародній товаротранспортній накладній CMR.

Разом з тим, позивач повідомив про неможливість надання інших додаткових документів.

За результатом перевірки відомості, що містяться в наданих декларантом документах не підтверджені належним чином документально та не дають змоги перевірити числове значення заявленої митної вартості товару, чим за твердженням відповідача 1 порушено вимоги Митного кодексу України. Обраний декларантом метод за ціною договору не відповідає умовам визначеним Митним кодексом України, оскільки за твердженням відповідача 1 застосування методу за ціною договору неможливо.

На підставі зазначеного митницею в межах компетенції прийнято рішення про коригування митної вартості товару від 13.09.2017 №UA204010/2017/000105/2 та картку відмови у митному оформленні товарів №UA204010/2017/00183.

Проте позивач вважаючи такі дії митного органу неправомірними звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд виходить з такого.

Основні джерела митної оцінки та законодавство, що регулює спірні правовідносини є: Акти міжнародного права - стаття VII Генеральної угоди з тарифів і торгівлі 1994р. (ГАТТ) "Оцінка товару для митних цілей", Угода про застосування статті VII ГАТТ (Женевський кодекс) 1979р., Рішення 6.1 Технічного комітету з митної оцінки СОТ щодо випадків, коли адміністрації митниці мають підстави для сумнівів щодо правдивості або точності задекларованої вартості; Національне законодавство - Митний кодекс України від 11.07.2002р. №92-IV; Порядок декларування митної вартості товарів, які переміщуються через митний кордон України, та подання відомостей для її підтвердження, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України за № 1766 від 20.12.2006 року; Порядок здійснення контролю за правильністю визначення митної вартості товарів, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України за № 339 від 09.04.2008 року; Методичні рекомендацій із застосування окремих положень Митного кодексу України, що стосуються питань визначення митної вартості товарів, які імпортуються на митну територію України, затверджені наказом Державної митної служби України за № 74 від 31.01.2007 року.

Загальні положення щодо визначення митної вартості товарів, що ввозяться в Україну, відповідно до Угоди про застосування статті VII ГАТТ такі:

- митна вартість товарів визначається декларантом;

- митний орган здійснює контроль правильності визначення митної вартості товарів, в тому числі методом аудиту після пропуску товарів;

- для цілей визначення митної вартості використовується інформація, підготовлена у спосіб, сумісний з принципами бухгалтерського обліку, прийнятими у відповідній країні і доцільними для певного методу визначення митної вартості;

- заявлена декларантом митна вартість товарів і подані ним відомості про її визначення повинні базуватися на об'єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню;

- у разі потреби у підтвердженні заявленої митної вартості товарів декларант зобов'язаний подати митному органу необхідні для цього відомості та забезпечити можливість їх перевірки;

- митний орган має право упевнитися в достовірності або точності будь-якої заяви, документа чи декларації, поданої для цілей визначення митної вартості.

Угодою про застосування статті VII ГАТТ встановлено:

- первинний метод митного оцінювання визначений у Статті 1 (тобто, за ціною угоди з товарами, які ввозяться), імпортні товари повинні оцінюватися відповідно до положень цієї Статті, коли умови, передбачені в ній, виконано;

- митна вартість імпортних товарів є контрактною вартістю, тобто ціною, фактично сплаченою або що підлягає сплаті за товари, якщо вони продаються на експорт до країни імпорту, скоригованою відповідно до положень Статті 8 за умови, що: (a) немає жодних обмежень стосовно розпорядження або використання товарів покупцем; (b) продаж або ціна не підпадають під якусь умову або міркування, відповідно до якого вартість не може бути визначена відносно товарів, що оцінюються; (c) жодна частина виручки за будь-який подальший перепродаж, розпорядження або використання товарів покупцем не перейде прямо або опосередковано продавцеві, якщо тільки не може бути зроблене відповідне коригування відповідно до положень Статті 8; (d) покупець і продавець не пов'язані між собою або якщо покупець і продавець пов'язані, то контрактна вартість прийнятна для митних цілей згідно з положеннями параграфа 2 Статті 1.

Якщо згадані умови не виконуються, митна вартість не може бути визначена відповідно до ціни угоди з товарами, які ввозяться, то послідовно застосовуються інші методи митної оцінки.

Відомості про митну вартість товарів використовуються для: нарахування митних платежів; застосування інших заходів державного регулювання зовнішньоекономічної діяльності України; ведення митної статистики; розрахунку податкового зобов'язання, визначеного за результатами документальної перевірки (стаття 50 Митного кодексу України).

Згідно із статтею 52 Митного кодексу України, заявлення митної вартості товарів здійснюється декларантом або уповноваженою ним особою під час декларування товарів у порядку, встановленому розділом VIII цього Кодексу та цією главою.

Частиною 1 ст. 54 Митного кодексу України передбачено, що контроль правильності визначення митної вартості товарів здійснюється митним органом під час проведення митного контролю і митного оформлення шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості.

Відповідно до пункту 1 частини 4 статті 54 Митного кодексу України, митний орган під час здійснення контролю за правильністю визначення митної вартості товарів зобов'язаний здійснювати контроль заявленої декларантом або уповноваженою ним особою митної вартості товарів шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості, наявності в поданих зазначеними особами документах усіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.

Статтею 53 Митного кодексу України передбачено, що у випадках, передбачених цим Кодексом, одночасно з митною декларацією декларант подає митному органу документи, що підтверджують заявлену митну вартість товарів і обраний метод її визначення.

Частиною 2 цієї статті перелічені документи, які підтверджують митну вартість товарів:

1) декларація митної вартості, що подається у випадках, визначених у частинах п'ятій і шостій статті 52 цього Кодексу, та документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості;

2) зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності;

3) рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об'єктом купівлі-продажу);

4) якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару;

5) за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару;

6) транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів;

7) копія імпортної ліцензії, якщо імпорт товару підлягає ліцензуванню;

8) якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування.

У статті 57 Митного кодексу України, закріплені правила застосування методів визначення митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту. Згідно з ч. 1 цієї статті, митна вартість визначається за такими методами:

1) основний - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції);

2) другорядні: за ціною договору щодо ідентичних товарів; за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів; на основі віднімання вартості; на основі додавання вартості (обчислена вартість); резервний.

Приписами 2 - 5 частин статті 57 Митного кодексу України встановлено, що основним методом визначення митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є перший метод - за ціною договору (вартість операції).

Кожний наступний метод застосовується лише у разі, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм цього Кодексу.

Застосуванню другорядних методів передує процедура консультацій між митним органом та декларантом з метою визначення основи вартості згідно з положеннями статей 59 і 60 Митного кодексу України. Під час таких консультацій митний орган та декларант можуть здійснити обмін наявною у кожного з них інформацією за умови додержання вимог щодо її конфіденційності.

У разі неможливості визначення митної вартості товарів згідно з положеннями статей 59 і 60 цього Митного кодексу України, за основу для її визначення може братися або ціна, за якою ідентичні або подібні (аналогічні) товари були продані в Україні не пов'язаному із продавцем покупцю відповідно до статті 62 цього Кодексу, або вартість товарів, обчислена відповідно до статті 63 цього Кодексу.

Підстава для незастосування основного методу визначення митної вартості товару передбачена ч.2 ст. 58 Митного кодексу України.

Так, відповідно до вказаної правової норми метод визначення митної вартості товарів за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються, не застосовується, якщо використані декларантом або уповноваженою ним особою відомості не підтверджені документально або не визначені кількісно і достовірні та/або відсутня хоча б одна із складових митної вартості, яка є обов'язковою при її обчисленні.

Разом з тим, надання додаткових документів є необхідним у разі потреби в підтвердженні задекларованої декларантом митної вартості товару за першим методом, викликаної обґрунтованими сумнівами митного органу в достовірності відомостей, які містяться в поданих до митного оформлення товару документах.

Отже, за умови не наведення митним органом доказів того, що документи, подані декларантом для митного оформлення товару є недостатніми чи такими, що у своїй сукупності викликають сумнів у достовірності наданої інформації, витребування цим органом переліку документів без зазначення обставин, які ці документи повинні підтвердити свідчить про протиправність рішення цього органу щодо застосування іншого, ніж основний метод визначення митної вартості.

Якщо основний метод не може бути використаний, застосовується послідовно кожний із перелічених методів. При цьому кожний наступний метод застосовується, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу.

Водночас, як вбачається з матеріалів справи, пiдставою для прийняття митними органами про визначення митної вартостi за iншим, нiж зазначив декларант методом та видання карток вiдмов стала наявність сумнiву щодо правильностi заявленої декларантом митної вартостi.

Наявнiсть у митного органу обґрунтованого сумнiву у правильностi визначення митної вартостi є обов'язковою, оскiльки з цiєю обставиною закон пов'язує можливiсть витребовування додаткових документiв у декларанта та надає митницi право вчиняти наступнi дiї, спрямованi на визначення дiйсної митної вартостi товарiв.

Разом з тим витребувати необхiдно тi документи, якi дають можливiсть пересвiдчитись у правильностi чи помилковостi задекларованої митної вартостi, а не всi, якi передбаченi статтею 53 Митного кодексу України. Ненадання повного перелiку витребуваних документiв може бути пiдставою для визначення митної вартостi не за першим методом лише тодi, коли поданi документи є недостатнiми чи такими, що у своїй сукупностi не спростовують сумнiв у достовiрностi наданої iнформацiї.

Аналогічний правовий висновок також міститься в постанові Верховного Суду України від 13.07.2016 у справі 21-2177а16.

Суд зауважує, що відповідно до ч. 1 ст. 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 ч. 1 ст. 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Як вбачається з матеріалів справи вартість постановленого товару визначена відповідно до умов зовнішньоекономічного договору купівлі-продажу обладнання від 23.06.2017 №1, укладеного між позивачем та "SV MIROITERIE SARL".

Так, ціна, що була фактично сплачена або підлягає сплаті, - це загальна сума всіх платежів, які були здійснені або повинні бути здійснені покупцем оцінюваних товарів продавцю або на користь продавця через третіх осіб та/або на пов'язаних із продавцем осіб для виконання зобов'язань продавця (Ухвала Вищого адміністративного суду України від 06.04.2017 у справі № К/800/12802/16).

Водночас, Цивільним кодексом України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Стаття 627 Цивільного кодексу України вказує, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі статтею 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

Тобто, визначення ціни за договором є істотною умовою договору купівлі-продажу і ці умови визначаються сторонами угоди.

Разом з тим, відповідно до підпункту 14.1.71 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України звичайна ціна - ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Якщо не доведено зворотне, вважається, що така звичайна ціна відповідає рівню ринкових цін.

В свою чергу, згідно підпункту 14.1.219 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України ринкова ціна - ціна, за якою товари (роботи, послуги) передаються іншому власнику за умови, що продавець бажає передати такі товари (роботи, послуги), а покупець бажає їх отримати на добровільній основі, обидві сторони є взаємно незалежними юридично та фактично, володіють достатньою інформацією про такі товари (роботи, послуги), а також ціни, які склалися на ринку ідентичних (а за їх відсутності - однорідних) товарів (робіт, послуг) у порівняних економічних (комерційних) умовах.

Із вищенаведеного слідує, що встановлювати ціни, які не підтягають державному регулюванню, на продукцію або товари, належить виключно самим суб'єктам підприємницької діяльності, тобто учасникам договірних відносин.

При дослідженні фактору "формування ціни" податковий орган повинен співставити такі умови договору як момент його підписання, кількість товару, строки поставки, строки оплати товару, розподіл обов'язків сторін контракту та інших умов, які безпосередньо впливають на формування ціни контракту.

Однак зазвичай податковий орган, при визначенні звичайної ціни, не враховує звичайні ціни під час укладення договорів між непов'язаними особами надбавки чи знижки до ціни, зокрема знижки, зумовлені сезонними та іншими коливаннями споживчого попиту на товари (роботи, послуги), втратою товарами якості або інших властивостей; закінченням (наближенням дати закінчення) строку зберігання (придатності, реалізації); збутом неліквідних або низько ліквідних товарів (Ухвала Вищого адміністративного суду України 13.06.2017 у справі № К/800/19334/17).

Між тим, для визначення ринкової ціни недостатньо порівнювати ціни на аналогічні товари, такі ціни мають скластись за аналогічних умов поставки (період укладення контракту, місце укладення контакту, базисні умови поставки, обсяг товару, умови оплати, у тому числі щодо необхідності встановлення передоплати, гарантії, застосування акредитиву тощо).

Окремо необхідно вказати, що правомірність прийняття оскаржуваних платником податків рішень покладається на контролюючий орган у адміністративному процесі і виходячи із принципу презумпції невинуватості обов'язок доведення невідповідності бази оподаткування звичайній ціні покладається саме на контролюючий орган (Ухвала Вищого адміністративного суду України від 16.02.2016 у справі № К/800/25376/15).

Більше того, інформація щодо ринкових цін відповідно до пункту 71.1 статті 71 Податкового кодексу України та статті 16 Закону України "Про інформацію" є податковою інформацією. Джерела податкової інформації визначено у пункті 72.1 статті 72 Податкового кодексу України, у тому числі у підпункті 72.1.6 цього пункту, який передбачає використання іншої оприлюдненої або одержаної за запитом інформації.

Право на використання податкової інформації щодо ринкових цін та результатів її опрацювання (порівняння із ціною постачання, застосованою платником податків), у тому числі у висновках за результатами перевірок, закріплено у пункті 71.1 статті 71, пункті 74.2 статті 74 та підпункті 83.1.2 пункту 83.1 статті 83 Податкового кодексу України.

Таким чином, під час проведення перевірки платника податку орган державної податкової служби має право надіслати запит, а платник податку зобов'язаний обґрунтувати рівень застосованої ціни або навпаки, контролюючий орган, використовуючи свої бази, має зробити самостійний аналіз з урахуванням факторів викладених вище.

Разом з тим, в порушення положень Митного кодексу України щодо послідовного застосування методів визначення митної вартості товарів, відповідачем 1 не обґрунтовано належним чином неможливість застосування методу визначення митної вартості товарів за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції), та за ціною договору щодо ідентичних товарів.

Крім того, На підтвердження митної вартості товарів позивачем надано до Рівненської митниці ДФС, такі документи:

- договір купівлі-продажу обладнання №1 від 23.06.2017;

- доповнення № 2 від 21.07.2016 до зовнішньоекономічного контракту купівлі-продажу від 24.06.2016 № 30;

- міжнародна автомобільна накладна (СМR) від 11.08.2016 № CZ TY 3931745;

- свідоцтво фірми «SV MIROITERIE SARL»;

- фактура №646 від 12.07.2017;

- платіжний документ №9 від 24.07.2017;

- інвойс/фактура №217152 від 21.08.2017;

- експертний висновок ТПП від 15.08.2016 № 0-484;

- митна декларація країни експорту від 24.08.2017 17FD052;

- CMR №906860 від 24.08.2017;

- пакувальний лист від 21.08.2017;

- сертифікат походження від 16.05.2017;

- бухгалтерські документи фірми «SV MIROITERIE SARL»;

- сертифікат походження №9704/214;

- договір-заявка на перевезення вантажу №1/23/08/2017 від 23.08.2017;

- рахунок-фактура №Р-000072 від 28.08.2017.

Тобто ціна ввезеного товару "2-х станків (верстатів) для обробки скла, що були у використанні згідно фактури-інвойсу" за загальною ціною 5500 Євро (по 2750 Євро за кожний) митною вартістю 201196 грн. 58 коп., відповідає ціні зазначеній в зовнішньоекономічному договору купівлі-продажу обладнання від 23.06.2017 №1, укладеного між позивачем та "SV MIROITERIE SARL".

На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку що позивачем належним чином підтверджено заявлену митну вартість товарів, а відповідачем 1 жодних належних та допустимих доказів щодо правомірності прийняття оскаржуваних позивачем рішень не надано, у зв'язку з чим суд вважає за необхідне визнати протиправним та скасувати рішення Рівненської митниці ДФС від 13.09.2017 №UA204010/2017/000105/2.

Згідно із частиною другою ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову, вимоги якої відповідачем не виконано.

Відповідно до частини другої ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України, суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Тому, суд дійшов до висновку, що для повного захисту прав та інтересів позивача, про захист яких він просить, необхідно визнати протиправними та скасувати картку відмови у митному оформленні товарів №UA204010/2017/00183.

Щодо позовної вимоги про на користь позивача різницю між сумою, обчисленою декларантом, та сумою митних платежів у розмірі 35243 грн. 55 коп., суд зазначає про таке.

Митне законодавство передбачає можливість виникнення правової ситуації, пов'язаної з поверненням помилково та/або надмірно сплачених митних платежів.

Ці платежі повертаються декларанту в порядку і на умовах, що встановлені у статті 301 МК, статті 43 ПК і статті 45 Бюджетного кодексу України, з дотриманням процедури, врегульованої Порядком повернення, на підставі його заяви та у визначений термін з дня прийняття митним органом, що здійснював оформлення митної декларації, Висновку про повернення.

Наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 № 787 затверджено "Порядок повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів" (далі - Порядок № 787).

Пунктом 2 Порядку № 787, визначено процедури повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, а саме: податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджету, коштів від повернення до бюджетів бюджетних позичок, фінансової допомоги, наданої на поворотній основі, та кредитів, у тому числі залучених державою (місцевими бюджетами) або під державні (місцеві) гарантії (далі - платежі).

Відповідно до п. 5 Порядку № 787, повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджетів здійснюється за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, а при поверненні судового збору (крім помилково зарахованого) - за ухвалою суду, яка набрала законної сили.

У разі повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету податків, зборів, пені, платежів, контроль за справлянням яких покладено на органи ДФС, подання подається до відповідного органу Казначейства за формою згідно з додатком 1 до Порядку взаємодії територіальних органів Державної фіскальної служби України, місцевих фінансових органів та територіальних органів Державної казначейської служби України у процесі повернення платникам податків помилково та/або надміру сплачених сум грошових зобов'язань, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 15 грудня 2015 року № 1146, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 31 грудня 2015 року за № 1679/28124 (далі - Порядок № 1146).

Відповідно до п. 5 Порядку № 1146, повернення помилково та/або надмiру сплачених сум грошових зобов'язань у випадках, передбачених законодавством, здiйснюється виключно на пiдставi заяви платника податку (за винятком повернення надмiру утриманих (сплачених) сум податку на доходи фiзичних осiб, якi розраховуються органом ДФС на пiдставi поданої платником податкiв податкової декларацiї за звiтний календарний рiк шляхом проведення перерахунку за загальним рiчним оподатковуваним доходом платника податку), яка може бути подана до територіального органу ДФС за місцем адміністрування (обліку) помилково та/або надмiру сплаченої суми протягом 1095 днiв вiд дня її виникнення.

Пунктами 9 та 11 Порядку № 1146, визначено, що орган ДФС несе вiдповiдальнiсть згiдно iз законом за несвоєчаснiсть передачi висновку органу Казначейства для виконання. На пiдставi отриманих висновків вiдповiдний орган Казначейства здійснює повернення платникам податків помилково та/або надміру сплачених сум грошових зобов'язань у визначеному законодавством порядку.

Таким чином, підготовці та подачі висновку митним органом про повернення надміру (помилково) сплачених коштів передує встановлений законом порядок.

З матеріалів справи вбачається, що такий порядок позивачем не дотримано, позивач не звертався до митниці із заявою про повернення коштів.

Отже, повернення помилково та/або надмірно сплачених митних платежів з Державного бюджету України є виключними повноваженнями митних органів та органів Державного казначейства України, а відтак суд не може підміняти державний орган і вирішувати питання про стягнення таких платежів.

За таких обставин вимога позивача про стягнення надмірно сплачених митних платежів не є вірним способом захисту прав платника митних платежів, а тому позов в цій частині не підлягає до задоволення.

Щодо позовної вимоги про стягнення на користь позивача моральної шкоди в розмірі 20000 грн., то суд зазначає, що при з'ясуванні фактів, з якими закон пов'язує відшкодування моральної шкоди, слід виходити з вимог ст. 1167 та ст. 1187 Цивільного кодексу України, що визначають підстави покладання обов'язку по відшкодуванню такої шкоди та обставини, які мають враховуватися при визначенні розміру відшкодування.

Відповідно до ч. 2 ст. 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше вимоги про відшкодування шкоди вирішуються судами у порядку цивільного або господарського судочинства.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» моральна шкода - втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, у чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди належать: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до пп. 2 ч. 3 ст. 23 Цивільного кодексу України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього кодексу.

Суд зазначає, що позивачем не надано доказів перенесених ним душевних страждань, характеру немайнових втрат, тяжкості вимушених змін у його життєвих стосунках, пов'язаних з неправомірними діями відповідача та не виплати йому середнього заробітку за час затримки у розрахунку при звільненні. Позивачем, не надано підтвердження втрат немайнового характеру, на які він посилається, як прояв дійсних негативних наслідків у причинному зв'язку з винністю конкретного суб'єкта публічної адміністрації.

Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача на його користь моральної шкоди у сумі 20000грн. належить відмовити.

З урахуванням наведеного, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню.

Що стосується вирішення судом питання про компенсацію позивачу понесених судових витрат, суд зазначає, що відповідно до ст. 87 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать: 1) витрати на правову допомогу; 2) витрати сторін та їхніх представників, що пов'язані із прибуттям до суду; 3) витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; 4) витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів на місці та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи.

В матеріалах адміністративної справи міститься договір про надання юридичних послуг від 03.01.2017, укладеного між ОСОБА_5 та ТОВ «Титаренко і партнери». Відповідно до акту надання послуг до вказаного договору виконавець надав замовнику послуги на загальну вартість 2400 грн.

Частиною 1 ст. 90 КАС України передбачено, що витрати, пов'язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, передбачених законом.

Згідно вимог ч. 3 ст. 90 КАС України, граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у адміністративних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року (1600 грн. х 40% = 640 грн. 00 коп.) у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Як встановлено судом, представник позивача не надавав правової допомоги під час вчинення судом окремих процесуальних дій поза судовими засіданнями в межах розгляду даної адміністративної справи №823/1461/17 та не ознайомлювався з матеріалами даної адміністративної справи, однак, як вбачається з матеріалів справи, представник позивача надавав правову допомогу в судових засіданнях 18.10.2017 (38 хв.) та 25.10.2017 (1 год. 29 хв.) - 41 хв., таким чином, розмір компенсації позивачу витрат на правову допомогу в даній адміністративній справі №823/1461/17 становить 1354 грн. 88 коп.

Відповідно до ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог.

Керуючись статями 11, 14, 86, 94, 128, 159-163, 167, 185-187, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Рівненської митниці ДФС від 13.09.2017 №UA204010/2017/000105/2.

Визнати протиправним та скасувати картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №UA204010/2017/00183.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Рівненської митниці ДФС (ідентифікаційний код 39420640) на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1600 (одна тисяча шістсот) грн. 00 коп. та витрати на правову допомогу у розмірі 1354 (одна тисяча триста п'ятдесят чотири) грн. 88 коп.

Копію рішення направити особам, які беруть участь у справі.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана до Київського апеляційного адміністративного суду через Черкаський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня проголошення постанови. У разі застосування судом частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя О.А. Рідзель

Постанова складена у повному обсязі 27.10.2017