Справа № 809/3658/13-а
Суддя: Довга Ольга Іванівна
Дата ухвалення: 2017-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2017 рокуЛьвів№ 876/6802/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

головуючого-судді Довга О.І.

судді Запотічний І.І.

судді Матковська З.М.

секретар судового засідання Гнатик А.З.

за участю:

представник відповідача Лавришин М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційні скарги Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби, Державної казначейської служби України на постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11 травня 2017 року у справі №809/3658/13-a за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державної виконавчої служби України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Державна казначейська служба України про визнання протиправною бездіяльності щодо неналежного примусового виконання судових рішень, -

В С Т А Н О В И В:

27 листопада 2013 року ОСОБА_2 звернувся в суд з адміністративним позовом до Державної виконавчої служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Державна казначейська служба України з вимогами визнати протиправною бездіяльність державного виконавця, зобов'язати відділ примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України вчинити дії в межах, на підставі та в порядку, визначених Законом України «Про виконавче провадження» та про зобов'язання стягнути заборгованість згідно рішення Європейського суду з прав людини і рішень національних судів, які вступили в законну силу, на суму 11 407,73 гривень, стягнути 4000 гривень моральної шкоди, стягнути 3 відсотки річних із суми 11 407,73 гривень за період з 19 березня 2013 року по час закінчення розгляду справи в суді.

В обгрунтування позовних вимог позивач покликався на те, що відповідачем протиправно, в порушення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Конституції України та Закону України «Про виконавче провадження» з 17 січня 2013 року, тобто протягом тривалого часу, не виконано рішення Європейського суду з прав людини у справі «Алпатов та 107 інших заяв проти України», яким зобов'язано Україну виконати рішення Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 17 квітня 2006 року та Апеляційного суду Івано-Франківської області від 26 лютого 2008 року про стягнення на його користь 11 407, 73 гривень.

Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11 березня 2014 року позов задоволено частково - визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо неналежного примусового виконання виконавчих листів виданих Городенківським районним судом та стягнуто на користь позивача 6000 гривень моральної шкоди.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 11 серпня 2014 року постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду в частині задоволення позову скасовано та в задоволенні позовних вимог в цій частині відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 30 листопада 2016 року постанови Івано-Франківського окружного адміністративного суду та Львівського апеляційного адміністративного суду скасовано, а справу із відповідними рекомендаціями направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

13 березня 2017 року позивач подав до суду заяву про уточнення (збільшення) позовних вимог, відповідно до якої остаточними позовними вимогами є вимоги про визнання протиправною бездіяльності державного виконавця, стягнення 86 346 гривень моральної шкоди, стягнення 3 відсотків річних із суми 11 407,73 гривень за період з 01 листопада 2006 року по 06 травня 2014 року в сумі 2595,26 гривень.

За результатами нового розгляду у суді першої інстанції Івано-Франківським окружним адміністративним судом 11 травня 2017 року прийнято постанову, якою адміністративний позов задоволено частково: визнано протиправною бездіяльність Державної виконавчої служби України щодо неналежного примусового виконання виконавчих листів за №2-56, виданих 16 травня 2006 року та 26 березня 2008 року Городенківським районним судом Івано-Франківської області; стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 (індекс АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) 12 000 (дванадцять тисяч) гривень моральної шкоди; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції зазначив, що неефективність, недостатність та неповнота, вжитих Державною виконавчою службою України дій, призвели до протиправної бездіяльності відповідача щодо примусового виконання виконавчих листів за №2-56, виданих 16 травня 2006 року та 26 березня 2008 року Городенківським районним судом Івано-Франківської області про стягнення з ліквідаційної комісії Городенківського фонду економічного розвитку і підтримки підприємництва «Бізнес-Центр» на користь ОСОБА_2, обов'язок виконання яких встановлений також і рішенням Європейського суду з прав людини. Водночас, суд першої інстанції вказав на те, що позовна вимога про стягнення пені на суми коштів, що не були стягнуті в користь позивача за рішеннями Городенківського районного суду Івано-Франківської області та Апеляційного суду Івано-Франківської області, не підлягає до задоволення, так як такі дії не передбачено ні судовими рішеннями, ні нормами чинного законодавства. Що стосується позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, то суд першої інстанції прийшов до висновку про її обгрунтованість з огляду на порушення державним органом права власності позивача.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, покликаючись на порушення норм матеріального права, Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржену постанову суду та прийняти нову, якою у задоволенні адміністративного позову відмовити.

В обгрунтування вимог апеляційної скарги, відповідач покликається на те, що державним виконавцем здійснено всі передбачені законодавством дії щодо виконання рішення Європейського суду з прав людини. Зазначає, що конвертація коштів, присуджених Судом, оформлення платіжних документів проводиться Міністерством юстиції України, як органом, відповідальним за забезпечення представництва України в Європейському суді з прав людини та координацію виконання його рішень. Вказує на те, що виконання рішення про стягнення коштів з державної установи могло бути здійснено лише за умови, якщо б такі витрати були попередньо передбачені в законі про державний бюджет. Причина невиконання рішення про стягнення коштів з державної установи полягає саме у відсутності відповідних законодавчих заходів, які б забезпечували виконання рішення, а не у бездіяльності органу Державної виконавчої служби. Зазначає, що позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди непідвідомчі адміністративним судам.

Крім того, апеляційну скаргу подала також третя особа - Державна казначейська служба України. Так, Державна казначейська служба України зазначає, що всупереч встановленим обставинам щодо виплати та отримання позивачем грошової компенсації суд першої інстанції помилково прийняв рішення про відшкодування коштів вдруге, чим грубо порушив законодавство, що в результаті призведе до економічно-необгрунтованих збитків Державного бюджету України. Водночас, Державна казначейська служба України наголошує на тому, що судом першої інстанції необгрунтовано розмір та суть заподіяної моральної шкоди моральної шкоди.

Відтак, Державна казначейська служба просить скасувати оскаржену постанову та прийняти нову, якою у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 відмовити.

Представник відповідача в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримує у повному обсязі.

Позивач та представник третьої особи в судове засідання не з'явились, хоча про дату час та місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційних скарг та заперечення позивача, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги Державної виконавчої служби України та Державної казначейської служби України не підлягають до задоволення, враховуючи наступні підстави.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 17 квітня 2006 року із змінами, внесеними рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 26 лютого 2008 року стягнуто на користь позивача з ліквідаційної комісії Городенківського фонду економічного розвитку і підтримки підприємництва «Бізнес-Центр» 2 562,00 грн. заборгованості по заробітній платі; 4 854,60 грн. боргу; 1 419,00 грн. заборгованості по відрядженнях; 3 539,00 грн. по підзвітних сумах; 247,32 грн. компенсації за невикористану відпустку за 2004 рік; 154,57грн. компенсації відпустки за 2005 рік; 145,97 грн. компенсації індексу індексації та 192,20 грн. заробітної плати за липень 2005 року.

На виконання рішення судів Городенківським районним судом Івано-Франківської області видано виконавчі документи за №2-56 від 16 травня 2006 року та від 26 березня 2008 року про стягнення вказаних сум на користь позивача, які позивачем звернуті до примусового виконання в порядку Закону України «Про виконавче провадження», проте в частині стягнення на суму 11 407,73 грн. органом державної виконавчої служби не виконані.

18 грудня 2012 року Європейським судом з прав людини прийнято остаточне рішення у справі «Алпатов та інші проти України» №7321/05, яким Європейський суд з прав людини щодо позивача встановив порушення пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у зв'язку з тривалим невиконанням рішення Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 17 квітня 2006 року із змінами, внесеними рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 26 лютого 2008 року, ухвалених на його користь та у зв'язку з відсутністю ефективного національного засобу юридичного захисту щодо такого невиконання. Також щодо позивача постановлено, що держава-відповідач має виконати рішення національних судів, ухвалені на його користь, що залишаються невиконаними та сплатити протягом трьох місяців 3000 (три тисячі) євро, що є відшкодуванням матеріальної та моральної шкоди, а також компенсацією судових витрат.

17 січня 2013року Державною виконавчою службою України відкрито виконавче провадження з виконання на користь позивача вказаного рішення Європейського суду з прав людини та 01 лютого 2013 року платіжним дорученням Міністерства юстиції України за №71 на користь позивача перераховані 32 491,55 гривень, що еквівалентно 3000 (три тисячі) євро, що є відшкодуванням позивачу матеріальної та моральної шкоди, а також компенсацією судових витрат згідно рішення Європейського суду з прав людини в справі «Алпатов та інші проти України» №7321/05.

17 січня 2013 року Державною виконавчою службою України відкрито виконавче провадження з виконання на користь позивача вказаного рішення Європейського суду з прав людини.

01 лютого 2013 року платіжним дорученням Міністерства юстиції України за №71 на користь позивача перераховані 32 491,55 гривень, що було еквівалентом 3000 (трьох тисяч) євро, що є відшкодуванням позивачу матеріальної та моральної шкоди, а також компенсацією судових витрат згідно рішення Європейського суду з прав людини в справі «Алпатов та інші проти України» №7321/05.

Водночас, судом першої інстанції було встановлено, що рішення Європейського суду з прав людини в справі «Алпатов та інші проти України» в частині зобов'язання України виконати рішення національних судів, ухвалених на користь позивача, виконане лише 06 травня 2014 року.

Надаючи оцінку законності та обґрунтованості рішенню суду першої інстанції колегія суду враховує наступне.

Згідно із статтею 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Високі Договірні Сторони зобов'язуються виконувати остаточні рішення Суду в будь-яких справах, у яких вони є сторонами.

Статтею другою Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що рішення Європейського суду з прав людини є обов'язковим для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції (частина 1). Порядок виконання рішення Європейського суду з прав людини визначається цим Законом, Законом України «Про виконавче провадження», іншими нормативно-правовими актами з урахуванням особливостей, що передбачені цим Законом (частина 2).

Стаття 3 вказаного Закону передбачає, що виконання рішення Європейського суду з прав людини здійснюється за рахунок Державного бюджету України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон України «Про виконавче провадження».

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Згідно частин 1 та 2 статті 2 цього Закону примусове виконання рішень покладається на Державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України «Про державну виконавчу службу» (далі - державні виконавці).

Державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина 1 статті 11 Закону України «Про виконавче провадження»).

Колегією суддів встановлено, що на здійснення примусового виконання рішення Європейського суду з прав людини в частині зобов'язання України виконати рішення Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 17 квітня 2006 року із змінами, внесеними рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 26 лютого 2008 року, ухвалених на користь позивача державний виконавець обмежився направленням 26 лютого 2013 року вимоги державного виконавця за №225/11 до Департаменту планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку та звітності Міністерства юстиції України.

Здійснення посадовими особами Державної виконавчої служби України будь-яких інших виконавчих дій, передбачених Законом України «Про виконавче провадження» та спрямованих на примусове виконання виконавчих документів, виданих Городенківським районним судом Івано-Франківської області за №2-56 від 16 травня 2006 року та 26 березня 2008 року як судом першої інстанції так і колегією суддів апеляційного адміністративного суду не встановлено.

Законом України «Про виконавче провадження» визначено права та обов'язки державних виконавців.

Частиною 3 статті 11 даного Закону (в редакції чинні на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено права, а відповідно й повноваження, які вправі вчиняти державний виконавець у ході здійснення виконавчого провадження. Комплекс цих дій, якими наділено державного виконавця, є засобами впливу та стимулу спрямовані на ефективне виконання боржниками судових рішень.

В той же час, враховуючи особливість боржника як суб'єкта у даному виконавчому провадженні, державний виконавець повинен був вживати заходи, передбачені вищенаведеною нормою. Зокрема, проводити перевірку виконання боржником рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону, з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від органів, установ, організацій, посадових осіб, сторін та учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, у тому числі конфіденційну, накладати стягнення у вигляді штрафу на посадових осіб у випадках, передбачених законом, вимагати від матеріально відповідальних і посадових осіб боржників - юридичних осіб надання пояснень за фактами невиконання рішень або законних вимог державного виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження. Проте, як встановлено судом, цих дій, окрім направлення вимоги, державним виконавцем вчинено не було. Відтак, суд першої інстанції правильно вказує, що незастосування заходів передбачених частиною 3 статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» призвело до часового розширення строку перебігу виконавчого провадження та безпосередньо вплинуло на ефективність виконання судового рішення.

Щодо доводів апеляційних скарг Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби та третьої особи, колегія суддів зазначає наступне.

Так, Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби стверджує, що виконання рішення про стягнення коштів з державної установи могло бути здійснено лише за умови, якщо б такі витрати були попередньо передбачені в законі про державний бюджет. Водночас, причина невиконання рішення про стягнення коштів з державної установи полягає саме у відсутності відповідних законодавчих заходів, які б забезпечували виконання рішення, а не у бездіяльності органу Державної виконавчої служби. В контексті наведеного суд зазначає, що відсутність коштів не є підставою для невчинення відповідачем виконавчих дій, у тому числі заходів, встановлених Законом України «Про виконавче провадження», необхідних для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення. Твердження, на які покликається відповідач не мають жодного стосунку, стосовно покладених на нього процесуальних обов'язків щодо виконання рішення. Ці аргументи можуть бути підставою та додатковою інформаціє для обрання виконавцем найбільш ефективного та найбільш дієвого заходу стимулювання чи примусу щодо боржника для забезпечення виконанням ним його процесуального обов'язку перед стягувачем.

Поряд з цим, Державна казначейська служба України, в апеляційній скарзі стверджує про те, що всупереч встановленим обставинам щодо виплати та отримання позивачем грошової компенсації, суд першої інстанції помилково прийняв рішення про відшкодування коштів вдруге. Колегія не погоджується з такими доводами третьої особи та зазначає, що на момент звернення позивача до суду з позовом у даній справі, відповідач не виконав заявлених до нього вимог, а відповідно не сплатив спірні кошти. Незважаючи на те, що рішення Європейського суду з прав людини в справі «Алпатов та інші проти України» в частині зобов'язання України виконати рішення національних судів, ухвалених на користь позивача, виконане лише 06 травня 2014 року у справі відсутні будь-які клопотання відповідача про визнання позову та його виконання, укладення мирової, тощо. Відтак, суд зазначає, що прийняття судового рішення про задоволення позовних вимог є судовим актом, який підтверджує законність та правомірність таких вимог. Питання та обставини виконання боржником судового рішення повинні досліджуватись уже безпосередньо на стадії виконання судового рішення.

Щодо решти вимог позивач слід зазначити таке.

Вжиті дії Державною виконавчою службою України щодо виконання рішення Європейського суду з прав людини в частині зобов'язання України виконати рішення Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 17 квітня 2006 року із змінами, внесеними рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 26 лютого 2008 року, ухвалених на користь позивача були неефективними, недостатніми та неповними для забезпечення відновлення порушеного права позивача, що захищено рішеннями Європейського суду з прав людини, Городенківського районного суду Івано-Франківської області, Апеляційного суду Івано-Франківської області. Незважаючи на судовий захист порушеного права позивача як національними судами так і Європейським судом з прав людини, рішенням якого визначені додаткові заходи індивідуального характеру у вигляді зобов'язання України, як Високої Договірної Сторони Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, виконати рішення національних судів, ухвалених на користь позивача, його права тривалий час залишалися невідновленими. Враховуючи встановлену неефективність, недостатність та неповноту вжитих Державною виконавчою службою України дій, колегія суддів приходить до висновку щодо протиправної бездіяльності відповідача щодо примусового виконання виконавчих листів за №2-56, виданих 16 травня 2006 року та 26 березня 2008 року Городенківським районним судом Івано-Франківської області про стягнення з ліквідаційної комісії Городенківського фонду економічного розвитку і підтримки підприємництва «Бізнес-Центр» на користь ОСОБА_2 2 562 гривень заборгованості по заробітній платі; 4 854, 60 гривень боргу, 1 419 гривень заборгованості по відрядженнях; 3 539 гривень по підзвітних сумах, 247,32 гривень компенсації за невикористану відпустку за 2004 рік; 154, 57 гривень компенсації відпустки за 2005 рік; 145, 97 гривень компенсації індексу індексації та 192,20 гривень заробітної плати за липень 2005 року, обов'язок виконання яких встановлений також і рішенням Європейського суду з прав людини.

Судом першої інстанції вірно зазначено, що позовна вимога про стягнення пені на суми коштів, що не були стягнуті в користь позивача за рішеннями Городенківського районного суду Івано-Франківської області та Апеляційного суду Івано-Франківської області, не підлягає до задоволення, так як такі дії не передбачено ні судовими рішеннями, ні нормами чинного законодавства.

Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди необхідно зазначити таке. Так, відповідно п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності. ( Пункт 3 доповнено абзацом третім згідно з Постановою Пленуму Верховного суду N 5. Обґрунтовуючи підставність даної позовної вимоги суд першої інстанції зазначив, що така ґрунтується на порушенні права власності позивача внаслідок бездіяльності відповідача. Відтак, зважаючи на те, що рішення судів про стягнення на користь позивача 11 407,73 гривень залишались невиконаними протягом тривалого часу, то висновки суду першої інстанції є вірними щодо стягнення моральної шкоди.

Відповідно до частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Частиною 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Доводи апеляційної скарги практично повністю повторюють зміст заперечень відповідача, що були подані ним у суді першої інстанції та спростовуються обставинами справи, наведеними вище.

Статтею 159 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З врахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що постанова суду першої інстанції є законною, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують і при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права ним допущено не було, тому, відсутні підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Відділ примусового виконання рішень залишити без задоволення, а постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11 травня 2017 року у справі №809/3658/13-a - без змін.

Ухвала набирає законної з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя О. І. Довга
судді І. І. Запотічний
З. М. Матковська