Справа № 243/6656/17
Суддя: Васильєва Ірина Анатоліївна
Дата ухвалення: 2017-11-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Сидоренко І.О.
Суддя-доповідач - Васильєва І.А.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2017 року справа №243/6656/17

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд колегією суддів у складі:

Головуючого судді: Васильєвої І.А.

Суддів: Компанієць І.Д.

Ястребова Л.В.

Секретаря судового засідання: Терзі Д.В.

Позивача - ОСОБА_3,

Відповідача - Вінник О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу управління соціального захисту населення Слов'янської міської ради на постанову Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 02 жовтня 2017 року по справі № 243/6656/17 за позовом ОСОБА_3 до управління соціального захисту населення Слов'янської міської ради про визнання дій протиправними та дискримінаційними, зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

25 липня 2017 року ОСОБА_3 (далі - позивач, ОСОБА_3) звернулась Слов'янського міськрайонного суду Донецької області з адміністративним позовом до управління соціального захисту населення Слов'янської міської ради (далі - відповідач, УПСЗН Слов'янської міської ради) з вимогами про визнання протиправними та дискримінаційними дії щодо припинення виплати державної допомоги з квітня 2016 року та зобов'язати поновити виплату державної допомоги на неповнолітню дочку та виплатити виниклу заборгованість за весь період часу починаючи з квітня 2016 року (арк. справи 1-5).

Постановою Слов'янського міськрайонного суду від 02 жовтня 2017 року адміністративний позов задоволений, визнані протиправними та дискримінаційними дії відповідача щодо припинення виплати державної допомоги з квітня 2016 року та зобов'язано поновити виплату державної допомоги на неповнолітню дочку та виплатити виниклу заборгованість за весь період часу починаючи з квітня 2016 року (арк. справи 46-49).

Не погодившись з постановою суду першої інстанції відповідач (далі - апелянт) звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в доводах якої зазначив, що підставою для призупинення виплати з квітня 2016 року державної допомоги позивачу на неповнолітню дочку в рамках постанови КМУ від 05.11.2014 року № 637, з урахуванням постанов КМУ № 1091 та № 1751 слугував акт обстеження матеріально-побутових умов сім'ї з висновками про відсутність за фактичним місцем проживання, з огляду на що відсутні підстави поновлення для виплати державної допомоги.

На підставі викладеного апелянт просив суд задовольнити апеляційну скаргу, постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нове судове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог (арк. справи 51-54).

Відповідно до вимог частини 1 статті 195 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги в разі встановлення під час апеляційного провадження порушень, допущених судом першої інстанції, які призвели до неправильного вирішення справи.

У судовому засіданні апелянт підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, а постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Позивач заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила відмовити у її задоволенні, а постанову суду першої інстанції залишити без змін

Як встановлено судом першої та апеляційної інстанції та не є спірним між сторонами з 30.10.2014 року позивач взята на облік як внутрішньо переміщена особа у м. Слов'янську та 30.10.2014 року звернулась до управління з заявою про призначення усіх видів соціальної допомоги, компенсації та пільг, проте державним соціальним інспектором УПСЗН м. Слов'янську 07.04.2016 року здійснено перевірку сім'ї позивача з метою перевірки цільового використання державної допомоги та з'ясовано, що позивач зі своєю сім'єю з вересня 2015 року не мешкає за місцем фактичного проживання, вказаного у довідці внутрішньо переміщеної особи, а мешкає за місцем реєстрації, за результатами чого інспектором складений акт обстеження матеріально-побутових умов сім'ї, на підставі чого з травня 2016 року призупинені позивачу соціальні виплати при народженні дитини (арк. справи 26-27).

Таким чином спірним питанням даної справи є правомірність дій відповідача стосовно припинення виплати державної допомоги позивачу з квітня 2016 року на підставі акту обстеження матеріально-побутових умов сім'ї з урахуванням вимог діючого законодавства.

З приводу викладеного колегія суддів зазначає, що згідно ст. 11 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» допомога батькам при народженні дитини призначається на підставі свідоцтва про народження дитини. Допомога при народженні дитини призначається за умови, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини.

Не є спірним між сторонами, що позивач дотрималась вищенаведених вимог Закону та отримувала допомогу при народженні дитини з 2014 року по березень 2016 року.

Колегія суддів зазначає, що Закон України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» встановлює гарантований державою рівень матеріальної підтримки сімей з дітьми шляхом надання державної грошової допомоги з урахуванням складу сім'ї, її доходів та віку дітей і спрямований на забезпечення пріоритету державної допомоги сім'ям з дітьми у

загальній системі соціального захисту населення.

Статтею 1 наведеного Закону окрім іншого передбачено, що громадяни України, в сім'ях яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Згідно з ст. 5 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми», всі види державної допомоги сім'ям з дітьми, крім допомоги у зв'язку з вагітністю та пологами жінкам, зазначеним у частині другій статті 4 цього Закону, призначають і виплачують органи соціального захисту населення за місцем проживання батьків (усиновлювачів, опікуна, піклувальника).

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми», виплата допомоги при народженні дитини припиняється у разі:

- позбавлення отримувача допомоги батьківських прав;

- відібрання дитини в отримувача допомоги без позбавлення батьківських прав;

- тимчасового влаштування дитини на повне державне утримання;

- припинення опіки або звільнення опікуна від його повноважень щодо конкретної дитини;

- нецільового використання коштів і незабезпечення отримувачем допомоги належних умов для повноцінного утримання та виховання дитини.

При цьому жодної з наведених підстав відповідачем не встановлено, а будь яких інших підстав для припинення виплати допомоги при народженні дитини законом не передбачено, а постанови КМУ, на підставі яких відповідач здійснив перевірку, склав акт та припинив виплату не є законом, а є підзаконними нормативно-правовими актами, які мають нижчу юридичну силу, що значно звужує встановлене законодавством право на отримання соціальних витрат позивачем, оскільки право вносити відповідні зміни до Законів належить виключно Верховній Раді України і не може передаватись іншим органам чи посадовим особам.

Крім цього довідка внутрішньо переміщеної особи є діючою та не скасована.

До того ж, як повідомила позивач, підставою для тимчасового від'їзду до місця реєстрації слугували сімейні обставини, зокрема перебування чоловіка на лікуванні (у травматичному відділенні).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об'єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Відповідно до статті 8 Конституції України, Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії.

Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх в разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення: створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом (ст. 49 Конституції України).

При цьому пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про незалежність судової влади» № 8 від 13 червня 2007 року роз'яснено, що відповідно до статей 8 та 22 Конституції України не підлягають застосуванню судами закони та інші нормативно-правові акти, якими скасовуються конституційні права і свободи людини та громадянина, а також нові закони, які звужують зміст та обсяг встановлених Конституцією України і чинними законами прав і свобод. Суди при визначенні юридичної сили законів та інших нормативно-правових актів щодо їх діяльності повинні керуватися Конституцією України як актом прямої дії.

З урахуванням викладеного, з огляду на те, що позивачу безпідставно припинені соціальні виплати, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про визнання протиправними та дискримінаційними дії відповідача щодо припинення виплати державної допомоги з квітня 2016 року та зобов'язання останнього поновити виплату починаючи з квітня 2016 року, що відповідно до вимог статті 200 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

В судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частину.

Керуючись статтями 195, 196, 198, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу управління соціального захисту населення Слов'янської міської ради на постанову Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 02 жовтня 2017 року по справі № 243/6656/17, - залишити без задоволення.

Постанову Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 02 жовтня 2017 року по справі № 243/6656/17, - залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складення в повному обсязі.

Ухвала у повному обсязі складена 07 листопада 2017 року.

Головуючий суддя І.А. Васильєва

Судді І.Д. Компанієць

Л.В. Ястребова