Справа № 461/3561/17
Суддя: Заверуха Олег Богданович
Дата ухвалення: 2017-10-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2017 рокуЛьвів№ 876/9328/17

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Заверухи О.Б.,

суддів Рибачука А.І., Старунського Д.М.,

за участю секретаря судового засідання Андрушківа І.Я.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача Шимін Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Галицького районного суду м. Львова від 16 серпня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Львівської області, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Головне управління національної поліції у Львівській області про визнання особи реабілітованою,-

В С Т А Н О В И В:

22 травня 2017 року ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Прокуратури Львівської області, в якому просив визнати його необґрунтовано засудженим і підданим покаранню позасудовим органом та таким, що підлягає реабілітації згідно ст. 1 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні».

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що згідно довідки начальника інформаційного центру УВС Львівської області №4/4 від 04 вересня 1992 року його було реабілітовано згідно ст. 3 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні». В 1940 році родину позивача було засуджено позасудовим органом за антирадянську агітацію, що порочила радянський державний і суспільний лад з конфіскацією майна, та було вислано на спецпоселення з с. Хітар Сколівського району Львівської області у м. Підгородок Північно-Єнісейського району Красноярського краю Російської Федерації. Чинним законодавством України визначено певний порядок для реабілітації громадян, а саме, згідно ст.7 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» визначено, що громадянам, які необгрунтовано зазнали політичних репресій органи прокуратури у взаємодії з органами державної безпеки проводять перевірки та складають відповідні висновки щодо всіх кримінальних справ. Позивач звернувся в прокуратуру Львівської області з проханням надати довідку про реабілітацію на підставі ст. 1 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» і отримав відмову, оскільки його було реабілітовано згідно ст. 3 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій», і підстав для реабілітації його за ст. 1 даного закону не має. У своїй відповіді прокуратура посилається на контрреволюційні злочини, хоча до 1940 року не могло бути контрреволюційних злочинів, а згідно ст. 1 Закону України: «Вважати реабілітованими осіб, які з політичних мотивів були необгрунтовано засуджені судами або піддані репресіям позасудовими органами, в тому числі "двійками", "трійками", особливими нарадами і в будь- якому іншому позасудовому порядку, за вчинення на території України діянь, кваліфікованих як контрреволюційні злочини за кримінальним законодавством України до набрання чинності Законом СРСР "Про кримінальну відповідальність за державні злочини" від 25 грудня 1958 року, за винятком осіб, зазначених у статті 2 цього Закону». В той же час реабілітація згідно ст.3 Закону, здійснюється стосовно громадян, засланих і висланих з постійного місця проживання та позбавлених майна за рішенням органів державної влади і управління. Позивачу ж було надано довідку, про засудження позасудовим органом, а відтак він повинен бути реабілітованим за ст. 1 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні».

Постановою Галицького районного суду м. Львова від 16 серпня 2017 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Постанова суду першої інстанції мотивована тим, що місцевий суд не наділений повноваженнями щодо визнання особи реабілітованою за ст.1 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на України».

Не погодившись з прийнятою постановою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою адміністративний позов задовольнити.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржувана постанова є незаконною та необґрунтованою, прийнята з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що йому було видано довідку про засудження позасудовим органом, а відтак він повинен бути реабілітованим за ст. 1 Закону ст. 1 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні». Відсутність рішення позасудового органу в матеріалах архівної справи про вислання не повинна впливати на статус позивача та він не повинен нести за це відповідальність.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та його представника, представника відповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, в 1940 році бабцю позивача - ОСОБА_4, сестру позивача - ОСОБА_5 і позивача - ОСОБА_1 було засуджено позасудовим органом за антирадянську агітацію, що порочила радянський державний і суспільний лад з конфіскацією майна, та було вислано на спецпоселення з с. Хітар Сколівського району Львівської області в м. Підгородок Північно-Єнісейського району Красноярського краю Російської Федерації(а.с.7).

Згідно довідки начальника інформаційного центру УВС Львівської області №4/4 від 04 вересня 1992 року ОСОБА_1 було реабілітовано згідно ст. 3 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні»(а.с.5).

30 грудня 2016 року позивач звернувся в прокуратуру Львівської області з проханням надати довідку про реабілітацію на підставі ст. 1 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні».

Однак, листом від 08 лютого 2017 року № 09/2-3602-17 Прокуратура Львівської області відмовила позивачу в реабілітації за ст. 1 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій», оскільки, на підставі довідки начальника інформаційного центру УВС Львівської області №4/4 від 04 вересня 1992 року позивача було реабілітовано згідно ст. 3 вказаного Закону, і підстав для реабілітації за ст. 1 даного закону не має(а.с.4).

Приймаючи оскаржувану постанову суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність повноважень у місцевого суду щодо визнання осіб реабілітованими за ст. 1 «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні».

Проте, на думку колегії суддів, висновки суду першої інстанції є помилковими, зроблені без з'ясування дійсних підстав позову та суті фактичних вимог, які з них випливають та слідують. З огляду на наведене це призвело до неповного з'ясування обставин, що мають значення для вирішення справи, відсутності будь-якого аналізу наявних у матеріалах справи доказів та відсутності висновку про правомірність чи неправомірність відмови відповідача видати довідку про реабілітацію ОСОБА_1 на підставі ст.1 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні».

Згідно з частиною четвертою статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України на суд покладається обов'язок вживати передбачені законом заходи, необхідні для з'ясування всіх обставин у справі.

В світлі висновку, викладеному у пункті 25 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Проніна проти України", суд зобов'язаний надавати відповідь на кожен із специфічних, доречних та важливих доводів заявника, а виходячи з позиції цього суду, що висловлена в пункті 42 рішення "Бендерський проти України", відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, які породжують, змінюють або припиняють права та обов'язки у сфері публічно-правових відносин, вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, якщо позивач вважає, що цими рішеннями, діями чи бездіяльністю його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав чи свобод.

Згідно з частиною другою статті 17 цього Кодексу юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

У контексті наведених законодавчих приписів до адміністративного суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється, позаяк підставою для звернення особи до суду з позовом є її суб'єктивне уявлення, особисте переконання в порушенні прав чи свобод. Однак обов'язковою умовою здійснення такого захисту судом є об'єктивна наявність відповідного порушення права або законного інтересу на момент звернення до суду.

Як слідує з позовної заяви ОСОБА_1, предметом спору у даній справі фактично є правомірність та обгрунтованість відповіді Прокуратури Львівської області від 08 лютого 2017 року № 09/2-3602-17, яка на думку позивача, є необґрунтованою з огляду на відсутність у ній оцінки довідки УВС Львівської області від 04 вересня 1992 року № 4/4, відповідно до якої ОСОБА_1 з рідними було виселено на спецпоселення в Красноярську область за рішенням позасудового органу.

Таким чином, на переконання апеляційного суду, з метою повного захисту прав, свобод та інтересів позивача, суд мав перевірити відповідь Прокуратури Львівської області від 08 лютого 2017 року № 09/2-3602-17 на предмет об'єктивності та повноти розгляду звернення ОСОБА_1, з огляду на викладені ним у зверненні факти.

У своєму листі від 08 лютого 2017 року № 09/2-3602-17 Прокуратура Львівської області зазначає, що в матеріалах справи відсутні дані про те, що позивач з бабцею і сестрою були засуджені або піддані репресіям позасудовим органом, за вчинення діянь, кваліфікованих як контреволюційні злочини.

В той же час колегія суддів вважає передчасними такі висновки відповідача, викладені у листі, і зазначає, що такі суперечать фактичним обставинам справи.

Згідно з статтею 1 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» вважаються реабілітованими особи, які з політичних мотивів були необгрунтовано засуджені судами або піддані репресіям позасудовими органами, в тому числі "двійками", "трійками", особливими нарадами і в будь-якому іншому позасудовому порядку, за вчинення на території України діянь, кваліфікованих як контрреволюційні злочини за кримінальним законодавством України до набрання чинності Законом СРСР "Про кримінальну відповідальність за державні злочини" від 25 грудня 1958 року, за винятком осіб, зазначених у статті 2 цього Закону.

Визнано реабілітованими також громадян, засуджених за:

- антирадянську агітацію і пропаганду за статтею 7 Закону СРСР "Про кримінальну відповідальність за державні злочини" від 25 грудня 1958 року і статтею 62 Кримінального кодексу України в редакціях до прийняття Закону Української РСР від 28 жовтня 1989 року "Про затвердження Указу Президії Верховної Ради Української РСР від 14 квітня 1989 року "Про внесення змін і доповнень до Кримінального і Кримінально-процесуального кодексів Української РСР";

- поширення завідомо неправдивих вигадок, що порочать радянський державний і суспільний лад, тобто за статтею 187-1 Кримінального кодексу України;

- порушення законів про відокремлення церкви від держави і школи від церкви, посягання на особу та права громадян під приводом справляння релігійних обрядів, якщо вчинені дії не були поєднані з заподіянням шкоди здоров'ю громадян чи статевою розпустою.

Відповідно до норм Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» дія статті 1 поширюється на осіб, громадян України, які постійно проживали в Україні і яких з різних причин було переміщено за межі колишнього Радянського Союзу, необгрунтовано засуджено військовими трибуналами, Верховним Судом Союзу РСР чи піддано репресіям позасудовими органами.

Згідно з статтею 3 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» слід реабілітувати всіх громадян, засланих і висланих з постійного місця проживання та позбавлених майна за рішенням органів державної влади і управління з політичних, соціальних, національних, релігійних та інших мотивів під приводом боротьби з куркульством, противниками колективізації, так званими бандпособниками та їх сім'ями.

Статтею 4 Постанови Верховної Ради України від 24 грудня 1993 року №3812-ХІІ «Про тлумачення Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» надано роз'яснення щодо застосування статті 1 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні», а саме, до таких належать:

- оголошення вироку, ухвали (постанови) судом першої інстанції або рішення (постанови) позасудовим органом про застосування кримінального покарання, відправлення у заслання та вислання без пред'явлення обвинувачення у конкретному злочині;

- винесення судом або позасудовим органом рішення про необгрунтоване застосування примусових заходів медичного характеру;

- винесення постанови про арешт та тримання під вартою в разі закриття справи на попередньому слідстві чи у судовому порядку;

- прийняття рішення місцевими органами влади, службовими особами чи громадськими організаціями про застосування репресії в адміністративному порядку.

Статтею 7 Постанови Верховної Ради України від 24 грудня 1993 року №3812-ХІІ «Про тлумачення Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» надано роз'яснення щодо застосування статті 3 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні», що полягає у наступному:

Направлення у заслання, вислання та спеціальні поселення в адміністративному порядку (стаття 3) - застосування репресій на підставі рішень місцевих органів влади, адміністративних органів, посадових осіб чи громадських організацій з політичних мотивів до сімей осіб, репресованих за обвинуваченням у контрреволюційних злочинах; до осіб, визнаних соціально небезпечними у політичному відношенні, противниками колективізації; до обвинувачених у зв'язках з так званими "ворогами народу", у приналежності до політичних партій тощо.

Особи, які були незаконно вислані чи заслані і згодом реабілітовані, поновлюються в усіх громадянських правах, але на них не поширюються пільги, передбачені статтею 6 цього Закону.

Не підлягають реабілітації відправлені в адміністративному порядку на спецпоселення радянські громадяни, які перебували під час війни у полоні, а також репатрійовані громадяни, які служили у стройових формуваннях німецької армії, поліції, спеціальних німецьких формуваннях та брали участь у розвідувальних, каральних та бойових діях проти Червоної Армії, партизанів, армій антигітлерівської коаліції та мирного населення, за винятком тих, хто пізніше брав активну участь у складі Червоної Армії або партизанських загонів, а також у лавах Руху Опору інших держав у бойових діях проти німецько-фашистських військ та їх сателітів.

Довідки про реабілітацію згідно із статтею 3 цього Закону видаються реабілітованим на їх вимогу органами внутрішніх справ за наявності у них відповідних документів (постанови про вислання, особистих справ на виселених осіб тощо), а за відсутності таких документів - районними комісіями по поновленню прав реабілітованих після встановлення ними факту виселення.

Провівши системний аналіз зазначених норм матеріального права, колегія суддів дійшла висновку про те, що ОСОБА_1 може підпадати під реабілітацію як відповідно до статті 1, так і до статті 3 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні».

Разом з тим, як слідує з відповіді Прокуратури Львівської області, зазначеним вище нормам права та встановленим судом обставинам не було надано належної правової оцінки, як і не було спростовано запис у довідці УВС Львівської області від 04 вересня 1992 року № 4/4 про виселення на спецпоселення в Красноярську область саме за рішенням позасудового органу ОСОБА_1 з родиною.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Відповідно до роз'яснення, наданого в постанові пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 13, суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймаючи замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб'єкта владних повноважень.

Також Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що завдання суду при здійсненні його контрольної функції полягає не в тому, щоб підміняти органи влади держави, і суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою.

Таким чином, оскільки встановлені апеляційним судом обставини вказують на неналежний розгляд звернення ОСОБА_1 щодо видачі довідки про реабілітацію на підставі ст.1 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні», на думку колегії суддів, належним способом відновлення порушеного права позивача буде визнання протиправною відмови Прокуратури Львівської області № 09/2-3602-17 від 08 лютого 2017 року у видачі довідки про реабілітацію ОСОБА_1 на підставі ст. 1 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» та зобов'язання Прокуратури Львівської області повторно розглянути звернення ОСОБА_1 щодо видачі довідки про реабілітацію на підставі ст.1 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні».

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувану постанову слід скасувати, оскільки вона прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.160, ст. 195, ст. 196, п. 3 ч. 1 ст. 198, ст. 202, ч. 2 ст. 205, ст. 206, ст. 254 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Галицького районного суду м. Львова від 16 серпня 2017 року у справі № 461/3561/17 - скасувати та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправною відмову Прокуратури Львівської області № 09/2-3602-17 від 08 лютого 2017 року у видачі довідки про реабілітацію ОСОБА_1 на підставі ст. 1 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні».

Зобов'язати Прокуратуру Львівської області повторно розглянути звернення ОСОБА_1 від 30 грудня 2016 року щодо видачі довідки про реабілітацію на підставі ст.1 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні».

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя О. Б. Заверуха
судді А. І. Рибачук
Д. М. Старунський
Повний текст судового рішення виготовлено 06 листопада 2017 року.