Справа № 756/2116/17
Суддя: Кучма А.Ю.
Дата ухвалення: 2017-10-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 756/2116/17 Головуючий у 1-й інстанції: Яценко Н.О. Суддя-доповідач: Кучма А.Ю.
У Х В А Л А

Іменем України

30 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Кучми А.Ю.

суддів: Безименної Н.В., Бєлової Л.В.

за участі секретаря: Тищенко Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Оболонського районного суду м. Києва від 20.07.2017 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання дій неправомірними, зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_2 звернулась до Оболонського районного суду м. Києва з позовом до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання неправомірною відмову у призначенні позивачу пенсії за вислугу років, зобов'язання призначити позивачу пенсію за вислугу років відповідно до ст. 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції від 05.11.1991 з 15.11.2016.

Постановою Оболонського районного суду м. Києва від 20.07.2017 у задоволенні вищевказаного адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нову, якою задовольнити позовні вимоги.

У судове засідання - 30.10.2017 з'явились позивач та її представник.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду - без змін.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, з чим погоджується колегія суддів, з огляду на наступне.

20.12.2016 позивач звернулась до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві із заявою про призначення пенсії за вислугу років на підставі п. «г» ст. 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Листом Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві № 1903/02 від 13.01.2017 позивачу повідомлено про відсутність підстав для призначення пенсії за вислугу років відповідно до п. «г» ст. 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» згідно її заяви від 20.12.2016, оскільки позивач не досягла віку, передбаченого Законом України «Про пенсійне забезпечення» (47 років).

Так, згідно п. «г» ст. 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» № 1788-XII від 05.11.1991 право на пенсію за вислугу років мають такі категорії робітників і службовців авіації, а також льотно-випробного складу, незалежно від відомчої підпорядкованості підприємств, установ і організацій, в яких вони зайняті: бортпровідники: жінки - після досягнення 50 років і при загальному стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 10 років як бортпровідниця.

За відсутності стажу роботи, встановленого абзацами другим і третім цього пункту, у період до 1 квітня 2024 року право на пенсію за вислугу років надається за наявності стажу роботи, встановленого абзацами п'ятнадцятим - двадцять третім пункту "б" частини першої статті 13 цього Закону.

До досягнення віку, встановленого абзацом третім цього пункту, право на пенсію за вислугу років мають жінки 1975 року народження і старші після досягнення ними віку, встановленого абзацами третім - тринадцятим пункту "а" частини першої статті 13 цього Закону.

Проте, на момент подання позивачем заяви про призначення пенсії за вислугу років на підставі п. «г» ст. 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» до пенсійного органу, позивачу виповнилось лише 45 років, що вказує на відсутність однієї обов'язкової умови для призначення пенсії за вислугу років на підставі п. «г» ст. 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення», зокрема досягнення позивачем віку, необхідного для призначення такої пенсії.

Апелянт наполягав на застосуванні до даних спірних правовідносин п. «г» ст. 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (в редакції від 05.11.1991), згідно з яким право на пенсію за вислугу років мають такі категорії робітників і службовців авіації, а також льотно-випробного складу, незалежно від відомчої підпорядкованості підприємств, установ і організацій, в яких вони зайняті бортпровідники: чоловіки - після досягнення 55 років і при загальному стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 15 років як бортпровідник; жінки - після досягнення 45 років і при загальному стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років як бортпровідниця. Застосування п. «г» ст. 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (в редакції від 05.11.1991) апелянт обґрунтовує тим, що дана редакція була чинна на час працевлаштування позивача бортпровідником.

Колегія суддів вважає, що такі твердження апелянта є помилковими, оскільки до спірних правовідносин не може бути застосовано п. «г» ст. 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (в редакції від 05.11.1991), оскільки така редакція діяла на час працевлаштування позивача, а не на момент звернення позивача із заявою про призначення позивачу пенсії згідно Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та законами України.

Таким чином, колегія суддів, враховуючи дату звернення позивача із відповідною заявою, приходить до висновку, що пенсійним органом правомірно відмовлено в призначенні пенсії.

Згідно з правовою позицією Європейського суду з прав людини, викладеною в рішенні «Великода проти України» від 03.06.2014, законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Як вбачається з матеріалів справи, на час звернення позивача до відповідача із заявою про призначення пенсії до законодавства, яке регулює питання щодо пенсійного забезпечення, внесено зміни, згідно з якими право на пенсію за вислугу років мають бортпровідники: жінки - після досягнення 50 років і при загальному стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 10 років як бортпровідниця.

Як зазначив Конституційний Суд України в своєму рішенні № 1-рп/99 від 09.02.1999 у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів), за загально визначеним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині 1 статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Посилання позивача на те, що відповідно до статті 22 Конституції України відмова пенсійного органу у призначенні пенсії позивачу приводить до звуження змісту та обсягу її конституційних прав на пенсійне забезпечення не приймається колегією суддів до уваги, оскільки як вбачається з аналізу норм Конституції України та зазначено в рішенні Конституційного Суду України у справі № 20-рп/2008 від 08.10.2008 конституційні права і свободи, встановлені Конституцією України, не можна скасовувати та обмежувати (ч.2 ст.22, ч.1 ст.64, ч.1 ст.157 Конституції України), а права і свободи встановлені в законах України не можна тільки обмежувати (ч.3 ст. 22 Конституції України). Тому обмеження права, встановленого законом, не суперечить Конституції.

У зв'язку з викладеним, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин у адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування спірної постанови суду першої інстанції.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що постанова суду є законною і обґрунтованою, ухвалена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для її скасування не має.

Керуючись ст. ст. 159, 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Оболонського районного суду м. Києва від 20.07.2017 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядок і строки, визначені ст. 212 КАС України.

Повний текст ухвали виготовлено: 06.11.2017.

Головуючий-суддя: А.Ю. Кучма

Судді: Н.В. Безименна

Л.В. Бєлова