Справа № 815/5025/17
Суддя: Гусев О. Г.
Дата ухвалення: 2017-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

815/5025/17

Справа № 815/5025/17

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 листопада 2017 року м. Одеса Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Гусева О.Г.,

розглянувши у порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ТРАНСКОМ БУД» до Київської митниці ДФС України про визнання протиправними та скасування рішень про коригування митної вартості товарів та карток відмови, -

В С Т А Н О В И В:

Позовні вимоги позивача обґрунтовані тим, що митницею безпідставно застосовано другорядний метод визначення митної вартості товарів у спірних Рішеннях про коригування митної вартості товарів, оскільки надані декларантом при митному оформленні документи підтверджували числове значення складових митної вартості товарів за ціною договору та не містили обґрунтованих розбіжностей.

При цьому на думку позивача відповідач не навів доказів того, що документи подані декларантом є недостатніми чи такими, що у своїй сукупності викликають сумнів у достовірності наданої інформації, невідповідності обраного позивачем методу визначення митної вартості товарів.

Заперечуючи проти позову, відповідач посилався на правомірність прийнятих рішень про коригування митної вартості товарів та прийнятих на їх підставі карток відмови у митному оформленні товарів, оскільки під час митного оформлення декларантом не надано об’єктивної, повної та достовірної інформації про ціну товару, що є підставою, яка унеможливлює застосування основного методу визначення митної вартості товару – за ціною договору, про що вказано у ч. 2 ст. 58 Митного кодексу України.

На думку відповідача відомості у наданих до митного оформлення документах викликали сумніви щодо їх достовірності та не давали можливості підтвердити числові значення складових митної вартості, та в цілому не могли підтвердити відомості щодо ціни товару.

В судовому засіданні 26.10.2017 року представником позивача були підтримані заявлені позовні вимоги з огляду на те, що відповідач протиправно прийняв оскаржені рішення, оскільки надані документи до митного органу декларантом повністю підтверджують заявлені у митних деклараціях показники, а прийняті органом доходів і зборів рішення про коригування митної вартості не містять обґрунтованих розбіжностей, які б впливали на складові митної вартості імпортованого товару.

Однак представник Київської митниці ДФС України заперечувала проти задоволення позовних вимог, оскільки на її думку митний орган мав право на визначення митної вартості ввезеного вантажу за резервним методом, адже декларантом не були надані усі витребувані у нього додаткові документи, а документи, надані при митному оформленні викликали сумніви у достовірності та об’єктивності заявленого числового значення митної вартості.

Справа була розглянута у порядку письмового провадження на підставі ст. 128 КАС України (за клопотанням сторін).

Так між позивачем по справі Товариством з обмеженою відповідальністю «ТРАНСКОМ БУД» та Компанією «INFORT TRADE LTD», ОАЕ було укладено контракт № 01 від 25.08.2017 р. на поставку товарів, ціни, кількість та асортимент яких зазначені у інвойсах, що складають невід’ємну частину цього договору.

З метою митного оформлення товарів, поставлених на митну територію України за вказаним зовнішньоекономічним договором, ТОВ «ТРАНСКОМ БУД» подало до Київської митниці ДФС України електронні митні декларації, задекларувавши митну вартість імпортованих товарів за першим методом визначення митної вартості товарів – за ціною договору.

В підтвердження заявленої митної вартості товарів за ціною договору ТОВ «ТРАНСКОМ БУД» до митного оформлення подало документи у відповідності до вимог статті 53 Митного кодексу України, зокрема, зовнішньоекономічний договір, рахунки-фактури (інвойси), пакувальні листи, прайс-листи, коносаменти, міжнародні автомобільні накладні (CMR), акти фізичного огляду товарів та інші документи, зазначені в графі 44 митних декларацій.

Однак митницею за результатами здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів не було визнано заявлену декларантом митну вартість товарів . у зв’язку з чим прийняті рішення про її коригування відповідно до положень статті 55 Митного кодексу України.

Відповідно до положень частини 7 статті 55 Митного кодексу України у випадку незгоди декларанта або уповноваженої ним особи з рішенням органу доходів і зборів про коригування заявленої митної вартості товарів орган доходів і зборів за зверненням декларанта або уповноваженої ним особи випускає товари, що декларуються, у вільний обіг за умови сплати митних платежів згідно з митною вартістю цих товарів, визначеною декларантом або уповноваженою ним особою, та забезпечення сплати різниці між сумою митних платежів, обчисленою згідно з митною вартістю товарів, визначеною декларантом або уповноваженою ним особою, та сумою митних платежів, обчисленою згідно з митною вартістю товарів, визначеною органом доходів і зборів, шляхом надання гарантій відповідно до розділу X цього Кодексу. Строк дії таких гарантій не може перевищувати 90 календарних днів з дня випуску товарів.

З урахуванням положень частини 7 статті 55 Митного кодексу України товари були випущені у вільний обіг за митними деклараціями № UA125110/2017/417064 від 23.09.2017, № UA125110/2017/417066 від 23.09.2017, № UA125110/2017/417067 від 23.09.2017, № UA125110/2017/417069 від 23.09.2017, № UA125110/2017/417071 від 23.09.2017, № UA125110/2017/417152 від 25.09.2017, № UA125110/2017/417328 від 26.09.2017, № UA125110/2017/417335 від 26.09.2017, № UA125110/2017/417340 від 26.09.2017, № UA125110/2017/417344 від 26.09.2017, № UA125110/2017/417350 від 26.09.2017, № UA125110/2017/417355 від 26.09.2017, № UA125110/2017/417412 від 27.09.2017, № UA125110/2017/417418 від 27.09.2017, № UA125110/2017/417422 від 27.09.2017, № UA125110/2017/417425 від 27.09.2017, № UA125110/2017/417424 від 27.09.2017, № UA125110/2017/417426 від 27.09.2017, № UA125110/2017/417433 від 27.09.2017, № UA125110/2017/417434 від 27.09.2017, № UA125110/2017/417435 від 27.09.2017, № UA125110/2017/417437 від 27.09.2017, № UA125110/2017/417519 від 28.09.2017, № UA125110/2017/417521 від 28.09.2017, № UA125110/2017/417567 від 29.09.2017, № UA125110/2017/417780 від 03.10.2017, № UA125110/2017/417871 від 04.10.2017, № UA125110/2017/417881 від 04.10.2017, № UA125110/2017/417975 від 05.10.2017, № UA125110/2017/417991 від 05.10.2017, № UA125110/2017/417992 від 05.10.2017, № UA125110/2017/417995 від 05.10.2017, № UA125110/2017/417996 від 05.10.2017, № UA125110/2017/417997 від 05.10.2017, № UA125110/2017/417999 від 05.10.2017 зі сплатою митних платежів за заявленою декларантом митною вартістю товарів та із наданням фінансових гарантій відповідно до розділу X Митного кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 29 Митного кодексу України рішення, дії або бездіяльність органів доходів і зборів або їх посадових осіб можуть бути оскаржені безпосередньо до суду в порядку, визначеному законом.

Скориставшись наданим йому правом, ТОВ «ТРАНСКОМ БУД» оскаржило вищевказані рішення про коригування митної вартості товарів та видані на їх підставі картки відмови в судовому порядку.

Відповідно до ст.49 Митного кодексу України митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.

Відповідно до положень частини 1 статті 51 Митного кодексу України митна вартість товарів, що переміщуються через митний кордон України, визначається декларантом відповідно до норм цього Кодексу.

У відповідності до частини 1 статті 52 Митного кодексу України заявлення митної вартості товарів здійснюється декларантом або уповноваженою ним особою під час декларування товарів у порядку, встановленому розділом VIII цього Кодексу та главою 8.

Статтею 53 Митного кодексу України визначено, що документами, які підтверджують митну вартість товарів, є: 1) декларація митної вартості, що подається у випадках, визначених у частинах п'ятій і шостій статті 52 цього Кодексу, та документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості; 2) зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності; 3) рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об'єктом купівлі-продажу); 4) якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару; 5) за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару; 6) транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів; 7) копія імпортної ліцензії, якщо імпорт товару підлягає ліцензуванню; 8) якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування.

Частинами 1-3 статті 54 Митного кодексу України встановлено, що контроль правильності визначення митної вартості товарів здійснюється органом доходів і зборів під час проведення митного контролю і митного оформлення шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості. Контроль правильності визначення митної вартості товарів за основним методом - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту (вартість операції), здійснюється органом доходів і зборів шляхом перевірки розрахунку, здійсненого декларантом, за відсутності застережень щодо застосування цього методу, визначених у частині першій статті 58 цього Кодексу. За результатами здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів орган доходів і зборів визнає заявлену декларантом або уповноваженою ним особою митну вартість чи приймає письмове рішення про її коригування відповідно до положень статті 55 цього Кодексу.

Відповідно до положень частин 2, 3 статті 57 Митного кодексу України основним методом визначення митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є перший метод - за ціною договору (вартість операції). Кожний наступний метод застосовується лише у разі, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм цього Кодексу.

Згідно з частиною 1 статті 55 Митного кодексу України рішення про коригування заявленої митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України з поміщенням у митний режим імпорту, приймається органом доходів і зборів у письмовій формі під час здійснення контролю правильності визначення митної вартості цих товарів як до, так і після їх випуску, якщо органом доходів і зборів у випадках, передбачених частиною шостою статті 54 цього Кодексу, виявлено, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів.

Згідно з частиною 3 статті 53 Митного кодексу України у разі якщо документи, які підтверджують митну вартість товарів, містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу органу доходів і зборів зобов’язані протягом 10 календарних днів надати (за наявності) додаткові документи.

З аналізу наведеної норми вбачається, що право митного органу на витребування від декларанта додаткових документів виникає лише у разі наявності обґрунтованого сумніву у повноті та/або достовірності відомостей про митну вартість товарів, однією з підстав виникнення якого є виявлення розбіжностей у поданих декларантом документах і такі розбіжності мають впливати саме на числове значення складових митної вартості товарів.

При цьому діюче законодавство з питань державної митної політики не передбачає іншого документа, в якому орган доходів і зборів зобов’язаний давати свої висновки щодо причин, через які митна вартість імпортованих товарів не може бути визначена за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються, ніж рішення про коригування митної вартості товарів.

Так, відповідно до Правил заповнення рішення про коригування митної вартості товарів, затверджених наказом Міністерства фінансів України від 24.05.2012 р. № 598, у графі 33 «Обставини прийняття Рішення та джерела інформації, що використовувалися митним органом для визначення митної вартості» зазначаються, зокрема, причини, через які митна вартість імпортованих товарів не може бути визначена за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції).

Однак, як вбачається з матеріалів справи, у графі 33 спірних рішень про коригування митної вартості товарів відповідачем зазначено про відсутність всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів та вказані розбіжності, що слугували підставою для невизнання митної вартості товарів та її коригування, які є аналогічними за своїм змістом та полягають у наступному, а саме: в наданих до митного оформлення інвойсах та уточнюючому інвойсі зазначена різна вартість товару; в інвойсах не зазначено конкретних строків та умов оплати, при цьому банківські платіжні документи відсутні; поставка здійснюється на умовах CIF Одеса, а страховий поліс не надано.

Разом з тим, суд погоджується з позицією позивача про те, що зазначені відповідачем у спірних рішеннях підстави не можуть слугувати самостійним та достатнім доводом для висновку про недостовірність заявленої митної вартості, що фактично має місце в оскаржуваних рішеннях, з урахуванням наступного.

Так вказані митницею розбіжності стосовно умов розрахунків за поставлений товар є необґрунтованими та не впливають на числове значення складових митної вартості з огляду на умови зовнішньоекономічного договору та подані до митного оформлення документи.

Судом також встановлено, що умови розрахунків визначені у пункті 5 зовнішньоекономічного договору від 25.08.2017 № 01.

Згідно пункту 5.1 Контракту розрахунки за кожну партію товару здійснюється в безготівковій формі на умовах оплати за фактично поставлений товар. Можливе здійснення передплати за партію товару на умовах, що зазначені у відповідному інвойсі.

Отже умовами контракту передбачено здійснення розрахунків за товар на умовах післяплати та можливість здійснення передплати, про що повинно бути зазначено у інвойсах.

Проте, як вбачається з матеріалів справи у всіх поданих до митного оформлення інвойсах зазначено про здійснення розрахунків на умовах «рast payment», тобто післяплати, а отже передплата за товар не здійснювалась.

Таким чином, оскільки в даному випадку розрахунки за поставлений товар на умовах передплати не відбувались, висновки відповідача, щодо ненадання декларантом при митному оформленні товарів платіжних доручень, що підтверджують сплату за поставлений товар на думку суду є безпідставними.

Крім того суд звертає увагу, що не обумовлення в інвойсах термінів відстрочки платежу або строків поставки не є ціноутворюючим фактором, відсутність цієї інформації не може свідчити про заниження митної вартості товару. До того ж інвойс є розрахунково-платіжним документом, в якому виставляються суми до сплати покупцю, та в наданих до митного оформлення інвойсах міститься вся необхідна інформація для визначення митної вартості товару за ціною договору.

На думку суду відповідач здійснюючи контроль правильності визначення митної вартості, повинен брати до уваги лише ті докази, які стосуються предмета доказування. У процедурах контролю за митною вартістю товару предметом доказування є ціна товару та інші складові митної вартості товару.

При цьому суд звертає увагу, що умови оплати та строки поставки безпосередньо ціни товару та складових митної вартості не стосуються, у зв’язку з цим відомості про умови оплати, строки поставки товару не повинні братися відповідачем до уваги при контролі за митною вартістю, а відтак суперечності між цими відомостями не можуть бути підставою для твердження про наявність розбіжностей у даних про митну вартість товару.

Крім того суперечності у відомостях щодо умов оплати товару у документах, доданих до вантажної митної декларації на підтвердження митної вартості товарів, не можуть бути підставою для витребування відповідачем додаткових документів у декларанта.

На посилання відповідача на відсутність у інвойсі інформації, передбаченої певними пунктами контракту (зокрема, строків оплати, строку поставки), суд зазначає, що інвойс, засвідчений підписом та скріплений печаткою є належним та допустимим засобом доказування митної вартості, поки орган доходів і зборів не доведе, що такий інвойс отримано з порушенням закону.

У спірних правовідносинах відповідачем жодних доказів на підтвердження вищевказаних фактів надано не було, а відтак посилання на певні технічні невідповідності, в той час як інформація, що відсутня, міститься в інших наданих документах, є недоречним та таким, що не може бути підставою для коригування митної вартості товару.

Як вбачається з матеріалів справи на момент митного оформлення у відповідача не виникало сумнівів щодо достовірності наданих відомостей.

На думку суду повідомлення відповідачем на стадії судового оскарження інших підстав неприйняття заявленої декларантом митної вартості, ніж ті, що були зазначені в його рішеннях про коригування митної вартості, не може бути причиною виникнення сумніву у задекларованій позивачем митній вартості товару, оскільки на стадії декларування товару вони не були заявлені.

Також у спірних рішеннях про коригування митної вартості товарів вказано на те, що в інвойсі та уточнюючому інвойсі зазначено різну вартість товару.

Вказане не може бути розбіжністю, адже як вбачається з матеріалів справи уточнюючий інвойс надавався експортером саме у зв’язку з зазначенням помилкових даних у первісному інвойсі. На підтвердження цього факту до митного оформлення товарів надавались листи від експортера, в яких він інформував, що у інвойсі вказані некоректні дані та одночасно надсилав інвойс з внесеними корективами, засвідчений підписом та скріплений печаткою. Тобто надані інвойси з корективами є належними та допустимими засобами доказування митної вартості, сумнівів у достовірності яких як вбачається з матеріалів справи під час митного оформлення товарів та коригування їх митної вартості у митниці не виникало.

Згідно з ч. 1 ст. 69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Згідно з визначенням, наведеним у п. 1 ст. 79 КАС України, письмовими доказами є документи (у тому числі електронні документи), акти, листи, телеграми, будь-які інші письмові записи, що містять в собі відомості про обставини, які мають значення для справи.

Відповідачем також зазначалось про те, що декларантом не підтверджено такої обов’язкової складової митної вартості товарів, як витрати на страхування товарів. Проте, відповідачем не надано належної оцінки умовам Контракту та здійснення поставки товарів на умовах CIF згідно Інкотермс 2010, згідно яких страхові витрати включаються до ціни товару.

Згідно з офіційними правилами тлумачення торговельних термінів Міжнародної торгової палати Інкотермс 2010 поставка товару на умовах CIF («вартість, страхування, фрахт») покладає на продавця обов'язок оплатити фрахт, необхідний для доставки товару в зазначений порт призначення, та обов’язок за свій рахунок здійснити витрати на страхування товару, тоді як у покупця відсутній обов’язок на укладення договору перевезення та страхування (пункти А3, Б3 умов поставки CIF за Інкотермс 2010).

Так пунктом 3.6 Контракту передбачено, що продавець має здійснити страхування товару від звичайних ризиків у незалежних страхових компаній у відповідності з їх правилами транспортного страхування на суму партії товару, що поставляється.

Отже, як умовами Правил тлумачення торговельних термінів Міжнародної торгової палати Інкотермс 2010, так і положеннями Контракту передбачено, що у спірних випадках страхування здійснює виключно продавець.

Крім того як було встановлено судом страхування здійснювалося на користь позивача безпосередньо продавцем, а тому відповідач не врахував того, що страховий поліс не відноситься до документів, які продавець має передати покупцю разом з товаром.

Суд звертає увагу, що за відсутності відповідного зобов’язання у положеннях контракту, то позивач не має права вимагати від продавця його виконання.

Пунктом 3.7 вказаного контракту передбачено, що у разі відмови продавця від страхування товару відповідальність за його збереження покладається на продавця.

Тобто умовами Контракту передбачені ризики за збереження товару навіть за відсутності здійснення страхування товару продавцем.

До того ж, страховий поліс є документом, що посвідчує виключно факт здійснення страхування, в чому немає необхідності, оскільки такий факт вже підтверджений умовами контракту.

При цьому не є важливим, які страхові платежі і за якою процентною ставкою вони оплачені постачальником товару, оскільки, враховуючи умови зовнішньоекономічного контракту, вони не можуть вплинути на правильність визначення позивачем митної вартості.

Так посилання відповідача на п. 8 ч. 2 ст. 53 Митного кодексу України як на підставу надання страхових документів та документів, що підтверджуються вартість страхування є недоречним, оскільки відповідно до ч. 10 ст. 58 Митного України такі витрати включаються до митної вартості з наданням підтверджуючих документів виключно у тих випадках, коли витрати на страхування несе декларант.

Як вже було зазначено вище, за умовами поставки CIF витрати на страхування покладено на Продавця, таке зобов’язання міститься і у контракті, а отже в спірному випадку витрати на страхування не є складовими митної вартості, вони є виключно частиною ціни, яку позивач не повинен доводити.

На думку суду ціна товару була підтверджена об’єктивними та достовірними відомостями, що піддаються обчисленню та містяться у поданих до митного оформлення інвойсах.

Згідно пункту 2.1. контракту ціна на товари, їх кількість та асортимент, що поставляється за цим договором, зазначені у інвойсах на кожну поставку.

Вищевказані факти узгоджуються з судовою практикою, в тому числі Узагальненнями, затвердженими постановою Пленуму ВАСУ від 13.03.2017 № 2, відповідно до яких передбачено, що декларант повинен підтвердити лише ті факти, які пов’язані з витратами, які, на його думку, входять до митної вартості товарів. Натомість, якщо митниця має сумніви щодо включення витрат на страхування до ціни товару чи вважає, що здійснене додаткове страхування, то саме митниця повинна довести наявність цього факту.

Отже, неподання до митного оформлення страхових документів, враховуючи умови зовнішньоекономічного контракту та умови поставки CIF не впливають та не можуть вплинути на правильність визначення позивачем митної вартості товарів, оскільки витрати на страхування товарів входять до ціни товару.

У запереченнях на позовну заяву органом доходів і зборів вказано про те, що товар було застраховано раніше ніж укладено контракт. Вказане питання правомірно не виникало у відповідача під час декларування товарів та не може бути розбіжністю у поданих до митного оформлення документах.

З матеріалів справи вбачається, що вказані зовнішньоекономічні поставки здійснювались на підставі ордерних коносаментів (order B/L).

Порядком заповнення митних декларацій на бланку єдиного адміністративного документа, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 30.05.2012 № 651, визначено поняття ордерних поставок як поставок товарів для купівлі-продажу чи товарообміну, при яких на момент вивезення товарів ще не укладено зовнішньоекономічні договори (контракти).

Отже страхування вантажу та експортування товару продавцем раніше за укладення контракту з покупцем не є розбіжністю, а є особливістю ордерних поставок.

Крім того, як же було зазначено, вищевказані обставини були зазначені лише на момент судового розгляду справи, то вони не можуть розглядатися судом як підстави для винесення митницею спірних рішень.

У запереченнях на позовну заяву відповідачем також висловлені недоліки до поданих до митного оформлення пакувальних листів. Вказане питання також правомірно не розглядалось контролюючим органом під час митного оформлення товару та при коригуванні митної вартості, оскільки пакувальні листи не є документами, які підтверджують митну вартість товарів згідно положень ч.2 ст. 53 Митного кодексу України.

Усе викладене вище свідчить про те, що виявлені митницею розбіжності є необґрунтованими, безпідставними та не впливають на числове значення складових митної вартості товару.

Наведення відповідачем під час судового розгляду нових розбіжностей, які не зазначались останніми при прийнятті спірних рішень про коригування митної вартості товарів, суперечить принципу верховенства права в частині забезпечення правової передбачуваності та правової визначеності, та не може бути причиною виникнення сумніву у задекларованій позивачем митній вартості товару, оскільки на стадії декларування товару вони не були заявлені.

Оскільки жодних фактів в обґрунтування неможливості застосування першого методу визначення митної вартості товарів митницею наведено не було, суд вважає, що в такому випадку мають бути застосовані положення ч.7 ст. 54 МК України, а саме, заявлена декларантом митна вартість товарів повинна бути визнана автоматично.

Також відповідачем у спірних рішеннях про коригування митної вартості товарів не наведені пояснення щодо зроблених коригувань митної вартості товару.

Так, згідно з пунктом 2.1 розділу II Правил заповнення рішення про коригування митної вартості товарів, затверджених наказом Міністерства фінансів України від 24.05.2012 р. № 598, у графі 33 рішення про коригування митної вартості товарів зазначаються причини, через які митна вартість імпортованих товарів не може бути визначена за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції), у тому числі: неподання основних документів, які підтверджують відомості про заявлену митну вартість товарів (згідно з переліком та відповідно до умов, наведених у статті 53 Кодексу); невірно проведений розрахунок митної вартості; невідповідність обраного декларантом або уповноваженою ним особою методу визначення митної вартості товару умовам, наведеним у главі 9 розділу III Кодексу; надходження до митного органу документально підтвердженої офіційної інформації митних органів інших країн щодо недостовірності заявленої митної вартості.

Зазначається послідовність застосування методів визначення митної вартості та причин, через які не був застосований кожний з методів, що передує методу, обраному митним органом.

У графі також вказується про проведення процедури консультацій між митним органом та декларантом з метою обґрунтованого вибору методів визначення митної вартості товарів відповідно до вимог статей 59 - 61 Кодексу. Результати проведеної консультації, а також причини, через які не можуть бути застосовані методи визначення митної вартості товарів за ціною договору щодо ідентичних, подібних (аналогічних) товарів (наприклад, відсутня інформація щодо вартості ідентичних або подібних (аналогічних) товарів), фіксуються у графі.

Посилання на використання цінової бази Єдиної автоматизованої інформаційної системи Держмитслужби у Рішенні допускається тільки при визначенні митної вартості відповідно до положень статей 59, 60 та 64 Кодексу з обов'язковим зазначенням номера та дати митної декларації, яка була взята за основу для визначення митної вартості оцінюваних товарів, з поясненнями щодо зроблених коригувань на обсяг партії ідентичних або подібних (аналогічних) товарів, умов поставки, комерційних умов тощо.

У випадку визначення митної вартості оцінюваних товарів із застосуванням резервного методу (стаття 64 Кодексу) зазначаються докладна інформація та джерела, які використовувалися митним органом при її визначенні.

Ключовою обставиною при коригуванні митної вартості за такими другорядними методами, як за ціною договору щодо ідентичних товарів, за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів, на основі віднімання вартості, резервний метод, є обставина ідентичності (подібності, аналогічності) товарів.

Відповідно відповідач повинен довести обставину ідентичності (подібності, аналогічності) оцінюваних товарів та товарів, ціну яких бере за основу, якщо має намір застосувати один із наведених другорядних методів. Така обставина доводиться саме шляхом порівняння характеристик оцінюваних товарів та товарів, ціна яких береться за основу при коригування митної вартості.

Таким чином, згідно чинного законодавства, відповідач зобов’язаний навести у рішенні про коригування митної вартості товарів порівняння характеристик оцінюваного товару та характеристик товару, ціна якого взята за основу для коригування митної вартості у т.ч. за резервним методом визначення митної вартості, що не було зроблено митницею у спірних рішеннях, в порушення норм законодавства з державної митної справи.

Сама по собі різниця між вартістю товару, задекларованого позивачем та вартістю подібних (аналогічних) товарів, що розмитнювались цією ж чи іншими особами у попередніх періодах, ще не свідчить про наявність порушень з боку декларанта і не є підставою для автоматичного збільшення митної вартості товарів.

Та обставина, що подібний товар розмитнювався за вартістю більшою, ніж задекларована декларантом, за відсутності інших визначених законом підстав, що обумовлюють межі і способи здійснення органом доходів і зборів контролю митної вартості, не утворює підстав для відмови у визнанні заявленої декларантом митної вартості за основним методом та її визначенні за резервним методом, адже торгові відносини є різноманітними, здійснюються на принципах автономії волі та свободи договору, при цьому безліч обставин можуть впливати на їх ціну (характеристика товару, виробник, торгова марка, умови і обсяги поставок, наявність знижок тощо).

Одним із принципів здійснення державної митної справи є такий принцип, як додержання прав та охоронюваних законом інтересів осіб (пункт 7 частини першої статті 8 Митного кодексу України). У контексті процедури перевірки заявленої митної вартості під час митного контролю та митного оформлення згаданий принцип, на думку суду, означає обов’язок органу доходів і зборів вживати заходів щодо забезпечення інтересів декларанта, зокрема інтересу бути обізнаним із попередньою оцінкою, даною органом доходів і зборів доказам у справі (тобто документам, доданим до митної декларації). Це означає, що орган доходів і зборів повинен довести до відома декларанта таку свою оцінку з тим, щоб декларант міг сформувати власну правову позицію і стратегію її відстоювання у конкретній митній процедурі.

Не наведення у спірному випадку інформації щодо товару, з яким здійснюється порівняння та пояснень щодо самих коригувань суперечить принципу правової визначеності та не дозволяє декларанту спростувати наведену митним органом інформацію.

У постановах від 31 березня та 2 червня 2015 року (справи №№ 21-127а15, 21-498а15 відповідно) Верховний Суд України висловлював позицію, що митні органи мають право здійснювати контроль правильності обчислення декларантом митної вартості, але ці повноваження здійснюються у спосіб, визначений законом. Наявність у митного органу обґрунтованого сумніву у правильності визначення митної вартості є обов'язковою, оскільки з цією обставиною закон пов'язує можливість витребування додаткових документів у декларанта та надає митниці право вчиняти наступні дії, спрямовані на визначення дійсної митної вартості товарів.

Разом з тим витребувати необхідно лише ті документи, які дають можливість пересвідчитись у правильності чи помилковості задекларованої митної вартості, а не всі, які передбачені статтею 53 МК України. Ненадання повного переліку витребуваних документів може бути підставою для визначення митної вартості не за першим методом лише тоді, коли подані документи є недостатніми чи такими, що у своїй сукупності не спростовують сумнів у достовірності наданої інформації.

Таким чином в порушення ч. 3 ст. 53 МК України у відповідача не було правових підстав для витребування додаткових документів, оскільки подані декларантом документи не містили розбіжності.

Враховуючи вищевикладене, на думку суду в оскаржуваних рішеннях про коригування митної вартості товарів відповідачем не були зазначені обґрунтовані сумніви щодо заявленої митної вартості товарів, за наслідками яких від декларанта витребовувались додаткові документи, розпочалась процедура консультацій та згідно яких скориговано митну вартість товарів.

Згідно статті 6 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність» зовнішньоекономічний договір (контракт) складається відповідно до цього та інших законів України з урахуванням міжнародних договорів України. Суб'єкти зовнішньоекономічної діяльності мають право укладати будь-які види зовнішньоекономічних договорів (контрактів), крім тих, які прямо та у виключній формі заборонені законами України.

Так відповідно до ч.1 ст.5 Господарського Кодексу України правовий господарський порядок в Україні формується на основі оптимального поєднання ринкового саморегулювання економічних відносин суб'єктів господарювання та державного регулювання макроекономічних процесів, виходячи з конституційної вимоги відповідальності держави перед людиною за свою діяльність та визначення України як суверенної і незалежної, демократичної, соціальної, правової держави.

Згідно статті 6 Господарського кодексу України загальними принципами господарювання в Україні є свобода підприємницької діяльності, заборона незаконного втручання органів державної влади у господарські відносини. У відповідності зі ст.ст. 179, 189, 190 ГК України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначити зміст договору на основі вільного волевиявлення, суб'єкти господарювання можуть використовувати у господарській діяльності вільні ціни. При здійсненні експортних та імпортних операцій у розрахунках з іноземними контрагентами застосовуються контрактні (зовнішньоторговельні) ціни. Вільні ціни визначаються суб'єктами господарювання самостійно за згодою сторін на всі види продукції, за винятком тих, на які встановлено державні ціни.

У відповідності до положень статті 318 Митного кодексу України митний контроль має передбачати виконання органами доходів і зборів мінімуму митних формальностей, необхідних для забезпечення додержання законодавства України з питань державної митної справи.

Ця норма також відповідає стандартним правилам, встановленим пунктами 3.16 та 6.2 Загального додатку до Міжнародної конвенції про спрощення та гармонізацію митних процедур, до якої Україна приєдналась згідно із Законом України від 15.02.2011 № 3018-VI «Про внесення змін до Закону України «Про приєднання України до Протоколу про внесення змін до Міжнародної конвенції про спрощення та гармонізацію митних процедур», якими запроваджено стандартні правила: на підтвердження декларації на товари митна служба вимагає тільки ті документи, які є необхідними для проведення контролю за даною операцією та забезпечення виконання усіх вимог щодо застосування митного законодавства; митний контроль обмежується мінімумом, необхідним для забезпечення дотримання митного законодавства.

Крім того, це узгоджується з проголошеними у статті 8 Митного кодексу України принципами здійснення державної митної справи на засадах законності та презумпції невинуватості, єдиного порядку переміщення товарів, транспортних засобів через митний кордон України, спрощення законної торгівлі; заохочення доброчесності.

На основі аналізу норм Конституції України (зокрема статті 19), Митного кодексу України, у т.ч. частин 6, 7 статті 54, законодавець запропонував таку конструкцію регулювання митних відносин, якою презюмується правильність визначення митної вартості декларантом, у випадку, якщо не доведено інше.

В адміністративних процедурах із митного контролю та митного оформлення орган доходів і зборів повинен обґрунтувати (довести) законність свого рішення (у цьому випадку рішення про коригування митної вартості та відмову у митному оформленні товару); відповідно рішення органу доходів і зборів не може ґрунтуватися на припущеннях, на сумнівах про повноту і достовірність відомостей про заявлену митну вартість товару; висновки цього органу повинні ґрунтуватися на достовірних і вичерпних доказах.

Отже, тягар доведення неправильності заявленої митної вартості лежить на органі доходів і зборів.

Відповідно до частини 7 статті 54 Митного кодексу України у разі якщо під час проведення митного контролю орган доходів і зборів не може аргументовано довести, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів, заявлена декларантом або уповноваженою ним особою митна вартість вважається визнаною автоматично.

В результаті прийняття протиправних рішень про коригування митної вартості товарів ТОВ «ТРАНСКОМ БУД» надмірно сплатило грошові кошти у вигляді фінансових гарантій.

Враховуючи вищевикладене суд прийшов до висновку, що відповідач не довів наявність обставин, які виключають використання першого методу, та не встановив обставин, які унеможливлюють визначення митної вартості товару за ціною договору. Інших переконливих аргументів, які б викликали обґрунтовані сумніви в достовірності проведеного позивачем розрахунку митної вартості товару за ціною договору, відповідачем не наведено. Також інших обставин, які б впливали на рівень задекларованої позивачем митної вартості товару, судом не встановлено.

Так п. 28 рішення по справі «Інтерсплав» проти України» ЄСПЛ зазначав про недопустимість покладення відповідальності на заявника «за відсутності будь-яких ознак, які б вказували на те, що заявник був безпосередньо залучений до таких зловживань». Практика Європейського суду з прав людини є самостійним джерелом права і підлягає застосуванню судами України відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Також суд звертає увагу, що відповідно до п.4 ст. 3 Митного кодексу України у разі якщо норми законів України чи інших нормативно-правових актів з питань державної митної справи допускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов’язків підприємств і громадян, які переміщують товари, транспортні засоби комерційного призначення через митний кордон України або здійснюють операції з товарами, що перебувають під митним контролем, чи прав та обов’язків посадових осіб органів доходів і зборів, внаслідок чого є можливість прийняття рішення як на користь таких підприємств та громадян, так і на користь органу доходів і зборів, рішення повинно прийматися на користь зазначених підприємств і громадян.

Таким чином, суд дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, дійшов висновку про неправомірність застосування Київською митницею ДФС резервного методу визначення митної вартості товару без послідовного застосування попередніх, як це встановлено Митним кодексом України, та без обґрунтування неможливості їх застосування, оскільки в матеріалах справи відсутні докази щодо неможливості застосування першого методу визначення митної вартості товарів.

Згідно зі ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Згідно з ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно ч.1 ст. 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

В ході розгляду справи представник відповідача не надав суду належних доказів на підтвердження своїх заперечень проти позову.

Таким чином суд вважає, що оскаржувані рішення про коригування митної вартості товару та картки відмови в прийнятті митної декларації підлягають визнанню протиправними та скасуванню, а позовні вимоги ТОВ «ТРАНСКОМ БУД» підлягають задоволенню.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 94 КАС України.

Керуючись: ст.,ст. 2, 7, 8, 9, 11, 71-72, 86-87, 94, 128, 159 - 164, 167, 186 КАС України суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Задовольнити адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ТРАНСКОМ БУД» до Київської митниці ДФС України про визнання протиправними та скасування рішень про коригування митної вартості товарів та карток відмови - у повному обсязі.

Визнати протиправними та скасувати Рішення про коригування митної вартості товарів Київської митниці ДФС України № UA125110/2017/110627/2 від 23.09.2017, № UA125110/2017/110629/2 від 23.09.2017, № UA125110/2017/110633/2 від 23.09.2017, № UA125110/2017/110632/2 від 23.09.2017, № UA125110/2017/110634/2 від 23.09.2017, № UA125110/2017/110635/2 від 25.09.2017, № UA125110/2017/110636/2 від 26.09.2017, № UA125110/2017/110638/2 від 26.09.2017, № UA125110/2017/110637/2 від 26.09.2017, № UA125110/2017/110639/2 від 26.09.2017, № UA125110/2017/110642/2 від 26.09.2017, № UA125110/2017/110640/2 від 26.09.2017, № UA125110/2017/110643/2 від 27.09.2017, № UA125110/2017/110644/2 від 27.09.2017, № UA125110/2017/110647/2 від 27.09.2017, № UA125110/2017/110646/2 від 27.09.2017, № UA125110/2017/110648/2 від 27.09.2017, № UA125110/2017/110650/2 від 27.09.2017, № UA125110/2017/110649/2 від 27.09.2017, № UA125110/2017/110651/2 від 27.09.2017, № UA125110/2017/110652/2 від 27.09.2017, № UA125110/2017/110653/2 від 27.09.2017, № UA125110/2017/110655/2 від 28.09.2017, № UA125110/2017/110654/2 від 28.09.2017, № UA125110/2017/110656/2 від 29.09.2017, № UA125110/2017/110657/2 від 03.10.2017, № UA125110/2017/110658/2 від 04.10.2017, № UA125110/2017/110659/2 від 04.10.2017, № UA125110/2017/110662/2 від 05.10.2017, № UA125110/2017/110666/2 від 05.10.2017, № UA125110/2017/110660/2 від 05.10.2017, № UA125110/2017/110665/2 від 05.10.2017, № UA125110/2017/110664/2 від 05.10.2017, № UA125110/2017/110661/2 від 05.10.2017, № UA125110/2017/110663/2 від 05.10.2017.

Стягнути з Київської митниці ДФС України за рахунок її бюджетних асигнувань на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ТРАНСКОМ БУД» (код ЄДРПОУ41434803) суму сплаченого судового збору в розмірі – 112000 грн. 00 коп.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Одеський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання її копії.

Суддя: О.Г. Гусев