Справа № 805/435/15-а
Суддя: Калашнікова О.В.
Дата ухвалення: 2017-10-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 жовтня 2017 року м. Київ К/800/30759/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі

суддів: Калашнікової О.В., Єрьоміна А.В., Мороз Л.Л.,

розглянувши у попередньому розгляді касаційну скаргу заступника прокурора Донецької області на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 28 квітня 2015 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 10 червня 2015 року у справі №805/435/15-а за позовом прокурора Першотравневого району Донецької області до Мелекінської сільської ради Першотравневого району Донецької області, третя особа ОСОБА_1 про зобов'язання вчинити певні дії, -

в с т а н о в и л а :

У лютому 2015р. прокурор Першотравневого району Донецької області звернувся в суд з позовом до Мелекінської сільської ради Першотравневого району Донецької області, третя особа ОСОБА_1, в якому просила визнати протиправним та скасувати рішення Мелекінської сільської ради Першотравневого району Донецької області від 03.10.2014р. №6/32-2037 „Про надання згоди на розробку звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки для її подальшого викупу гр. ОСОБА_1".

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що оскаржуване рішення відповідача суперечить вимогами земельного законодавства, зокрема порушує вимоги ч. 4 ст. 59 Земельного кодексу України, оскільки дана земельна ділянка не може перебувати у власності громадян.

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 28 квітня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 10 червня 2015 року, відмовлено в задоволенні позовних вимог.

Не погоджуючись з ухваленими у справі рішеннями заступник прокурора Донецької області звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши правову оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши доводи касаційної скарги, проаналізувавши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами першої і апеляційної інстанцій встановлено, що 27.01.2005р. між відповідачем (орендодавець) та ВАТ „Маріуполь-Авто" (орендар) укладено договір оренди, відповідно до умов якого орендодавець передає, а орендар приймає в оренду земельну ділянку, яка знаходиться у АДРЕСА_1 б/н площею 0,5478 га за цільовим призначенням - для розміщення бази відпочинку „ІНФОРМАЦІЯ_1.

Між ОСОБА_1 та ПАТ „Маріуполь-Авто" 24.04.2014р. укладено договір купівлі-продажу бази відпочинку „ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. АДРЕСА_1, яка розташована на земельній ділянці Мелекінської сільської ради Донецької області, площею 0,5478 га, кадастровий номер НОМЕР_1.

Між Мелекінською сільською радою (орендодавець) та ОСОБА_1 22.07.2014р. укладено Договір про внесення змін до договору оренди землі від 27.01.2005р. за реєстром №40, за умовами якого у зв'язку з переходом права власності на базу відпочинку „ІНФОРМАЦІЯ_1 до ОСОБА_1 переходить право користування на правах оренди земельною ділянкою, на якій розміщена база відпочинку „ІНФОРМАЦІЯ_1, площею 0,5478 га, кадастровий номер НОМЕР_1 на тих самих умовах і в тому ж самому обсязі, що були у попереднього користувача. Додаткова угода була зареєстрована в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №14597614 від 22.07.2014р.

ОСОБА_1 16.09.2014р. подала заяву до відповідача з проханням надати згоду на розробку звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки площею 0,5478 га, відведену для розміщення бази відпочинку „ІНФОРМАЦІЯ_1 в АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1 для її подальшого викупу.

Рішенням Мелекінської сільради від 03.10.2014р. за №6/32-2037 „Про надання згоди на розробку звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки для її подальшого викупу гр. ОСОБА_1 надано згоду останній на розробку звіту про експертну грошову оцінку вищезазначеної земельної ділянки, відведеної для розміщення бази відпочинку „ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суди першої та апеляційної інстанцій акцентували увагу на тому, що оскаржуване рішення не є рішенням у розумінні ст. 128 Земельного кодексу України, а саме рішенням сільської ради про продаж земельної ділянки, яке може бути підставою укладання договору купівлі-продажу земельної ділянки, натомість спірне рішення не тягне за собою правових наслідків щодо визначення права власності на земельну ділянку.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій виходячи з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 19 Земельного кодексу України(далі - ЗК України) землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадян чи юридичних осіб, можуть перебувати у запасі.

Згідно ст. 58 ЗК України до складу земель водного фонду належать землі, зайняті: а) морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об'єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами; б) прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами; в) гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; г) береговими смугами водних шляхів; ґ) штучно створеними земельними ділянками в межах акваторій морських портів.

Статтею 59 ЗК України передбачано, що землі водного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.

Громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). Власники на своїх земельних ділянках можуть у встановленому порядку створювати рибогосподарські, протиерозійні та інші штучні водойми.

Землі водного фонду за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються у постійне користування: а) державним водогосподарським організаціям для догляду за водними об'єктами, прибережними захисними смугами, смугами відведення, береговими смугами водних шляхів, гідротехнічними спорудами, а також ведення аквакультури тощо; б) державним підприємствам для розміщення та догляду за державними об'єктами портової інфраструктури; в) державним рибогосподарським підприємствам, установам і організаціям для ведення аквакультури.

Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб (у тому числі рибництва (аквакультури), культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт, догляду, розміщення та обслуговування об'єктів портової інфраструктури і гідротехнічних споруд тощо, а також штучно створені земельні ділянки для будівництва та експлуатації об'єктів портової інфраструктури та інших об'єктів водного транспорту. Землі водного фонду можуть бути віднесені до земель морського і річкового транспорту в порядку, встановленому законом.

Згідно ст. 60 ЗК України уздовж морів та навколо морських заток і лиманів встановлюється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води.

Прибережні захисні смуги встановлюються за окремими проектами землеустрою.

Межі встановлених прибережних захисних смуг і пляжних зон зазначаються в документації з землеустрою, кадастрових планах земельних ділянок, а також у містобудівній документації.

Прибережні захисні смуги встановлюються на земельних ділянках усіх категорій земель, крім земель морського транспорту.

Згідно ст. 62 ЗК України у прибережних захисних смугах уздовж морів, морських заток і лиманів та на островах у внутрішніх морських водах забороняється: а) влаштування полігонів побутових та промислових відходів і накопичувачів стічних вод; б) влаштування вигребів для накопичення господарсько-побутових стічних вод об'ємом понад 1 кубічний метр на добу; в) влаштування полів фільтрації та створення інших споруд для приймання і знезаражування рідких відходів; г) застосування сильнодіючих пестицидів.

Режим господарської діяльності на земельних ділянках прибережних захисних смуг уздовж морів, морських заток і лиманів та на островах у внутрішніх морських водах встановлюється законом.

У межах пляжної зони прибережних захисних смуг забороняється будівництво будь-яких споруд, крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних.

Відповідно статті 88 Водного кодексу України у межах прибережної захисної смуги морів та навколо морських заток і лиманів встановлюється пляжна зона, ширина якої визначається залежно від ландшафтно-формуючої діяльності моря, але не менше 100 метрів від урізу води, що включає: території, розташовані між лінією максимального відпливу та лінією максимального напливу хвиль, зареєстрованих під час найсильніших штормів, а також територію берега, яка періодично затоплюється хвилями; прибережні території - складені піском, гравієм, камінням, ракушняком, осадовими породами, що сформувалися в результаті діяльності моря, інших природних чи антропогенних факторів; скелі, інші гірські утворення.

Пляжна зона не встановлюється у межах прибережної захисної смуги морів та навколо морських заток і лиманів на земельних ділянках, віднесених до земель морського транспорту, а також на земельних ділянках, на яких розташовані військові та інші оборонні об'єкти, рибогосподарські підприємства.

Землі прибережних захисних смуг перебувають у державній та комунальній власності та можуть надаватися в користування лише для цілей, визначених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 85 Водного кодексу України у постійне користування землі водного фонду надаються водогосподарським спеціалізованим організаціям, іншим підприємствам, установам і організаціям, в яких створено спеціалізовані служби по догляду за водними об'єктами, прибережними захисними смугами, смугами відведення, береговими смугами водних шляхів, гідротехнічними спорудами та підтриманню їх у належному стані.

У тимчасове користування за погодженням з постійними користувачами земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення та берегових смуг водних шляхів можуть надаватися підприємствам, установам, організаціям, об'єднанням громадян, релігійним організаціям, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, а також для проведення науково-дослідних робіт.

Згідно статті 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Відповідно до ст. 84 ЗК України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом. Не можуть передаватись у приватну власність землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом ( п. д ч. 4 ).

Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Згідно Порядку продажу земельних ділянок державної та комунальної власності громадянам та юридичним особам, продаж громадянам і юридичним особам земельних ділянок державної (крім земельних ділянок, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації) та комунальної власності для потреб, визначених цим Кодексом, провадиться місцевими державними адміністраціями, Радою міністрів Автономної Республіки Крим або органами місцевого самоврядування в межах їх повноважень.

Громадяни та юридичні особи, зацікавлені у придбанні земельних ділянок у власність, подають заяву (клопотання) до відповідного органу виконавчої влади або сільської, селищної, міської ради чи державного органу приватизації. У заяві (клопотанні) зазначаються місце розташування земельної ділянки, її цільове призначення, розміри та площа, а також згода на укладення договору про оплату авансового внеску в рахунок оплати ціни земельної ділянки.

До заяви (клопотання) додаються: а) документ, що посвідчує право користування земельною ділянкою (у разі його наявності), та документи, що посвідчують право власності на нерухоме майно (будівлі та споруди), розташоване на цій земельній ділянці (у разі наявності на земельній ділянці будівель, споруд); б) копія установчих документів для юридичної особи, а для громадянина - копія документа, що посвідчує особу.

Орган державної влади, Рада міністрів Автономної Республіки Крим або орган місцевого самоврядування у місячний строк розглядає заяву (клопотання) і приймає рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (якщо такий проект відсутній) та/або про проведення експертної грошової оцінки земельної ділянки (крім земельних ділянок площею понад 50 гектарів для розміщення відкритих спортивних і фізкультурно-оздоровчих споруд) чи про відмову в продажу із зазначенням обґрунтованих причин відмови.

Рішення Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевої державної адміністрації, сільської, селищної, міської ради про продаж земельної ділянки є підставою для укладання договору купівлі-продажу земельної ділянки.

Таким чином, як вірно зазначено судами попередніх інстанцій, підставою набуття громадянами України права власності на земельну ділянку, що перебуває у державній власності, є рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, винесене в межах їх повноважень.

Судами встановлено, що 03.10.2014 року рішенням відповідача № 6/32-2037 гр. ОСОБА_1 надано згоду на розробку звіту про експертну грошову оцінку вищезазначеної земельної ділянки, відведеної для розміщення бази відпочинку „ІНФОРМАЦІЯ_1. На даний час земельна ділянка, на якій розміщена база відпочинку „ІНФОРМАЦІЯ_1, площею 0,5478 га, кадастровий номер НОМЕР_1 перебуває у власності Мелекінської сільської ради та надана в оренду ОСОБА_1.

З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, що саме рішення відповідача про продаж земельної ділянки може бути підставою для укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки. Натомість оскаржуване рішення відповідача передує даний процедурі та не тягне за собою правових наслідків щодо визначення права власності на земельну ділянку.

Згідно із частини першої статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В силу ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи викладене, суди першої та апеляційної інстанцій дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Згідно ч.3 ст.220-1 КАС України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Відповідно до ст. 224 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Колегія суддів вважає, що доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням викладеного, судами першої та апеляційної інстанцій винесені законні і обґрунтовані рішення, постановлені з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для їх скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 220, 220-1, 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів Вищого адміністративного суду України, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу заступника прокурора Донецької області відхилити.

Постанову Донецького окружного адміністративного суду від 28 квітня 2015 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 10 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через 5 днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі і може бути переглянута Верховним Судом України з підстав передбачених ст.ст.237-239 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: