Справа № 819/1605/17
Суддя: Мартиць Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2017-11-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 819/1605/17

02 листопада 2017 р.м. Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд, в складі:

головуючого судді Мартиць О.І.

при секретарі судового засідання Придаткевич Н.В.

за участю: представника відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі в режимі відеоконференції адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Головного управління ДФС у Хмельницькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДФС у Хмельницькій області, в якому просить визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 12.06.2017 року № 20458-22, яким визначено позивачу суму податкового зобов'язання за 2016 рік з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в розмірі 6362,92 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що оспорюване податкове повідомлення-рішення прийнято з порушенням вимог чинного законодавства України, що є підставою для визнання його протиправним та скасування. Зокрема, належне на праві власності позивачу нерухоме майно є будівлями промисловості та не підлягає оподаткуванню податком на нерухоме майно.

Крім того, рішенням № 11 п'ятої сесії Ізяславської міської ради Ізяславського району Хмельницької області (далі Ізяславська міська рада) від 28.01.2016 року "Про внесення змін до рішення "Про встановлення місцевих податків та зборів на 2016 рік на території Ізяславської міської ради" встановлено ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки для об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості на 2016 рік, яким Головне управління ДФС у Хмельницькій області, на думку позивача, протиправно керувалось раніше початку бюджетного періоду 01.01.2017 року, що настає за плановим, при прийнятті оскаржуваного податкового повідомлення-рішення.

Позивач у судове засідання не прибув, проте подав до суду заяву від 02.11.2017 року, в якій, одночасно з доповненням до адміністративного позову, просив розгляд справи здійснювати за його відсутності на підставі наявних в матеріалах справи доказів (а.с.45-48).

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав з підстав, наведених у письмових запереченнях від 19.10.2017 року (а.с.28-30), та повідомив, що прийняте податкове повідомлення-рішення є правомірним та обґрунтованим, оскільки позивач є власником об'єкта нерухомості, а тому зобов'язаний сплачувати податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2016 рік. Ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2016 рік на території Ізяславської міської ради встановлено рішенням № 14 сімдесят четвертої сесії Ізяславської міської ради від 10.07.2015 року, із змінами внесеними рішенням № 11 п'ятої сесії Ізяславської міської ради від 28.01.2016 року. Додатково відзначив, що приписами пункту 4 розділу II "Прикінцеві положення" Закону України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році" № 909-VIII від 24.12.2015 року, установлено, що в 2016 році до прийнятих рішень органів місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків і зборів на 2016 рік не застосовуються вимоги, встановлені підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України та Законом України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності". За таких обставин, вважає, що спірне рішення винесене Головним управлінням ДФС у Хмельницькій області на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, просив у задоволені позовних вимог відмовити.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши подані докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представника відповідача по справі, судом встановлено наступне.

Відповідно до відомостей Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 01.11.2016 року ОСОБА_2 належить на праві власності з 01.11.2016 року нежитлове приміщення, комплекс, загальною площею 2770,5 кв. м., що знаходиться за адресою: Хмельницька область, Ізяславський район, місто Ізяслав, вулиця Жовтнева, будинок 119 (а.с.14-15).

Даний факт підтверджується також договором купівлі-продажу від 01.11.2016 року, за умовами якого позивач купив нежитлове приміщення, комплекс, площею 2770,5 кв. за вказаною вище адресою, з відповідними складовими частинами: вбиральня Б, гараж ІІ В, майстерня І в, навчальний центр ІІ в, диспетчерська Г, мийка Ф, навіс Х, огорожа №1, огорожа №2, огорожа №3, ворота №4.(а.с.11-13)

Рішенням № 14 сімдесят четвертої сесії Ізяславської міської ради від 10.07.2015 року (а.с.32-35), із змінами внесеними рішенням № 11 п'ятої сесії Ізяславської міської ради від 28.01.2016 року (а.с.36-38) встановлено ставки податку для об'єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб: для господарських присадибних будівель та гаражів 0,1 відсотка, для інших об'єктів нежитлової нерухомості 1 відсоток мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового року) за 1 кв. м. бази оподаткування.

Головним управлінням ДФС в Хмельницькій області, на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.39), згідно підпункту 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 Податкового кодексу України та відповідно до підпункту 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 Податкового кодексу України сформовано податкове повідомлення-рішення фори "Ф" від 12.06.2017 року № 20458-22, яким визначено ОСОБА_2 суму податкового зобов'язання за 2016 рік з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в розмірі 6362,92 грн. (а.с.10). Вказане рішення направлено та отримано платником податків 17.07.2017 року згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.31).

Позивач, не погоджуючись з податковим повідомленням-рішенням від 12.06.2017 року № 20458-22, звернувся з адміністративним позовом до суду, в якому просить визнати його протиправним та скасувати.

Серед критеріїв оцінювання судом рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, є принцип законності, що закріплений у частині другій статті 19 Конституції України, відповідно до якого органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, усі рішення та дії суб'єкта владних повноважень мають підзаконний характер, тобто повинні бути прийняті (вчинені) на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені законом.

Судом також приймається до уваги, що відповідно до частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Так, відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює та визначає Податковий кодекс України (далі ПК України, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно приписів пункту 265.1 статті 265 ПК України податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку та плати за землю.

Відповідно до підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

При цьому, об'єктом оподаткування є об'єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (підпункт 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України), а базою оподаткування є загальна площа об'єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток (підпункт 266.3.1 пункту 266.3 статті 266 ПК України).

Отже, за загальним правилом, об'єкти житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх частки, які перебувають у власності фізичних осіб, є об'єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Підпунктом 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 ПК України передбачено, що база оподаткування об'єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Згідно підпункту 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 ПК України ставки податку для об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об'єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує три відсотки розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Приписами підпункту 266.6.1 пункту 266.6 статті 266 ПК України встановлено, що базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

Пунктом 8.1 статті 8 ПК України встановлюються загальнодержавні та місцеві податки і збори. Відповідно до пункту 8.3 цієї ж статті до місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних і міських рад у межах їх повноважень, і є обов'язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

Згідно положень пункту 12.3 статті 12 ПК України, сільські, селищні, міські ради та ради об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Приписами підпунктів 12.3.1, 12.3.2, 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України встановлено, що встановлення місцевих податків та зборів здійснюється у порядку, визначеному цим Кодексом.

При прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та зборів обов'язково визначаються об'єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов'язкові елементи, визначенні статтею 7 цього Кодексу з дотриманням критеріїв, встановлених розділом XII цього Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору.

Рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Відповідно до пункту 12.5 статті 12 ПК України офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, який набирає чинності з урахуванням строків, передбачених підпунктом 12.3.4 цієї статті.

Як слідує з матеріалів справи, ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на 2016 рік на території Ізяславської міської ради, встановлено рішенням № 14 сімдесят четвертої сесії Ізяславської міської ради від 10.07.2015 року, із змінами внесеними рішенням № 11 п'ятої сесії Ізяславської міської ради від 28.01.2016 року.

При цьому, згідно приписів пункту 4 розділу II "Прикінцеві положення" Закону України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році" № 909-VIII від 24.12.2015 року, установлено, що в 2016 році до прийнятих рішень органів місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків і зборів на 2016 рік не застосовуються вимоги, встановлені підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України та Законом України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності".

З огляду на викладене, суд дійшов до переконання, що застосування контролюючим органом положень вказаного Закону та рішення органу місцевого самоврядування з метою оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2016 рік є обґрунтованим.

Разом з тим, підпунктом 14.1.129-1 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначено, що об'єкти нежитлової нерухомості - це будівлі, приміщення, що не віднесені, відповідно до законодавства, до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють:

а) будівлі готельні - готелі, мотелі, кемпінги, пансіонати, ресторани та бари, туристичні бази, гірські притулки, табори для відпочинку, будинки відпочинку;

б) будівлі офісні - будівлі фінансового обслуговування, адміністративно-побутові будівлі, будівлі для конторських та адміністративних цілей;

в) будівлі торговельні - торгові центри, універмаги, магазини, криті ринки, павільйони та зали для ярмарків, станції технічного обслуговування автомобілів, їдальні, кафе, закусочні, бази та склади підприємств торгівлі й громадського харчування, будівлі підприємств побутового обслуговування;

г) гаражі - гаражі (наземні й підземні) та криті автомобільні стоянки;

ґ) будівлі промислові та склади;

д) будівлі для публічних виступів (казино, ігорні будинки);

е) господарські (присадибні) будівлі - допоміжні (нежитлові) приміщення, до яких належать сараї, хліви, гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні, бойлерні, трансформаторні підстанції тощо;

є) інші будівлі.

Аналіз вказаної норми дозволяє зробити висновок, що зазначена класифікація об'єктів нерухомого майна зроблена за ознакою цільове призначення будівлі. Так, зокрема, підпунктом "ґ" виділені будівлі промислові та склади.

В обґрунтування позовних вимог, зокрема, позивач посилається на підпункт "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, відповідно до якого не є об'єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

Відповідно до пункту 5.3 статті 5 ПК України інші терміни, що застосовуються у цьому Кодексі і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами.

Відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17.08.2000 № 507, будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу "Будівлі нежитлові" група 125 "Будівлі промислові та склади" клас 1251 "Будівлі промисловості".

Таким чином, до будівель промисловості відносяться об'єкти нерухомості, які відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 належать до класу 1251 "Будівлі промисловості", який в свою чергу включає підкласи: 1251.1 - "Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості"; 1251.2 - "Будівлі підприємств чорної металургії"; 1251.3 - "Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості"; 1251.4 - "Будівлі підприємств легкої промисловості2; 1251.5 - "Будівлі підприємств харчової промисловості"; 1251.6 - "Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості"; 1251.7 - "Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості"; 1251.8 - "Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості"; 1251.9 - "Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне".

Суд відзначає, що вказана класифікація також доводить те, що використаний у статті 266 ПК України термін "будівлі промисловості" має застосовуватися виключно відносно будівель, що експлуатуються промисловими підприємствами різних галузь. Отже, не лише цільове призначення нежитлової будівлі згідно правовстановлюючих документів, а й фактичне її використання як об'єкту промисловості, є підставою для застосування пільги з оподаткування відповідно до підпункт "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України.

При цьому, як випливає із змісту адміністративного позову, в 2016 році оподаткований об'єкт нерухомості не функціонував, оскільки перебував в аварійному стані, потребував ремонту, а відтак, фактичне використання комплексу як об'єкту промисловості не здійснювалось.

Безпідставним, на думку суду, є і посилання на лист Ізяславської міської ради від 20.09.2017 року № 405 (а.с.16) щодо цільового призначення земельної ділянки на якій розміщено комплекс, оскільки об'єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, згідно підпункту 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України, являється об'єкт нежитлової нерухомості, а не земельна ділянка на якій він знаходиться.

Враховуючи приписи підпункту "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України та те, що ОСОБА_2 є власником нежитлового приміщення, що не належить до об'єктів промисловості, контролюючим органом правомірно віднесено належні позивачу нежитлові будівлі до категорії об'єктів оподаткування зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 статті 266 ПК України визначено, зокрема, що обчислення суми податку з об'єкта/об'єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об'єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку.

Відповідно до підпункту 266.8.1 пункту 266.8 статті 266 ПК України у разі переходу права власності на об'єкт оподаткування від одного власника до іншого протягом календарного року податок обчислюється для попереднього власника за період з 1 січня цього року до початку того місяця, в якому припинилося право власності на зазначений об'єкт оподаткування, а для нового власника - починаючи з місяця, в якому він набув право власності.

Судом встановлено і це не оспорюється сторонами, з 01.11.2016 року позивачу належить на праві власності нежитлове приміщення, комплекс, загальною площею 2770,5 кв. м., що знаходиться за адресою: Хмельницька область, Ізяславський район, місто Ізяслав, вулиця Жовтнева, будинок 19.

Рішенням № 14 сімдесят четвертої сесії Ізяславської міської ради від 10.07.2015 року, із змінами внесеними рішенням № 11 п'ятої сесії Ізяславської міської ради від 28.01.2016 року встановлено ставки податку для об'єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб: для господарських присадибних будівель та гаражів 0,1 відсотка, для інших об'єктів нежитлової нерухомості 1 відсоток мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового року) за 1 кв. м. бази оподаткування.

Статтею 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2016 рік" від 25.12.2015 року № 928-VIII з 01 січня 2016 року встановлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі 1 378,00 грн.

Таким чином, ставка податку для об'єктів нежитлової нерухомості на території Ізяславської міської ради, крім господарських присадибних будівель та гаражів, становить 13,78 грн. за 1 кв. м. бази оподаткування.

Враховуючи, що об'єкт нежитлової нерухомості, загальною площею 2770,5 кв. м., що знаходиться на території Ізяславської міської ради, перебуває у власності позивача з 01.11.2016 року, контролюючим органом вірно обчислено ОСОБА_2 суму податкового зобов'язання за 2016 рік з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, а саме: 2770,5 кв. м. х 13,78 грн. за 1 кв. м./12 місяців х 2 місяці, що складає 6362,92 грн.

Частиною першою статті 9 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною ОСОБА_3 України.

Такий підхід узгоджується з практикою Європейського Суду з прав людини. Так, у пункті 110 рішення від 23.07.2002 року у справі "Компанія "Вестберґа таксі Актіеболаґ" та Вуліч проти Швеції" суд визначив, що "... адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі і поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління".

Статтею 11 КАС України встановлено принцип змагальності сторін, відповідно до якого розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частин першої, другої статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Серед іншого, згідно пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету ОСОБА_3 Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи встановлені судом обставини справи, оцінивши добуті докази в їх сукупності за правилами статті 86 КАС України, та наведені положення чинного законодавства, суд дійшов до висновку, що відповідач як суб'єкт владних повноважень довів правомірність податкового повідомлення-рішення від 12.06.2017 року № 20458-22, а відтак позовні вимоги є безпідставними та такими, що до задоволення не підлягають.

Підстави для присудження на користь позивача понесених судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 2,6,11,86,122,158-167 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до Головного управління ДФС у Хмельницькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 12.06.2017 року № 20458-22 відмовити.

Постанова суду може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Тернопільський окружний адміністративний суд в порядку і строки, передбачені ст.186 Кодексу адміністративного судочинства України та набирає законної сили в порядку, визначеному ст.254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови складений 06 листопада 2017 року.

Головуючий суддя Мартиць О.І.

копія вірна:

Суддя Мартиць О.І.