Справа № 826/23313/15
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2017-10-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 жовтня 2017 року м. Київ К/800/19291/16

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

головуючого -Мойсюка М.І.,
суддів:Заїки М.М.,Швеця В.В.,
при секретарі - Крапивка Л.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення і зобов'язання вчинити певні дії, за касаційною скаргою Державної міграційної служби України на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 лютого 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 21 червня 2016 року, -

у с т а н о в и л а :

У жовтні 2015 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до Державної міграційної служби України (далі - ДМС) в якому просив: визнати неправомірним (незаконним) і скасувати рішення відповідача від 7 вересня 2015 року № 632-15 про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (далі - спірне рішення); зобов'язати ДМС прийняти рішення про визнання ОСОБА_4 особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування своїх вимог зазначав, що спірне рішення відповідача не ґрунтується на вимогах закону, порушує його права, а тому ОСОБА_4 просив про задоволення позову.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 лютого 2016 ро?ку, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 21 червня 2016 року, позовні вимоги задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано спірне рішенн?я ДМС та зобов'я?зано останню повторно ро?зглянути заяву ОСОБА_4 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі відповідач, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального і порушення норм процесуального права, в частині задоволення позову, просить ухвалені ними судові рішення скасувати та відмовити у позові.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи, колегія суддів, в межах статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення з огляду на наступне.

Задовольняючи частково позов суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, на підставі встановлених у справі обставин, підтверджених доказами, правильно виходив з того, що відповідач не довів правомірності свого рішення, яке водночас не відповідає критеріям, встановленим у частині 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Такі висновки судів відповідають вимогам норм матеріального та процесуального права з огляду на наступне.

У відповідності зі статтею 159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин справи в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами встановлено, що позивач є громадянином Російської Федерації, уродженцем м. Тирниауз Кабардино-Балкарської Автономної Республіки, за національністю балкарець, за віросповіданням мусульманин-суніт. Офіційно неодружений, перебуває у цивільному шлюбі з громадянкою України ОСОБА_6, на утриманні у нього двоє малолітніх дітей від першого шлюбу з громадянкою Російської Федерації ОСОБА_7: донька ОСОБА_12, 2007 року народження, та син ОСОБА_8 2011 року народження.

За словами позивача, у 1990-х роках позивач займався підприємницькою діяльністю на всій території Північного Кавказу, в тому числі в Чеченській Республіці Ічкерія. У період військових дій під час першої Чеченської війни у 1994-1996 роках він припинив свою підприємницьку діяльність, яку після закінчення війни відновив. У зв'язку з надзвичайним станом на вказаній території та наявністю блокпостів, у позивача виникли проблеми щодо ведення бізнесу, оскільки за перевезення товару на блокпостах вимагали гроші. З метою спрощення процедури переміщення через блокпости та за порадою одного зі своїх реалізаторів він вирішив зробити собі фіктивне посвідчення одного із співробітників президента Чеченської Республіки Ічкерія Зелімхана Яндарбієва, стверджуючи, що документ на руки не отримував, а лише заповнив анкету з особистими даними та сфотографувався у військовій формі для його виготовлення.

Також, позивач входив до складу комісії з розслідування вбивств, понівечень та інвалідності дітей до 14-ти років з метою підготовки документів до Міжнародного трибуналу щодо винних осіб. За його словами участі у воєнних діях не брав.

Так, зі слів позивача наприкінці 1990-х років його викликали на допит до Федеральної служби безпеки Російської Федерації, показали йому вищевказану анкету та запропонували співробітництво, на яке він не погодився, після чого відпустили, надавши строк для роздумів та прийняття рішення про співпрацю. Побоюючись за своє життя, позивач залишив домівку та певний період часу переховувався на території Російської Федерації, після чого приблизно в березні-квітні 2001 року виїхав до Грузії, де змінив свої паспортні дані та виїхав до Азербайджану.

Відповідно до одних пояснень позивача, наданих Державній міграційній службі України, на території України він перебуває з кінця 2001 року, відповідно до інших - з 2002 року.

В Україні позивач отримав фіктивні документи, а саме: паспорт громадянина України на ім'я ОСОБА_9 серії НОМЕР_2 та закордонний паспорт серії НОМЕР_1. На підставі вказаних документів, позивач займався підприємницькою діяльністю, у зв'язку з чим неодноразово виїжджав за кордон.

З листа Головного управління служби безпеки України у м. Києві та Київській області від 23 травня 2014 року № 10504, адресованого Головному управлінню Державної міграційної служби України в м. Києві, слідчим з ОВС 1 відділу 1 управління Головного слідчого управління Служби безпеки України, та постанов слідчих Генеральної прокуратури Російської федерації від 2 червня 2001 року та 21 червня 2001 року вбачається, що позивач перебуває у розшуку по лінії Інтерполу, у зв'язку із вчиненням злочину на території Російської Федерації, передбаченого частиною 3 статті 205 Кримінального кодексу Російської Федерації (вчинення терористичного акту).

Після затримання позивача встановлено, що він перебуває у розшуку Інтерполу.

Висновком спеціаліста Українського науково-дослідного інституту спеціальної техніки та судових експертиз від 11 жовтня 2013 року № 10716 підтверджується, що відбитки пальців рук громадянина ОСОБА_4, отримані в Укрбюро Інтерполу, та чоловіка, затриманого 7 жовтня 2013 року у місті Києві, який назвався ОСОБА_4, належать одній особі. Вказана обставина позивачем не заперечується.

У листопаді 2013 року, тобто лише після затримання правоохоронними органами позивач та майже через 12 років після прибуття до України, позивач звернувся до Державної міграційної служби України із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. До цього часу він своїм правом на таке звернення до уповноважених органів не скористався.

Згідно із заявою позивача від 6 листопада 2013 року, відразу після прибуття до України він не звернувся до уповноважених органів України з питань надання статусу політичного біженця, оскільки не знав, що спецслужби Російської Федерації порушили стосовно нього сфабриковану кримінальну справу за безпідставним звинуваченням та не підозрював, що існує реальна загроза його життю під час перебування в Україні.

Звернення позивача до ДМС щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, обґрунтовані його побоюванням стати жертвою переслідування та репресій зі сторони російських спецслужб. Позивач зазначив, що виїхав з країни постійного проживання, Російської Федерації, через причини політичного характеру та погрози кримінального переслідування і позбавлення бізнесу зі сторони співробітників Федеральної служби безпеки Російської Федерації через: - відмову співпрацювати з ними; - членство в організації Правозахисний центр «Меморіал» та надання в рамках роботи з названою організацією допомоги сиротам та дітям - інвалідам, які постраждали внаслідок військових дій, що проводились військами Російської Федерації на території Чеченської республіки Ічкерія; - діяльність як депутата Ельбрускої сільської ради та на посаді голови адміністрації сільської ради с. Єльбрус Кабардино-Балкарської Автономної Республіки, у зв'язку з наданням разом із братом ОСОБА_10 земельних ділянок місцевим мешканцям проти волі Президента Кабардино - Балкарської Автономної Республіки ОСОБА_11.

За результатами розгляду заяви позивача про надання статусу біженця або особи, яка потребує захисту, та проведених співбесід, рішенням ДМС від 18 серпня 2014 року № 437-14 йому відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач звернувся до суду з відповідним позовом, однак постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 листопада 2014 року у справі № 826/14515/14 в його задоволенні відмовлено.

В подальшому, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 3 лютого 2015 року скасовано вищевказану постанову суду першої інстанції та прийнято нову постанову, якою позов задоволено. Визнано протиправним і скасовано спірне рішення ДМС та зобов'язано останню повторно розглянути заяву ОСОБА_4 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 5 березня 2015 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою відповідача.

На виконання вищевказаного рішення апеляційного суду, Головним управлінням Державної міграційної служби України в місті Києві підготовлено рекомендаційний висновок про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзацу 5 статті 6 Закону України від 8 липня 2011 року № 3671-VI «Про біженців та осіб , які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон № 3671-VI).

26 серпня 2015 року ДМС підготувала власний письмовий висновок щодо відмови позивачу у визнанні біженцем або особою, що потребує додаткового захисту.

На підставі вказаних висновків, ДМС прийнято спірне рішення у зв'язку з відсутністю щодо цього умов, передбачених пунктами 1, 13 частини 1 статті Закону № 3671-VI.

Так, згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За визначенням пунктів 1, 13 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань. Особою, яка потребує додаткового захисту, є особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

За приписами частин 1, 5 статті 5 цього ж Закону, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

В свою чергу, Конвенція про статус біженців 1951 року і Протокол щодо статусу біженців 1967 року, у поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано такий статус, а саме: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Положеннями Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) передбачено, що особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками (пункти 45, 66).

Також, статтею 6 Закону № 3671-VI передбачено, зокрема, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні, а також яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Згідно з пунктом 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27 квітня 2004 року № 8043/04, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Комплексний аналіз наведених положень національного законодавства та міжнародних правових актів дає колегії суддів підстави для висновку, що звернення особи, яка має намір бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до уповноваженого органу влади має відповідати критеріям своєчасності, бути обґрунтованим, а доводи, вказані у такій заяві повинні викликати довіру. При цьому, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, розглядаючи таке звернення зобов'язаний надати повну та об'єктивну оцінку зазначеним у ньому обставинам і перевірити їх належним чином.

Як правильно встановлено судами попередніх інстанцій, відповідач у спірному рішенні не навів мотивів щодо усіх доводів заявника, викладених у його зверненні, а тому таке не можна визнати обґрунтованим у розумінні пункту 3 частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

За таких обставин, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку про наявність правових підстав заснованих на законі для часткового задоволення даного позову.

Такі висновки судів попередніх інстанцій відповідають дійсним обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, доводи касаційної скарги їх висновку не спростовують, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.

За правилами статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанцій залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Не може бути скасовано правильне і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 лютого 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 21 червня 2016 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий: М.І. Мойсюк

Судді: М.М. Заїка

В.В. Швець