Справа № 815/3646/17
Суддя: Катаєва Е. В.
Дата ухвалення: 2017-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/3646/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2017 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Катаєвої Е.В., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірними та скасування рішень №119 від 27.06.2017 року та №137 від 24.07.2017 року, зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

Громадянин Азербайджану ОСОБА_1 11.07.2017 року звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (далі Управління), в якому просив визнати неправомірним та скасувати рішення №119 від 27.06.2017 року, зобов'язати відповідача прийняти рішення про оформлення документів для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Повідомлення №5/1 - 188 від 27.06.2017 року про прийняття оскаржуваного рішення він отримав 06.07.2017 року.

Крім того, 04.08.2017 року до суду звернулась громадянка Азербайджану ОСОБА_2 з адміністративним позовом до Управління, в якому просила визнати неправомірним та скасувати рішення №137 від 24.07.2017 року, зобов'язати відповідача прийняти рішення про оформлення документів для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Повідомлення №5/1 - 223 від 24.07.2017 року про прийняття оскаржуваного рішення вона отримала 31.07.2017 року.

Ухвалою суду від 12.09.2017 року адміністративні справи за позовами ОСОБА_1 та ОСОБА_2, які перебувають у цивільному шлюбі, об'єднані в одне провадження (т.3 а.с.6-7).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, представник позивачів зазначив, що Управління не прийняло до уваги реальні побоювання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за власне життя у разі повернення до країни громадянської належності - Азербайджану. У випадку повернення позивачів до Азербайджану їх життю на свободі загрожуватиме небезпека, що суперечить вимогам ст. 3 Європейської Конвенції «Про захист прав людини та основних свобод» від 04.11.1950 року, де вказано, що нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

Таким чином, рішення Управління №119 від 27.06.2017 року та №137 від 24.07.2017 року є незаконними та необґрунтованими, оскільки позивачі зробили реальну спробу обґрунтувати свою заяву, повідомили всі важливі факти, що були в їх розпорядженні, а також вони заслуговують на довіру, оскільки щодо них не виявлена компрометуюча інформація.

Представник позивачів подав в суд клопотання про розгляд справи у порядку письмового провадження.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, був повідомлений про дату, час і місце судового засідання належним чином та своєчасно, про причини неявки суд не повідомив. Суд визнав його неявку до суду неповажною та вважав за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Представник відповідача подав заперечення на позов ОСОБА_1 (т. 1, а.с. 54-61) та на позов ОСОБА_2 (т. 2, а.с. 35-42), в яких позовні вимоги не визнав та просив відмовити у задоволенні в повному обсязі, оскільки позивачі не мають обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також відсутні умови передбачені п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачам додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до них смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши та проаналізувавши надані сторонами докази, судом встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, є громадянами Азербайджану, за національністю азербайджанцями, за віросповіданням мусульманині і християнині, з вересня 2016 року перебувають в цивільному шлюбі, мають сина на ім'я ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, який народився на території України.

ОСОБА_1, уродженць м. Агджабеді, має неповну середню освіту (8 класів), в Азербайджані працював садівником, володіє азербайджанською мовою та на початковому рівні - російською мовою. В 1983 році притягався до кримінальної відповідальності в Азербайджані внаслідок ДТП, за яке відбув покарання у вигляді позбавлення волі строком до двох років у м. Баку (Азербайджан), судимість погашена. Проходив військову службу в 1979-1981 роках, є військовозобов'язаним.

ОСОБА_2 є уродженкою м. Габала, має повну середню освіту (11 класів), володіє азербайджанською мовою, не працювала (домогосподарка), має ще двох дітей: сина на ім'я ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_5, доньку на ім'я ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_6, які проживають з колишнім чоловіком на території Азербайджану в місті Баку. Також має братів ОСОБА_9 (близько 50 років) та ОСОБА_10 (близько 52 років), які проживають в с. Ніж, м. Габала (Азербайджан).

02 квітня 2017 року позивачі вибули з м. Агджабеді (Азербайджан) до м. Кутаїсі (Грузія) автобусом рейсового сполучення. В подальшому 03.05.2017 року позивачі вибули з Грузії авіарейсом м. Кутаїсі (Грузія) - м. Київ (Україна). В міжнародний аеропорт «Бориспіль», м. Київ (Україна) позивачі прибули 03.05.2017 року легально на підставі паспортних документів громадян Азербайджану серії НОМЕР_1 (т. 1, а.с. 147-148) та серії НОМЕР_2 (т. 2, а.с. 141-142). Після цього позивачі вибули з м. Києва до м. Одеси автобусом рейсового сполучення.

15 червня 2017 року, через більш ніж місяць перебування на території України позивачі звернулись за захистом до Управління з заявами про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В якості причини виїзду з Азербайджану позивачі зазначили ситуацію збройного конфлікту в регіоні постійного проживання та неможливості отримання захисту з боку державної влади на батьківщині.

За результатами розгляду особових справ заявників, Управління дійшло висновків, що громадяни Азербайджану ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не підпадають під критерії визначення біженця та особи, яка потребує додаткового захисту у відповідності статті 1 Закону, що оформлено Висновками про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 27.06.2017 року (т.1, а.с. 138-146) та від 24.07.2017 року (т.2, а.с. 124-134).

Так, у Висновках Управління від 27.06.2017 року та від 24.07.2017 року зазначено, що за результатами розгляду матеріалів особових справ можливо визначити, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не переслідувались в країні громадянської належності за конвенційними ознаками визначення статусу біженця, у відповідності до п.1 ст. 1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Так, під час звернень за набуттям міжнародного захисту шукачі захисту не навели інформації, яка б вказувала на можливість їх особистих переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства, віросповідання, політичних переконань або ознакою належності до певної соціальної групи на момент прийняття рішення стосовно виїзду за межі Азербайджану. Також, по відношенню до заявниківне застосовувалося фізичне насилля або утиски в регіоні постійного проживання за конвенційними ознаками визначення статусу біженця. Додатково, ані заявники, ані їх близькі родичі не були членами жодних політичних, релігійних, військових або громадських організацій в регіоні постійного проживання або поза його межами. Також, аналізом проведених із позивачами анкетування та протоколів співбесіди можливо підтвердити відсутність у них побоювань стосовно повернення до регіону постійного проживання у зв'язку із ймовірною загрозою переслідувань за вищевказаними ознаками.

Крім того у висновкпх зазначено, що ОСОБА_1 протягом всього життя працював на своїй земельній ділянці та вирощував продукцію на продаж. ОСОБА_2 ніколи не працювала ні на території Азербайджану, ні на території України. ОСОБА_2 проживаючи разом з ОСОБА_1 на території м. Агджабеді (Азербайджан), отримували дохід, вирощуючи продукцію на продаж зі своєї земельної ділянки.

Позивач ОСОБА_1 при проведенні анкетування вказав, що місцезнаходження його роботи знаходиться в м. Агджабеді (Азербайджан), а при проведенні співбесіди зазначив, що земля, на якій він працює, знаходиться на території Нагірного Карабаху, тим самим навмисно вводить в оману Управління задля посилення впливу власної історії ймовірного переслідування на батьківщині, наявності загрози, що може існувати для нього у випадку повернення до країни громадянської належності. Позивач зазначив, що відстань від місця його постійного проживання до території Нагірно-Карабаської Республіки становить близько 30 км, однак за об'єктивною інформацію з мережі Інтернету дана відстань становить близько 108 км, що складає суттєву різницю порівняно з твердженнями заявника.

Позивач ОСОБА_2 при проведенні анкетування вказала, що земля, на якій вони працювали, знаходиться на території Нагірного Карабаху, однак підконтрольної Азербайджану і там проводяться бойові дії, а при проведенні співбесіди зазначила, що земля, на якій вони працювали знаходиться в сільській місцевості поблизу м. Агдам (Азербайджан), тим самим навмисно вводить в оману Управління задля посилення впливу власної історії ймовірного переслідування на батьківщині, наявності загрози, що може існувати для нього у випадку повернення до країни громадянської належності.

Крім цього, позивачі не могли конкретно вказати, яким чином безпосередньо на них вплинув збройний конфлікт. Шукачі захисту не постраждали через військові дії на території Азербайджану.

Відповідно до інформації країни походження заявника, м. Агджабеді є територією Азербайджану.

ОСОБА_2 разом з цивільним чоловіком отримувала стабільний дохід, вирощуючи продукцію на вищевказаній земельній ділянці, адже стверджувала, що придбали квитки задля виїзду з Азербайджану саме на такі кошти.

Крім цього, наразі на даній земельній ділянці вирощує продукцію брат заявниці, який проживає в м. Габала (Азербайджан) та отримує стабільний дохід від такої діяльності.

Отже ситуація в Нагірному Карабасі ніяким чином не впливає на діяльність сім'ї позивача, від якої вони отримують дохід на земельній ділянці.

Позивач зазначила, що ані м. Агджабеді, ані м. Габала обстріли не зачіпали через велику відстань. Карабаський конфлікт територію її постійного проживання не охопив.

Позивачі зазначали, що їх права порушували на період Карабаського конфлікту, однак всі їх твердження щодо даного питання зводяться до того, що влада не реагувала на їх звернення. Також, позивачи не зазначили місцезнаходження органу, до якого вони зверталися за захистом декілька разів.

В заяві-анкеті позивачи вказали, що через політичні переконання не можуть проживати в країні громадянської належності, однак під час протоколу співбесіди вони не змогли чітко пояснити, що саме мають на увазі, пояснюючи лише, що владою не приймається ніяких заходів, а також те, що їм не подобається законодавство Азербайджану. На противагу цьому, вони не можуть зазначити, які саме положення азербайджанського законодавства їм не подобаються.

Водночас ОСОБА_2 під час проведення протоколу співбесіди зазначила, що у неї не виникало проблем з представниками органів державної влади. Згідно з матеріалами особової справи у 2017 році вона безперешкодно отримала паспортний документ на території Азербайджану в м. Баку та не зазнала жодних проблем при отриманні зазначеного оригіналу даного документу.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не звернулися за міжнародним захистом раніше на території інших держав, які він відвідував, а саме Російської Федерації, Казахстану або Грузії, враховуючи, що на даних територіях проживають брати ОСОБА_1 та родичі ОСОБА_2. Крім цього, позивач стверджував, що у нього не виникало проблем з проживанням на території Грузії.

Слід вказати, що особи також не були учасниками незаконних, свавільних арештів на території Азербайджану.

У висновках не заперечується, що інформація, яку надали заявники при зверненні до Управління, щодо політичної ситуації в країні походження, є достовірною, але вона є загальновідомою і міститься у мережі Інтернету, та жодним чином не стосується особисто позивачів.

Наказами Управління №119 від 27.06.2017 року, №137 від 24.07.2017 року відповідно до ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», приймаючи до уваги висновки від 27.06.2017 року, від 24.07.2017 року в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, в Україні громадянинам Азербайджану ОСОБА_1, ОСОБА_2 відмовлено (т. 1, а.с. 131, т. 2, а.с. 135).

Повідомлення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту ОСОБА_1 отримав 06.07.2017 року (т. 1, а.с. 132), ОСОБА_2 31,07.2017 року (т. 2, а.с. 10).

Суд, вважає, що висновки, які стали підставою для прийняття наказів, що оспорюються позивачами, є такими, що складені у відповідності до розділу VІ Правил: за результатом оцінки комплексного та системного вивчення документів, наявних в особових справах позивачів, та перевірки фактів, повідомлених позивачами. У висновках зроблено посилання на використану інформацію про країну походження позивачів, та її співвідношення із змістом заяв та відомостями, отриманими під час співбесіди із позивачами.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 9 КАС України визначає необхідність використовування принципу законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору.

Законом України №1185-XIV від 21.10.1999р. ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво щодо процедур та критеріїв встановлення статусу біженців, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництво встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Відповідно до положень ст.1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 р., п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 цієї ж статті Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Аналізуючи зміст п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", суд вважає необхідним зауважити, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення статусу біженця.

Критерій "побоювання стати жертвою переслідувань" складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи "побоювання". "Побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Вказані вимоги не були дотримані позивачами, а саме не наведено переконливих доводів щодо відповідності повідомлених обставин дійсності.

До суду не було надано жодних доказів, що свідчили б про переслідування позивачів на батьківщині. Окрім того, позивачі не зазначають про загрозу в Азербайджані особисто їм та не надали доказів щодо їх особистого переслідування в разі повернення на батьківщину.

Так, позивачі надаючи історію свого ймовірного переслідування на батьківщині, що викладені в заявах, анкетах та протоколах співбесіди, не посилаються на загрозу від представників терористичних угрупувань чи переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а лише вказують на несприятливі умови проживання в Азербайджані, що полягають у «поганому законі» та на наявність збройного конфлікту, який, згідно інформації країни походження у місці, вказаному позивачами - відсутній.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до частини другої статті 72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, звільнені від подальшого доказування. Оцінка побоюванням особи обов'язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Особа, яка шукає статусу біженця, має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі, і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Згідно з абз.5 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з ч.7 ст.7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Практичні рекомендації "Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку", видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН у справах біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, доповідають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред'явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Позивачами до заяви про надання статусу біженця не надано жодних документів або матеріалів, що могли б бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця. Ніяких переконливих доказів про факти погроз у їх адресу, переслідування на батьківщині, які б слугували причиною неможливості повернення до Азербайджану ОСОБА_1, ОСОБА_2 не надали, та обґрунтованих пояснень не навели.

Навпаки, позивачі зазначили, що перед прибуттям в Україну вони близько місяця перебували на території Грузії в місті Кутаїсі, де проживають родичі ОСОБА_2. При цьому в Азербайджані залишись проживати родичі ОСОБА_2 та її діти.

З аналізу особової справи суд дійшов висновку, що будь-яких погроз, пов'язаних з расою, віросповіданням, національністю, громадянством (підданством), належністю до певної соціальної групи або політичних переконань позивач не отримував. Крім того, матеріалами справи разом із наявною інформацією по країні громадянського походження заявників підтверджується відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникам додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявників нелюдського поводження або катування у разі повернення на батьківщину.

Суд вважає безпідставним посилання позивачів на загальну ситуацію в країні походження, оскільки в даному випадку судом надається оцінка рішенню органу міграційної служби, яким позивачу відмовлено позивачу у визнанні біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, яке з огляду на відсутність мінімальних стандартів для кваліфікації заявника як біженця або як особи, що потребує міжнародного захисту, судом оцінюється як обґрунтоване.

Згідно з ч.6 ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Висновки Управління про очевидну необґрунтованість заяв позивачів та відсутність умов передбачених п.1, п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту», підтверджується поясненнями позивачів щодо прибуття в Україну у зв'язку з тим, що їм подобається Україна та українське законодавство.

Суд вважає, що знайшли своє підтвердження висновки органу міграційної служби відносно того, що позивачами не доведено факт переслідувань їх в країні громадської належності за расовою належністю, віросповіданням, національністю, громадянством та підданством, відношення до певної соціальної групи, політичних переконань.

Заявлена позивачами інформація носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань та утисків на батьківщині їх особисто або членів сім'ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками. У цілому, позивачі не заперечують того факту, що ніякі погрози ні на їх особисту адресу, ні на адресу родичів позивачів, що залишились проживати у Азербайджані не надходили.

Аналіз матеріалів особових справ з точки зору оцінки тверджень позивачів в контексті ситуації в країні їх громадянської належності, а також підстав для виїзду з Азербайджану дозволяє зробити висновок, що позивачі не обґрунтували неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями визначеними пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що доводи позивачів мають на меті економічну підставу щодо неповернення на батьківщину. Причини, які позивачі назвали, щоб залишитись в Україні, не є обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Враховуючи відсутність жодних доказів чи підтверджень будь-яких переслідувань та непослідовність наданої інформації разом із неправдоподібністю більшості ключових елементів тверджень позивачів, суд погоджується з висновками органу міграційної служби, що вказані обставини дозволяють вважати заяви такими, що не відповідає вимогам п.1 ч.1 ст.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Відносно додаткової форми захисту суд зазначає, що характерною рисою такої категорії осіб є невідповідність критеріям статусу біженця з одного боку і неможливість повернення в свою країну з іншого. Проте, в даному випадку позивачі не змогли довести існування фактів загроз життю, безпеці чи свободі в країні своєї громадської належності через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження чи покарання.

Таким чином, суд вважає, що знайшли підтвердження висновки органу міграційної служби відносно відсутності підстав вважати, що позивачі мають обґрунтовані побоювання стати жертвами переслідувань за расовою належністю, віросповіданням, національністю, громадянством та підданством, відношення до певної соціальної групи, політичних переконань.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позивачами не вказано на факти та обставини, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді їх заяв про надання статусу біженця. Причини, які позивачами вказано, щоб залишитись в Україні, не пов'язані з їх обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Суд вважає, що при розгляді заяв позивачів про надання їм статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту в Україні, відповідачем здійснені усі дії, передбачені законодавством про біженців, для встановлення інформації про заявників та обставин, які стали підставою для звернення із заявою про набуття відповідного статусу.

При цьому відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому позовні вимоги ОСОБА_1, ОСОБА_2 задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 7, 8, 9, 11, 86, 159-164 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Відмовити у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірними та скасування рішень №119 від 27.06.2017 року та №137 від 24.07.2017 року, та зобов'язання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постанову може бути оскаржено до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Одеський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання постанови у порядку ст.160,167,185-187 КАС України.

Суддя Е.В. Катаєва