Справа № 454/2507/17
Суддя: Фарина Л. Ю.
Дата ухвалення: 2017-11-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 454/2507/17
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 листопада 2017 року Сокальський районний суд Львівської області в складі:

головуючого - судді Фарина Л. Ю.

при секретарі Кочмар Н.-Г.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Сокалі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Сокальського об'єднаного управління Пенсійного Фонду України Львівської області про визнання дій протиправними, скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся в суд з даним позовом до Сокальського об'єднаного УПФ України Львівської області та просить визнати протиправним дії Сокальського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Львівської області щодо відмови в призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років згідно зі ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-ХІІ (в редакціях Закону України від 05.10.1995 №358/95-ВР та Закону України від 12.07.2001 №2663-ІІІ); скасувати рішення відповідача №4024/04-34 від 22.09.2017р. про відмову у призначені пенсії за вислугу років згідно зі ст.50-1 ЗУ "Про прокуратуру" від 05.11.1991р. №1789-ХІІ (в редакціях ЗУ від 05.10.1995 №358/95-ВР та ЗУ від 12.07.2001 №2663-ІІІ) та зобов'язати відповідача провести обчислення йому пенсії за вислугу років відповідно до ст.50-1 ЗУ "Про прокуратуру" від 05.11.1991р. з дати звернення, тобто з 15.09.2017р., виходячи з розміру пенсії 90% від суми щомісячного заробітку, без обмеження максимального розміру пенсії; а також стягнути у його користь суму судового збору.

В обґрунтування вимог зазначає, що 15.09.2017р. звернувся до Сокальського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Львівської області із заявою про призначення пенсії за вислугу років, у відповідності до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-ХІІ (в редакціях Закону України від 05.10.1995 № 358/95-ВР та Закону України від 12.07.2001 №2663-ІІІ), яку зареєстровано за № 3571, однак згідно рішення від 22.09.2017р. № 4024/04-34 йому було відмовлено.

Відмовляючи у призначенні пенсії відповідач посилався на положення ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» (№ 1697-VIІ від 14.10.2014р.).

ОСОБА_1 вважає таке рішення протиправним та таким, що підлягає скасуванню з наступних підстав. Вказує, що із 19.07.1999р. по даний час включно безперервно (за виключенням періоду з 26.06.2001 по 04.10.2001) працює в органах прокуратури України на слідчо-прокурорських посадах та станом на день звернення до відповідача його безперервний стаж роботи становив 17 років 10 місяців 29 днів. Також у період з 01.10.1993р. по 01.08.1994р. він працював у Львівському обласному будинку вчителя, всього понад 10 місяців. Окрім цього, у період з 08.08.1994 по 29.06.1999 навчався у вищому юридичному навчальному закладі - на юридичному факультеті Львівського державного університету імені Івана Франка (денна форма), загальний строк навчання склав 04 роки 10 місяців 21 день, тобто половина строку складає 2 роки 5 місяців 10 днів.

З огляду на викладене, станом на 15.09.2017 його стаж роботи, що дає йому право на пенсію за вислугу років, який становить 20 років 03 місяці та 29 днів (17 років 10 місяць 19 днів + 02 роки 05 місяців 10 днів).

Зазначене підтверджується трудовою книжкою серії НОМЕР_1, дипломом серії НОМЕР_2, довідкою №605-А від 20.09.2017 Львівського національного університету ім.Івана Франка, довідкою Генеральної прокуратури України № 18-332 від 15.09.2017р.

Станом на час призначення до органів прокуратури ОСОБА_1, тобто 19.07.1999 статтею 50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 №1789-ХП (в редакції Закону України від 05.10.1995 № 358/95-ВР) передбачалося, що пенсії за вислугу років призначаються слідчим працівникам незалежно від віку за вислугу років не менше 20 років на посадах слідчого, начальника або заступника начальника слідчого підрозділу (відділу, частини), що безпосередньо займається провадженням попереднього слідства.

Реально сподіваючись на застосування вказаної норми Закону, додатково до зазначеного слідчого стажу позивач понад 9 років 10 місяців відпрацював на посадах прокурора органів прокуратури України, в тому числі на посаді прокурора - керівника районної прокуратури 7 років 6 місяців, а загалом на посадах прокурорів та слідчих прокуратури позивач відпрацював 17 років 10 місяців та 19 днів.

При цьому, згідно із вимогами ч.6 ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-ХІІ (в редакції Закону України від 12.07.2001 №2663-111), стаж роботи позивача, що дає йому право на пенсію за вислугу років, обґрунтовано становить 20 років 03 місяці та 29 днів (17 років 10 місяць 19 днів + 02 роки 05 місяців 10 днів).

Посилаючись на правову позицію КСУ (рішення №1-рп/99 від 09.02.1999р., №8-рп/99 від 06.07.1999р.) позивач вважає, що надання зворотної дії в часі нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті. Тому, згідно Конституції України виокремлено певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави, до них, зокрема належать органи прокуратури.

Також, згідно рішення №6-рп/2007 від 09.07.2007 Конституційного Суду України зазначено, що невиконання державою взятих на себе соціальних зобов'язань порушує принцип соціальної, правової держави. Встановлення певних соціальних пільг, компенсацій та гарантій є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права.

При цьому, п.3.2 Рекомендацій Вищого Адміністративного суду України №07.2-10/1 від 23.08.2007року «Про деякі питання практики розгляду справ, пов'язаних з перерахунком пенсій деяким категоріям осіб публічної служби та науковим (науково-педагогічним) працівникам» передбачено, що період роботи на посаді стажиста помічника прокурора та половина строку навчання у вищому навчальному закладі (стаціонарна форма), після навчання в якому особа отримала вищу юридичну освіту за спеціальністю «правознавство» підлягає зарахуванню до стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугу років згідно Закону України «Про прокуратуру».

Таким чином звернення до суб'єкта владних повноважень щодо призначення пенсійних виплат ґрунтується саме відповідно до вимог ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ від 05.11.1991 (в редакції Закону України від 12.07.2001 №2663-ІІІ), а не Закону, який діє на час звернення та значно звужує зміст та обсяг його прав і свобод. З огляду на зазначене вище, позивач вважає, що рішенням про відмову у призначенні йому пенсії за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-ХІІ (в редакціях Закону України від 05.10.1995 № 358/95-ВР та Закону України від 12.07.2001 №2663-ІІІ), відповідач порушив його конституційні соціальні права.

В запереченні на адміністративний позов ОСОБА_1, поданому на адресу суду 31.10.2017р., представник відповідача вважає вимоги позивача безпідставними, такими, що не ґрунтуються на чинному законодавстві, у зв'язку з чим просить відмовити у задоволенні позову так як у позивача на дату звернення відсутній встановлений законодавством стаж роботи.

Вказує, що згідно поданої 15.09.2017р. заяви позивача та пакету документів управлінням прийнято рішення від 22.09.2017 про відмову в призначенні пенсії за вислугу років як працівнику прокуратури відповідно до Закону України "Про прокуратуру", оскільки не виконані умови абзацу 8 частини 1 статті 86 Закону №1697, а саме: у позивача відсутній на дату звернення встановлений законодавством стаж роботи, що зараховується до вислуги років та стаж роботи на посадах прокурорів

Згідно до Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" N 213-УІІІ від 02.03.2015 разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій ї статус суддів", "Про статус народного депутата України", "Про Кабінет Міністрів України", "Про судову експертизу", "Про Національний банк України", "Про службу в органах місцевого самоврядування", "Про дипломатичну службу", Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

З 15.07.2015р. набрав чинність Закон України "Про прокуратуру" №1697-VII від 14.10.2014р.

Відповідно до підпункту 1 пункту 3 Розділу XII Прикінцевих положень Закону №1697 визнано таким, що втратив чинність Закон України "Про прокуратуру" (Відомості Верховної Ради України, 1991р., №53 ...), крім пункту 8 частини першої статті 15, частини четвертої статті 16, абзацу першого частини другої статті 46-2, статті 47, частини першої статті 49, частини п'ятої статті 50, частини третьої, четвертої, шостої та одинадцятої статті 50-1, частини третьої статті 51-2, статті 53 щодо класних чинів (їх дія поширюється на осіб, яким присвоєно класні чини до набрання чинності цим Законом), статті 55 щодо посвідчення працівника прокуратури, статті 2 у частині підстав звільнення з посади Генерального прокуратури України, а також статті 13 щодо функціонування в системі органів прокуратури міських, районних, міжрайонних у містах прокуратур, яка втрачає чинність з 15.12.2015р.

Стаття 50-1 Закону України "Про прокуратуру" №1789-ХП від 05.11.1991р. регулювала порядок пенсійного забезпечення прокурорів і слідчих. Частини З, 4, 6, 11 ст.50-1 Закону №1789, що залишились чинними, не містять положень щодо призначення пенсії працівникам прокуратури.

Умови пенсійного забезпечення працівників прокуратури регулюються статтею 86 Закону №1697. Абзацом 8 ч.1 ст.86 Закону №1697 передбачено, що прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року - 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років.

Відповідно до записів трудової книжки стаж за вислугу років позивача на 31.07.2017р. складає 20 р. 2 міс. 6 дн., з них стаж роботи на посаді прокурора - 09 р. 02 міс. 16 дн., що є недостатньо для призначення пенсії за вислугу років.

Згідно ч.2 - ч.4 ст.86 Закону №1697 пенсія призначається в розмірі 60 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії.

Розмір виплат (крім посадових окладів, надбавок за вислугу років), що включаються в заробіток для обчислення пенсії, визначається за вибором того, хто звернувся за пенсією, за будь-які 60 календарних місяців такої роботи підряд перед зверненням за пенсією незалежно від наявності перерв протягом цього періоду на даній роботі.

Максимальний розмір пенсії не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, встановлених для осіб, які втратили працездатність. Тимчасово, по 31 грудня 2017 року, максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10740 гривень.

Водночас, доводи позивача про те, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню саме норми ЗУ "Про прокуратуру" від 05.11.1991 №1789 - XII (в редакції ЗУ від 05.10.1995р. №358/95-ВР та ЗУ від 12.07.2001 №2663 - III), оскільки позивач розраховував на реалізацію закріпленого цією нормою права на пільгову пенсію з початку своєї професійної діяльності в органах прокуратури, є необґрунтованими та безпідставними, оскільки на дату звернення у Сокальське об'єднане управління Пенсійного фонду України Львівської області із заявою про призначення пенсії від 15.09.2017р. дані норми закону втратили чинність.

Частиною 1 ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Під дією норми права у часі слід розуміти поширення дії норми на ті правові наслідки, які хоча й випливають з юридичних фактів, що виникли під час чинності попередньої норми, проте настають після набрання чинності новою нормою.

Таким чином, застосовується норма, яка була чинною на момент здійснення відповідної дії. Більш пізня норма права скасовує дію попередньої норми, отже, стара норма права перестає діяти, оскільки замінена пізнішою, яка регулює ті самі суспільні відносини.

В рішенні Конституційного Суду України від 25.01.2012р. №3-рп/2012 зазначено, що однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов'язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості.

В системному зв'язку треба розуміти так, що суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції, на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України.

У рішенні Конституційного Суду України від 26.12.2011р. №20-рп/2011 враховано також положення актів міжнародного права. Так, згідно зі статтею 22 Загальної декларації прав людини розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави. Європейський суд з прав людини у рішенні від 9 жовтня 1979 року у справі "Ейрі проти Ірландії" констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі "Кйартан Асмундсон проти Ісландії" від 12 жовтня 2004 року (абз.6 пп.2.1 п.2 Рішення).

Отже, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень (абз.7 пп.2.1 п.2 Рішення).

В судове засідання позивач не прибув, однак направив суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує повністю, та просив задовольнити.

Представник відповідача Федчина Р.Б. в судове засідання не прибула, подала суду заяву в якій просить розгляд справи проводити у її відсутності, подане письмове заперечення проти позову ОСОБА_1 підтримує. Також просила суд врахувати долучену судову практику у справі.

Дослідивши докази в справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав.

Згідно ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Пункт 6 ст.92 Конституції України встановлює, що виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім'ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров'я; екологічної безпеки.

Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003р. № 1058-ІV (зі змінами та доповненнями) має на меті реалізацію особами, які мають право на пенсію за цим Законом, свого конституційного права на державне пенсійне забезпечення у випадках, передбачених Конституцією України та цим Законом, і спрямований на встановлення єдності умов та норм пенсійного забезпечення зазначеної категорії громадян України.

Держава гарантує гідне пенсійне забезпечення осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, шляхом встановлення їм пенсій не нижче прожиткового мінімуму, визначеного законом, перерахунок призначених пенсій у зв'язку із збільшенням рівня грошового забезпечення, надання передбачених законодавством державних соціальних гарантій, вжиття на державному рівні заходів, спрямованих на їх соціальний захист.

З рішення від 22.09.2017р. №4024/04-34 Сокальського об'єднаного управління ПФУ Львівської області встановлено, що ОСОБА_1 звернувся в управління ПФУ з заявою та доданим пакетом документів про призначення пенсії за вислугу років як працівнику органів прокуратури відповідно до ЗУ "Про прокуратуру".

Згідно вказаного рішення загальний страховий стаж ОСОБА_1 станом на день звернення до УПФ становить 23 роки 05 місяців 06 днів, а стаж за вислугу років - 10 років 11 місяців 20 днів; стаж роботи на посаді прокурора - 09 років 02 місяці 16 днів.

Стаття 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ від 05.11.1991р. регулювала порядок пенсійного забезпечення прокурорів і слідчих.

Частиною першою статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» ( в редакції від 05.11.1991 №1789-ХІІ) було встановлено, що прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного ( чинного) заробітку.

Частини 3, 4, 6, 11 ст.50-1 Закону №1789, що залишились чинними не містять положень щодо призначення пенсії працівникам прокуратури. Умови пенсійного забезпечення працівників прокуратури регулюються статтею 86 Закону №1697.

Абзацом 8 ч.1 ст.86 Закону №1697 передбачено, що прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2016 року по З0 вересня 2017 року - 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років.

На підставі чинного законодавства позивачу відмовлено у призначені пенсії за вислугу років як працівнику прокуратури відповідно до ЗУ "Про прокуратуру" оскільки не виконані умови абзацу 8 ч.1 ст. 86 Закону №1697, а саме відсутній на дату звернення стаж роботи, що зараховується до вислуги років та стаж роботи на посадах прокурорів.

За приписами ч. 6 ст. 50-1 Закону України від 05.11.1991 року № 1789-XII «Про прокуратуру» в редакції згідно із Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08.07.2011 року, до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується час роботи на прокурорських посадах, перелічених у статті 56 цього Закону, в тому числі у військовій прокуратурі, стажистами в органах прокуратури, слідчими, суддями, на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, офіцерських посадах Служби безпеки України, посадах державних службовців, які займають особи з вищою юридичною освітою, в науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України працівникам, яким присвоєно класні чини, на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, що мають класні чини, були направлені туди, а потім повернулися в прокуратуру, строкова військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах, частково оплачувана відпустка жінкам по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років.

Як вбачається із матеріалів справи ОСОБА_1 з 08.08.1994 по 29.06.1999р. навчався на денній формі у Львівському державному університеті імені Івана Франка, тобто у вищому юридичному навчальному закладі у розумінні статті 25 Закону України «Про вищу освіту», та отримав диплом з присвоєнням відповідної до профілю кваліфікації «Юрист».

Враховуючи наведене, суд зазначає, що до стажу позивача, що дає право на призначення пенсії за вислугою років, слід зарахувати половину строку навчання позивача у вищому навчальному закладі з 08.08.1994р. по 29.06.1999р., а саме - 2 роки 5 місяців 10 днів, то відповідно на день звернення до Сокальського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Львівської області, загальний стаж роботи позивача складав 20 років 03 місяці та 29 днів, у тому числі 17 років 10 місяців 29 днів - на посадах слідчого та прокурора. Тому у цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог в частині визнання протиправними дій та скасування рішення Сокальського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Львівської області № 4024/04-34 від 22.09.2017 про відмову у призначенні мені пенсії за вислугу років згідно зі ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-ХП (в редакціях Закону України від 05.10.1995 № 358/95-ВР та Закону України від 12.07.2001 №2663-111) суд вважає, що зазначені позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до положень ст. 50-1 Закону України від 05.11.1991 року № 1789-XII «Про прокуратуру» прокурори і слідчі мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року - 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 13 років.

Як встановлено із матеріалів справи ОСОБА_115.09.2017р. звернувся із заявою встановленого зразка про призначення пенсії за вислуги років до Сокальського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Львівської області, про що свідчить копія заяви та копія розписки-повідомлення долучені до матеріалів справи. З урахуванням стажу роботи позивача на слідчо-прокурорських посадах в органах прокуратури (17 років 10 місяців та 29 днів), та зарахування половини строку навчання позивача у вищому навчальному закладі з 08.08.1994р. по 29.06.1999р., а саме - 02 роки 05 місяців 10 днів, на день звернення позивача до відповідача загальний стаж роботи складав 20 років 03 місяці та 29 дні.

Враховуючи наведене, та з огляду на законодавчі вимоги, встановлені у ч. 1 ст. 50-1 Закону України від 05.11.1991 року № 1789-XII «Про прокуратуру» (в редакції згідно із Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08.07.2011 року), суд приходить до висновку про те, що розмір вислуги років позивача на день звернення до відповідача не відповідав вимогам ч.1 ст. 50-1 Закону України від 05.11.1991 року № 1789-XII «Про прокуратуру», оскільки становив менше 23 років.

Враховуючи те, що редакція Закону України № 1789-XII «Про прокуратуру» була чинною на момент призначення позивача на роботу в органах прокуратури України, зарахування до стажу роботи позивача, що дає право на призначення пенсії за вислугою років, половину строку навчання позивача у вищому навчальному закладі можна прийти до наступного висновку.

Однією з конституційних гарантій прав і свобод людини і громадянина є недопущення їх скасування.

Статтею 58 Конституції України закріплено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з вимогами статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

За приписами статей 21, 22 Конституції України права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Конституційний Суд України в рішенні №10-рп/2008 зазначив, що однією з конституційних гарантій прав і свобод людини і громадянина є недопущення їх скасування чи звуження їх змісту та обсягу при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів. Тлумачення словосполучення "звуження змісту та обсягу прав і свобод людини і громадянина", що міститься в частині третій статті 22 Конституції України, Конституційний Суд України дав у рішенні від 22.09.2005 № 5-рп/2005, згідно з яким "…конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Скасування конституційних прав і свобод - це їх офіційна (юридична або фактична) ліквідація. Звуження змісту та обсягу прав і свобод - є їх обмеження. У традиційному розумінні, визначальними поняття змісту прав людини є умови і засоби, які становлять можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування та розвитку. Обсяг прав людини - це їх сутнісна властивість, виражена кількісними показниками можливостей людини, які відображені відповідними правами, що не є однорідними і загальними". Конституційний Суд України також підкреслив, що загальновизнаним є правило, згідно з яким сутність змісту основного права в жодному разі не може бути порушена.

Визнання Законом правових актів такими, що втратили чинність, зупинення їх дії, внесення до них змін і доповнень стосовно раніше закріплених в них прав і свобод людини і громадянина Конституційний Суд України вважає скасуванням або обмеженням цих прав і свобод.

Виходячи з висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства або прийняттям нових законодавчих актів.

Крім того, вирішуючи питання про застосування Закону в часі, суд виходить із того, що згідно зі ст.22 Конституції України закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Таким чином можна погодитися із доводами позивача про те, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню правила ч. 1 ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» у редакції до внесення змін Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08.07.2011 року (яка була чинна до 01.10.2011 року) відповідно до якої було встановлено, що прокурори зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно віку.

Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог, а також в частині зобов'язання відповідача провести обчислення пенсії за вислугу років, зарахувавши до стажу роботи позивача половину строку навчання у вищому навчальному закладі, з дати звернення, тобто з 15.09.2017р.

Відповідно до ст.94 КАС України, слід стягнути з Державного бюджету України на користь позивача 640,00 грн.

Керуючись статтями 2, 6, 9, 10, 71, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в:

Позов задовольнити.

Визнати протиправними дії Сокальського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Львівської області щодо відмови в призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років згідно зі ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-ХІІ (в редакціях Закону України від 05.10.1995 №358/95-ВР та Закону України від 12.07.2001 №2663-ІІІ).

Скасувати рішення Сокальського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Львівської області № 4024/04-34 від 22.09.2017 про відмову ОСОБА_1 у призначенні йому пенсії за вислугу років згідно зі ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-ХІІ (в редакціях Закону України від 05.10.1995 № 358/95-ВР та Закону України від 12.07.2001 №2663-ІІІ).

Зобов'язати з 15.09.2017р. Сокальське об'єднане управління Пенсійного фонду України Львівської області провести ОСОБА_1 обчислення пенсії за вислугу років відповідно ст.50-1 ЗУ "Про прокуратуру" від 05.11.1991р. №1789-ХІІ (в редакціях ЗУ від 05.10.1995 №358/95-ВР та ЗУ від 12.07.2001 №2663-ІІІ) зарахувавши до стажу роботи позивача половину строку навчання у вищому навчальному закладі, виходячи з розміру пенсії 90% від суми щомісячного заробітку, без обмеження максимального розміру пенсії.

Стягнути з Сокальського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Львівської області на користь ОСОБА_1 оплачений ним судовий збір в сумі 640 грн.00 коп.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом ч.3 ст. 160 цього Кодексу апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Головуючий: Л. Ю. Фарина