Справа № 820/2890/17
Суддя: Курило Л.В.
Дата ухвалення: 2017-10-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2017 р.Справа № 820/2890/17
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого судді: Курило Л.В.,

Суддів: Бартош Н.С. , Присяжнюк О.В. ,

за участю секретаря судового засідання - Дудки О.А.,

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача - Гусаченко Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 23.08.2017р. по справі № 820/2890/17

за позовом ОСОБА_1

до Харківського міського центру зайнятості , третя особа - Міністерство соціальної політики України -

про визнання незаконною бездіяльності,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2017 р. ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1, позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Харківського міського центру зайнятості (далі - відповідач), в якому, з урахуванням заяви про зміну позовних вимог, просив суд:

- визнати незаконною бездіяльність Харківського міського центру зайнятості під час прийому 10.03.2017 р. у проведенні професійної орієнтації, що полягає у комплексі взаємопов'язаних економічних, соціальних, медичних, психологічних і педагогічних заходів, спрямованих на активізацію процесу професійного самовизначення та реалізацію здатності до праці, виявлення здібностей, інтересів, можливостей та інших чинників, що впливають на вибір або зміну професії та виду трудової діяльності;

- визнати незаконною бездіяльність Харківського міського центру зайнятості під час прийому 10.03.2017 р. у здійсненні професійного інформування, що повинно було полягати у наданні відомостей про трудову діяльність та її роль у професійному самовизначенні, інформації про стан ринку праці, зміст та перспективи розвитку сучасних професій і вимоги до особи, форми та умови оволодіння професіями, можливості професійно-кваліфікаційного і кар'єрного зростання, що мало сприяти у формуванні професійних інтересів, намірів та мотивації щодо обрання або зміни виду трудової діяльності, професії, кваліфікації, роботи;

- визнати незаконною бездіяльність Харківського міського центру зайнятості під час прийому 10.03.2017 р. у проведенні професійного консультування, яке повинно було спрямуватися на оптимізацію професійного самовизначення на основі виявлення індивідуально-психологічних характеристик, особливостей життєвих ситуацій, професійних інтересів, нахилів, стану здоров'я та з урахуванням потреби ринку праці;

- визнати незаконною бездіяльність Харківського міського центру зайнятості під час прийому 10.03.2017 р. у непроведенні професійного відбору, що полягає у встановленні відповідності вимогам, які визначені для конкретних видів професійної діяльності та посад.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 23.08.2017 р. відмовлено в задоволенні позовних вимог.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність рішення суду першої інстанції в зв'язку з ненаданням належної правової оцінки обставинам справи та порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити позов.

Представник відповідача до суду апеляційної інстанції надав письмові заперечення на апеляційну скаргу, в яких, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції залишити без змін.

Позивач та його представник у судовому засіданні суду апеляційної інстанції вимоги апеляційної скарги підтримали в повному обсязі, просили постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні суду апеляційної інстанції просила постанову суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу позивача - без задоволення.

Згідно з ч.1 ст. 195 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши в межах апеляційної скарги постанову суду та доводи апеляційної скарги, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що 27.09.2016 р. ОСОБА_1 звернувся за сприянням у працевлаштуванні до Харківського міського центру зайнятості, де був зареєстрований як такий, що шукає роботу з відкриттям персональної картки НОМЕР_1 ( а.с.29).

Відповідно до поданої заяви від 27.09.2016 р., наказом директора від 27.09.2016 р. №НТ169027 ОСОБА_1 наданий статус безробітного з 27.09.2016 р. відповідно до п.п. 2, 4 ст. 22, п.2 ст. 23 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування України на випадок безробіття" та п.п 2.7, 2.9 Порядку надання допомоги по безробіттю, у тому числі одноразової її виплати для організації безробітними підприємницької діяльності, призначена виплата допомоги по безробіттю з 04.10.2016 р. по 28.09.2017 р. у розмірі, встановленому законодавством.

Судом встановлено, що 10.03.2017 р., під час чергового прийому ОСОБА_1 провідним фахівцем з працевлаштування Харківського міського центру зайнятості здійснювався пошук роботи за наступними вакантними посадами: спеціаліст державної служби, соціолог, викладач соціальної педагогіки, діловод, фахівець відділу субсидій, але вакансій за вказаними посадами не встановлено.

Вважаючи, що під час прийому позивача 10.03.2017 року фахівець Харківського міського центру зайнятості проігнорував вимоги ст. 32, 33, 34 Закону України "Про зайнятість населення", чим допустив незаконну бездіяльність, позивач для захисту своїх прав звернувся із зазначеним позовом до суду.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, доведено під час судового розгляду відсутність факту порушення прав позивача.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

За приписами ст. 43 Конституції України, держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Правові, економічні та організаційні засади реалізації державної політики у сфері зайнятості населення, гарантії держави щодо захисту прав громадян на працю та реалізації їхніх прав на соціальний захист від безробіття визначені Законом України від 05.07.2012 року №5067-VI "Про зайнятість населення" (далі - Закон №5067-VI).

Статтею 5 Закону №5067-VI, визначено, що держава гарантує у сфері зайнятості: вільне обрання місця застосування праці та виду діяльності, вільний вибір або зміну професії; одержання заробітної плати (винагороди) відповідно до законодавства; професійну орієнтацію з метою самовизначення та реалізації здатності особи до праці; професійне навчання відповідно до здібностей та з урахуванням потреб ринку праці; підтвердження результатів неформального професійного навчання осіб за робітничими професіями; безоплатне сприяння у працевлаштуванні, обранні підходящої роботи та одержанні інформації про ситуацію на ринку праці та перспективи його розвитку; соціальний захист у разі настання безробіття; захист від дискримінації у сфері зайнятості, необґрунтованої відмови у найманні на роботу і незаконного звільнення; додаткове сприяння у працевлаштуванні окремих категорій громадян.

Згідно з ч.2 ст. 43 Закону №5067-VI статус безробітного надається зазначеним у частині першій цієї статті особам за їх особистою заявою у разі відсутності підходящої роботи з першого дня реєстрації у територіальних органах центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, незалежно від зареєстрованого місця проживання чи місця перебування.

За приписами ч.2 ст.44 Закону №5067-VI зареєстровані безробітні зобов'язані: самостійно або за сприяння територіальних органів центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, здійснювати активний пошук роботи, який полягає у вжитті цілеспрямованих заходів до працевлаштування, зокрема взяття участі у конкурсних доборах роботодавців; відвідувати територіальний орган центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, в якому він зареєстрований як безробітний у визначений і погоджений з ним час, але не рідше ніж один раз на тридцять календарних днів; дотримуватися письмових індивідуальних рекомендацій щодо сприяння працевлаштуванню, зокрема брати участь у заходах, пов'язаних із сприянням забезпеченню зайнятості населення; інформувати територіальний орган центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, протягом трьох робочих днів про обставини припинення реєстрації, визначені у частині першій статті 45 цього Закону.

Відповідальність за достовірність поданих до територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, даних та документів, на підставі яких приймається рішення щодо реєстрації безробітного та призначення матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, покладається на зареєстрованого безробітного (ч.3 ст.44 Закону №5067-VI).

Постановою Кабінету Міністрів України від 20.03.2013 р. №198 затверджено Порядок реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу (далі - Порядок №198).

Відповідно до п.5 Порядку №198, статус безробітного надається особам, які зазначені у частині першій статті 43 Закону України "Про зайнятість населення", з першого дня реєстрації у центрі зайнятості на підставі заяви за формою, затвердженою Мінсоцполітики, у разі відсутності підходящої роботи, підбір якої здійснюється відповідно до статті 46 зазначеного Закону.

Положеннями ч.1 ст.46 Закону №5067-VI передбачено, що підходящою для безробітного вважається робота, що відповідає освіті, професії (спеціальності), кваліфікації особи з урахуванням доступності транспортного обслуговування, встановленої рішенням місцевої державної адміністрації, виконавчого органу відповідної ради. Заробітна плата повинна бути не нижче розміру заробітної плати такої особи за останнім місцем роботи з урахуванням середнього рівня заробітної плати, що склався у регіоні за минулий місяць, де особа зареєстрована як безробітний. Під час пропонування підходящої роботи враховується тривалість роботи за професією (спеціальністю), кваліфікація, досвід, тривалість безробіття, а також потреба ринку праці.

В той же час, відповідно до ч.3 ст. 46 Закону №5067-VI, у разі коли неможливо надати безробітному роботу за професією протягом шести місяців з дня перебування на обліку в територіальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, йому пропонується підходяща робота з урахуванням здібностей, стану здоров'я і професійного досвіду, доступних для нього видів навчання та потреби ринку праці.

Згідно з п.19 Порядку №198, у разі коли протягом шести місяців з дня реєстрації безробітному неможливо підібрати роботу за професією, підходящою є робота, що потребує зміни професії з урахуванням його здібностей, стану здоров'я, професійного досвіду, доступних для нього видів навчання та потреби ринку праці.

За положеннями ч.8 ст. 46 Закону №5067-VI підходящою для безробітного не може вважатися робота, якщо: місце роботи розташовано за межами доступності транспортного обслуговування, встановленої рішенням місцевої державної адміністрації, виконавчого органу відповідної ради; умови праці не відповідають правилам і нормам, встановленим законодавством про працю та охорону праці (в тому числі якщо на запропонованому місці роботи порушуються встановлені законом строки виплати заробітної плати); умови праці на запропонованому місці роботи не відповідають стану здоров'я громадянина, підтвердженому медичною довідкою.

Згідно з п. 22 Порядку №198 підходящою не може бути робота у разі, коли: вона пов'язана із зміною місця проживання безробітного без його згоди; місце роботи розташоване за межами доступності транспортного обслуговування, встановленої рішенням місцевої держадміністрації, виконавчого органу відповідної ради; умови праці не відповідають правилам і нормам, встановленим законодавством про працю та охорону праці, стану здоров'я особи, що підтверджено медичною довідкою; заробітна плата нижча, ніж встановлений законом розмір мінімальної заробітної плати, або не забезпечуються гарантії щодо її своєчасної виплати.

Отже, законодавцем чітко визначено перелік робіт, які не можуть вважатися для безробітного підходящими.

Під час розгляду справи встановлено, що ОСОБА_1, маючи диплом спеціаліста ХНУ ім. В.Н. Каразіна зі спеціальності "Соціологія", здобув кваліфікацію соціолога, викладача соціологічних дисциплін, а також диплом бакалавра ХНУВС за напрямом підготовки "Право". Останнім місцем роботи позивача є посада фахівця з питань зайнятості у Харківському міському центрі зайнятості.

Відповідно до довідки ЗОЗ "Харківська міська поліклініка № 20" від 30.01.2015 р. № 256, виданої ОСОБА_1, останньому по роду хвороби не рекомендується праця, пов'язана з підійманням вантажу більш ніж 5 кг, тривалим прибуванням на ногах, переохолодженням, психоемоційним навантаженням ( а.с.12).

Колегія суддів зазначає, що умови праці можуть бути визначені тільки за конкретною посадою, з урахуванням стану здоров'я при застуванні на цій посаді праці конкретного робітника.

Під час чергового прийому позивача 10.03.2017 року провідним фахівцем з працевлаштування Харківського міського центру зайнятості здійснювався пошук роботи за наступними вакантними посадами: спеціаліст державної служби, соціолог, викладач соціальної педагогіки, діловод, фахівець відділу субсидій, але вакансії за такими посадами були відсутні. Також фахівцем Центру було рекомендовано позивачу скористатися Інтернет - ресурсами, що містять інформацію про вакансії.

Відповідно до ст. 2 КАС України, основним завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права (ч.1 ст. 6 КАС України).

Тобто, виходячи з аналізу вищезазначеної правової норми, суд захищає лише порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин.

Згідно ч.1 ст.71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідачем допущена бездіяльність стосовно працевлаштування ОСОБА_1 на підходящу роботу та порушено права, свободи та інтереси позивача у сфері публічно-правових відносин. В свою чергу, відповідачем, як суб'єктом владних повноважень було доведено під час судового розгляду відсутність факту порушення прав позивача.

Враховуючи вищевказане, колегія суддів вважає, що відповідачем було вжито відповідні заходи щодо працевлаштування ОСОБА_1, а тому відсутні підстави для визнання протиправною бездіяльність відповідача під час прийому 10.03.2017 р.

Доводи апелянта про те, що під час здійснення прийому 10.03.2017 р. відповідачем не видано направлення на підходящу роботу, з урахуванням стану здоров'я позивача, наявної освіти та досвіду роботи, колегія суддів вважає необгрунтованими, з огляду на таке.

Статтею 33 Закону №5067-VI визначено, що професійна орієнтація осіб, які звернулися до територіальних органів центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, здійснюється шляхом: професійного інформування, що полягає у наданні відомостей про трудову діяльність та її роль у професійному самовизначенні особи, інформації про стан ринку праці, зміст та перспективи розвитку сучасних професій і вимоги до особи, форми та умови оволодіння професіями, можливості професійно-кваліфікаційного і кар'єрного зростання, що сприятиме формуванню професійних інтересів, намірів та мотивації особи щодо обрання або зміни виду трудової діяльності, професії, кваліфікації, роботи; професійного консультування, спрямованого на оптимізацію професійного самовизначення особи на основі виявлення її індивідуально-психологічних характеристик, особливостей життєвих ситуацій, професійних інтересів, нахилів, стану здоров'я та з урахуванням потреби ринку праці; проведення професійного відбору, що полягає у встановленні відповідності особи вимогам, які визначені для конкретних видів професійної діяльності та посад.

З матеріалів справи убачається, що під час прийому позивача 10.03.2017 р. фахівцем з працевлаштування Харківського міського центру зайнятості, здійснювався пошук роботи за наступними посадами: спеціаліст державної служби, соціолог, викладач соціальної педагогіки, діловод, фахівець відділу субсидій.

Крім того, ОСОБА_1 було рекомендовано самостійно переглянути вакансії в Інтернет-ресурсах, що містять інформацію про вакансії.

Що стосується посилання апелянта на незастосування до нього додаткових заходів задля зміни соціального стану, оскільки відповідач не запропонував обрати або змінити вид діяльності, по якій позивач зможе шукати підходящу роботу, не застосувавання комплексу взаємопов'язаних економічних, соціальних, медичних, психологічних, педагогічних заходів, спрямованих на активізацію процесу професійного самовизначення та реалізацію здатності до праці, виявлення здібностей, інтересів, можливостей та інших чинників, що впливають на вибір або зміну професії та виду трудової діяльності, не впровадження професійного консультування, а також не проведення професійного відбору, колегія суддів не приймає до уваги, з огляду на таке.

Із матеріалів справи вбачається, що 09.12.2016 р. ОСОБА_1 відвідав спеціаліста з профорієнтації, де йому було надано консультацію з питань стажування на робочому місці, ознайомлено з порядком направлення на стажування.

Крім того, позивачу були надані індивідуальні психологічні характеристики, при цьому враховувались його життєві ситуації, його професійні інтереси, стан здоров'я та потреби в ринку праці.

Також, під час перебування позивача на обліку призначено відвідати провідних фахівців з профорієнтації, зокрема, 09.12.2016 р. та 01.03.2017 р.

Крім того, 07.02.2017 р. позивач відвідав семінар "Оволодій новою професією", мета ознайомлення безробітних з можливістю працевлаштування за умов проходження професійного навчання. Нормативно-правове забезпечення проходження професійного навчання безробітних. Види та форми професійного навчання безробітних. Ознайомлення з переліком професій за якими організовується професійне навчання в регіоні на поточний місяць.

Отже, відповідачем вчинялися відповідні дії щодо встановлення професій, робота за якими є підходящою позивачу за станом здоров'я, освітою тощо.

Згідно з п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Однак, відповідно до п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов'язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги спростовані наведеними вище обставинами та нормативно - правовим обгрунтуванням, у зв'язку з чим підстав для скасування постанови суду першої інстанції не вбачається.

Відповідно до ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 160, 167, 195, 196, п.1 ч.1 ст. 198, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст. 206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 23.08.2017р. по справі № 820/2890/17 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складення ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Курило Л.В.
Судді Бартош Н.С. Присяжнюк О.В.
Повний текст ухвали виготовлений 06.11.2017 р.