Справа № 817/820/16
Суддя: Охрімчук І.Г.
Дата ухвалення: 2017-11-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________
Головуючий у 1-й інстанції: Комшелюк Т.О.
Суддя-доповідач:Охрімчук І.Г.
УХВАЛА

іменем України

"01" листопада 2017 р. Справа № 817/820/16

Житомирський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Охрімчук І.Г.

суддів: Моніча Б.С.

Капустинського М.М.,

за участю секретаря судового засідання Полоневич Т.Ю.,

представників відповідача:

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Рівненського окружного адміністративного суду від "19" червня 2017 р. у справі за позовом ОСОБА_3 до Рівненського обласного центру медико-соціальної експертизи, третя особа: Амбулаторія первинної медико-санітарної допомоги №1 КЗ "Рівненський районний центр первинної медико-санітарної допомоги" про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинення певних дій, ,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом Рівненського обласного центру медико-соціальної експертизи про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинення певних дій.

Позов ОСОБА_3 обґрунтував тим, що 28.02.2012р. на сумісному засіданні Рівненської міжрайонної МСЕК та Рівненської обласної МСЕК №2 було прийнято рішення про встановлення йому третьої групи інвалідності терміном на один рік. У наступному році (29.11.2013р.) його було оглянуто Рівненською міжрайонною МСЕК та направлено на консультацію на обласну МСЕК №2. 05.12.2013р. позивача оглянула обласна МСЕК №2. Як йому стало відомо, за результатами цього огляду позивача не було визнано інвалідом. Звернувшись до Рівненського обласного центру медико-соціальної експертизи із заявою від 14.01.2016р., позивач отримав лист №01-12/113 від 21.01.2016р. із поясненнями про причини невизнання інвалідом та копію акту №580 огляду медико-соціальною експертною комісією від 29.11.2013 року. Зі змісту вищевказаних документів він встановив, що його не було визнано інвалідом із посиланням на пункт 27 «Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності». Рішення про невизнання інвалідом позивач вважає незаконним та необґрунтованим оскільки відповідачем не враховано, що на час огляду позивач був хронічно хворий. У нього були уражені шийний, грудний, поперековий відділи хребта. Внаслідок цього, позивач практично був позбавлений можливості самостійно пересуватися пішки на відстані більше ніж 500-1000 метрів. Больові синдроми, внаслідок його хронічних хвороб, призводили до втрат свідомості, кровотеч. ОСОБА_3 вказує, що внаслідок вищевказаних обставин, він практично втратив можливість працювати за спеціальністю будівельника. Іншої ж спеціальності у нього немає. Навчатися новій спеціальності у навчальних закладах він також не мав і не має можливості, оскільки внаслідок захворювань хребта не може займати сидяче положення тривалий час. Таким чином, на момент огляду, позивач міг виконувати лише ту роботу, яка не потребувала фізичних навантажень. Вказане свідчило, що позивач потребував соціального захисту. На думку позивача сукупність вищевказаних обставин, встановлених медичними працівниками, була підставою для застосування норм чинного законодавства якими встановлено наслідки виявлення у особи ознак, зазначених у акті законодавства, як підставу для встановлення тієї чи іншої групи інвалідності.

Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 19 червня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить її скасувати та постановити нову, якою позов задовольнити.

Колегія суддів, заслухавши представника відповідача, суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, прийшла до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 29.11.2013 року Рівненським обласним центром МСЕК № 2 було проведено огляд ОСОБА_3 для прийняття рішення стосовно встановлення йому інвалідності, що підтверджується актом огляду № 580. За результатами медичного огляду та за наявними медичними документами експерти Рівненського обласного центру МСЕК № 2 не виявили об'єктивних даних щодо наявності у позивача такого розладу функцій організму, які свідчать про необхідність у соціальній допомозі і захисті.

Встановлено, що згідно акту № 580 від 29.11.2013 року обласною МСЕК № 2, за наслідками огляду позивача та після вивчення результатів медичних обстежень та досліджень, основним діагнозом є поширений остеохондроз хребта, деформуючий спондильоз, S-подібний сколіоз грудного відділу хребта І-ст., кіфотична клиновидна деформація Д7, Д8, Д9, динамічна нестабільність С3, С4, L3, L4. Хронічний попереково-крижовий радикуліт з радикуло-ішемічним, двобічним синдромом в стадії нестійкої ремісії, помірними статико-динамічними розладами хребта. Також встановлений супутній діагноз - хронічний гастродуоденіт, стадія ремісії. S-подібний сколіоз грудного відділу хребта І-ст. Деформація тіл Д7. Д8, спондильоз ФНХ І-ІІ ст.

Оцінивши соціальні потреби позивача, визначивши клініко-функціональний діагноз, професійний, трудовий прогноз, відповідачем було встановлено, що наявні у ОСОБА_3 порушення функцій організму, обумовлені захворюваннями, не обмежують його життєдіяльність до стану, який би надавав можливість визнати його інвалідом відповідно до вимог пп. 26, 27 «Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1317 від 03.12.2009 року (далі - Критерії). Таким чином, відповідач дійшов висновку про відсутність підстав для визнання позивача інвалідом.

В подальшому, 5 грудня 2013 року Рівненським обласним центром медико-соціальної експертизи видано довідку позивачу про невизнання його інвалідом (а.сп.74).

Не погодившись з вказаним рішенням обласної МСЕК № 2 ОСОБА_3 подав скаргу до відділу медико-соціальної експертизи Департаменту медичної допомоги МОЗ України (а.сп.12).

Встановлено, що вказана скарга датована 19.02.2016 року з відміткою про її направлення. Однак, позивачем не надано суду доказів фактичного направлення вказаної скарги адресату.

Вважаючи рішенням обласної МСЕК № 2 від 05.12.2013 р. та міжрайонної МСЕК від 29.11.2013 р. протиправними ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про їх скасування.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що при винесенні рішення про невизнання ОСОБА_3 інвалідом, комісія медико-соціальної експертизи діяла в межах своїх повноважень згідно з чинним законодавством. При встановленні інвалідності комісією враховувались критерії, визначені у Положенні про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності. Станом на час огляду позивача комісією, були відсутні критерії, які дозволяють встановити 3 групу інвалідності, в зв'язку з чим відповідачем правомірно прийнято рішення про невизнання його інвалідом. Відтак, підстави для встановлення інвалідності позивачу відсутні.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду.

В силу вимог статті 1 Закону України «Про реабілітацію інвалідів в Україні», медико-соціальна експертиза - це визначення на основі комплексного обстеження усіх систем організму конкретної особи міри втрати здоров'я, ступеня обмеження її життєдіяльності, викликаного стійким розладом функцій організму, групи інвалідності, причини і часу її настання, а також рекомендацій щодо можливих для особи за станом здоров'я видів трудової діяльності та умов праці, потреби у сторонньому догляді, відповідних видів санаторно-курортного лікування і соціального захисту для найповнішого відновлення усіх функцій життєдіяльності особи.

Зі змісту статті 3 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) інвалідність, як міра втрати здоров'я, визначається шляхом експертного обстеження в органах медико-соціальної експертизи Міністерства охорони здоров'я України.

Разом з тим, постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 р. № 1317 затверджено Положення про медико-соціальну експертизу та Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності.

Так, відповідно до пункту 3 Положення про медико-соціальну експертизу медико-соціальна експертиза проводиться особам, що звертаються для встановлення інвалідності, за направленням лікувально-профілактичного закладу охорони здоров'я після проведення діагностичних, лікувальних і реабілітаційних заходів за наявності відомостей, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлених захворюваннями, наслідками травм чи вродженими вадами, які спричиняють обмеження життєдіяльності.

Медико-соціальна експертиза проводиться після повного медичного обстеження, проведення необхідних досліджень, оцінювання соціальних потреб інваліда, визначення клініко-функціонального діагнозу, професійного, трудового прогнозу, одержання результатів відповідного лікування, реабілітації за наявності даних, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлених захворюваннями, наслідками травм чи вродженими вадами, які спричиняють обмеження життєдіяльності. Відповідальність за якість медичного обстеження, своєчасність та обґрунтованість направлення громадян на медико-соціальну експертизу покладається на керівника лікувально-профілактичного закладу охорони здоров'я (пункти 17, 18 Положення про медико-соціальну експертизу).

Як зазначено в п.11 Положення міські, міжрайонні, районні комісії визначають: ступінь обмеження життєдіяльності осіб, що звертаються для встановлення інвалідності, потребу в сторонньому нагляді, догляді або допомозі, реабілітації, реабілітаційний потенціал, групу інвалідності, причину і час її настання, професію, з якою пов'язане ушкодження здоров'я, а також ступінь втрати професійної працездатності (у відсотках) працівників, які одержали ушкодження здоров'я, пов'язане з виконанням ними трудових обов'язків; потребу інвалідів у забезпеченні їх технічними та іншими засобами реабілітації, виробами медичного призначення на підставі медичних показань і протипоказань, а також з урахуванням соціальних критеріїв; потребу інвалідів, потерпілих від нещасного випадку на виробництві, із стійкою втратою працездатності у медичній та соціальній допомозі, в тому числі у додатковому харчуванні, ліках, спеціальному медичному, постійному сторонньому нагляді, догляді або допомозі, побутовому обслуговуванні, протезуванні, санаторно-курортному лікуванні, придбанні спеціальних засобів пересування; ступінь стійкого обмеження життєдіяльності хворих для направлення їх у стаціонарні відділення центрів соціального обслуговування; причини смерті інваліда або особи, ступінь втрати працездатності якої визначений комісією у відсотках на підставі свідоцтва про смерть у разі, коли законодавством передбачається надання пільг членам сім'ї померлого; медичні показання на право одержання інвалідами спеціального автотранспорту і протипоказання до керування ним.

В силу вимог п. 12 Положення, до повноважень Кримської республіканської, обласної, центральної міської комісії віднесено надання лікарям комісій консультаційної допомоги з питань проведення медико-соціальної експертизи; проведення у складних випадках огляду осіб, що звертаються для встановлення інвалідності, за направленнями районних, міжрайонних, міських комісій.

З пункту 26 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, особі, що визнана інвалідом, залежно від ступеня розладу функцій органів і систем організму та обмеження її життєдіяльності встановлюється I, II чи III група інвалідності.

Також, пунктом 27 вказаного Положення визначено, що підставою для встановлення III групи інвалідності є стійкі, помірної важкості функціональні порушення в організмі, зумовлені захворюванням, наслідками травм або вродженими вадами, що призвели до помірно вираженого обмеження життєдіяльності особи, в тому числі її працездатності, але потребують соціальної допомоги і соціального захисту.

Критеріями для встановлення III групи інвалідності є ступінь втрати здоров'я, що спричиняє обмеження однієї чи декількох категорій життєдіяльності у помірно вираженому I ступені: обмеження самообслуговування I ступеня - здатність до самообслуговування з використанням допоміжних засобів; обмеження здатності самостійно пересуватися I ступеня - здатність до самостійного пересування з більшим витрачанням часу, часткового пересування та скорочення відстані; обмеження здатності до навчання I ступеня - здатність до навчання в навчальних закладах загального типу за умови дотримання спеціального режиму навчального процесу і/або з використанням допоміжних засобів, за допомогою інших осіб (крім персоналу, що навчає); обмеження здатності до трудової діяльності I ступеня - часткова втрата можливостей до повноцінної трудової діяльності (втрата професії, значне обмеження кваліфікації або зменшення обсягу професійної трудової діяльності більше ніж на 25 відсотків, значне утруднення в набутті професії чи працевлаштуванні осіб, що раніше ніколи не працювали та не мають професії); обмеження здатності до орієнтації I ступеня - здатність до орієнтації в часі, просторі за умови використання допоміжних засобів; обмеження здатності до спілкування I ступеня - здатність до спілкування, що характеризується зниженням швидкості, зменшенням обсягу засвоєння, отримання та передавання інформації; обмеження здатності контролювати свою поведінку I ступеня - здатність частково контролювати свою поведінку за особливих умов.

Інваліди III групи з помірним обмеженням життєдіяльності можуть навчатися та провадити різні види трудової діяльності за умови забезпечення у разі потреби засобами компенсації фізичних дефектів чи порушених функцій організму, здійснення реабілітаційних заходів.

Згідно з пунктом 1.10 Інструкції про встановлення груп інвалідності, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров'я України від 05.09.2011 р. № 561, при огляді у МСЕК проводяться: вивчення документів, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлене захворюваннями, наслідками травм або вродженими вадами, які спричиняють обмеження нормальної життєдіяльності особи; опитування хворого; об'єктивне обстеження та оцінка стану всіх систем організму, необхідних лабораторних, функціональних та інших методів дослідження усіма членами комісії.

Виходячи з аналізу вказаних норм, суд першої інстанції вірно вказав, що рішення МСЕК приймається після повного медичного обстеження особи і проведення необхідних досліджень лікувально-профілактичним закладом охорони здоров'я, на підставі медичної документації, яка обов'язково включає направлення на МСЕК, та за результатами об'єктивного обстеження особи членами комісії.

Однак, за результатами обстежень позивача та дослідження медичної документації відповідачем було встановлено, що виявлені функціональні порушення ОСОБА_3 не дають змоги встановити йому інвалідність, а відтак відповідач дійшов висновку про відсутність підстав для визнання позивача інвалідом саме за результатами медичного обстеження позивача та на підставі медичної документації.

Суд вірно вказав, що доводи представника позивача на те, що в 2012 році позивачу була встановлена ІІІ група інвалідності з аналогічним діагнозом є помилковими з огляду на досліджені докази в матеріалах справи.

Так, згідно з медичними дослідженнями, в 2012 році у позивача виявлено виражене порушення стато-динамічної функції хребта (а.сп. 28-31, 33). В той час, як в 2013 році встановлено вже помірне вираження стато-динамічної функції хребта (а.сп. 36-37) .

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та аналізуючи вказані правові норми, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що процедура проведення медико-соціальної експертизи позивача дотримана відповідачем в повній мірі, а тому рішення про невизнання позивача інвалідом від 05.12.2013 року прийняте відповідачем на підставі, в межах своїх повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, тобто є правомірним.

Щодо вимоги, про зобов'язання відповідача невідкладно, але не пізніше одного місяця з дня набрання законної сили судовим рішенням, розглянути питання щодо встановлення/не встановлення позивачу групи інвалідності станом на 05.12.2013р. на підставі обґрунтованого та повного аналізу усіх необхідних відомостей, які існували на момент оглядів 29.11.2013р. Рівненською міжрайонною МСЕК та 05.12.2013р. обласною МСЕК №2, то суд вірно вказав, що визнання рішення МСЕК №2 від 05.12.2013 правомірним, виключає наявність підстав для її задоволення.

В свою чергу, не належить до задоволення і вимога позивача щодо зобов'язання відповідача відкликати з органів Пенсійного фонду України будь-які документи, які направлялися до них внаслідок прийняття рішення про невизнання позивача інвалідом за результатами оглядів 29.11.2013р. та 05.12.2013р. оскільки, як встановлено судом, відповідач таких документів у Пенсійні органи не направляв.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на положення Кодексу адміністративного судочинства України щодо компетенції адміністративного суду, згідно якої, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесено до компетенції цього органу.

Відтак, суди не вправі втручатися в діяльність тих державних органів, що застосовують надані їм у межах закону повноваження на власний розсуд, без необхідності узгодження в будь-якій формі своїх дій з іншими суб'єктами. Втручання в дискреційні повноваження суб'єкта влади виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

Таким чином, розглядаючи питання про встановлення групи інвалідності позивачу, відповідачем не порушено порядку розгляду даного питання, а тому оскаржувані рішення від відповідають положенням Інструкції про встановлення груп інвалідності, Положенню про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності тобто прийнято на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. ст. 11, 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Відтак, суд приходить до висновку, що відповідач довів правомірність прийнятого ним рішення, натомість позивач не довів ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

З огляду на викладене, постанову прийнято з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для її скасування відсутні. У доводах апеляційної скарги відсутнє належне обгрунтування підстав для скасування постанови, а наведені доводи не спростовують висновків суду.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, постанову Рівненського окружного адміністративного суду від "19" червня 2017 р. без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання її в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя І.Г. Охрімчук

судді: Б.С. Моніч

М.М. Капустинський

Повний текст cудового рішення виготовлено "03" листопада 2017 р.