Справа № 815/2592/17
Суддя: Бойко О.Я.
Дата ухвалення: 2017-11-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/2592/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2017 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Бойко О.Я.,

розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у ПАТ «Банк Михайлівський» Волкова Олександра Юрійовича про визнання протиправною бездіяльність та зобов'язання внести зміни до переліку рахунків вкладників, -

СУТЬ СПОРУ:

В провадженні Одеського окружного адміністративного суду знаходиться справа за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у ПАТ «Банк Михайлівський» Волкова Олександра Юрійовича, в якому позивач з урахуванням зміни позовних вимог просив суд:

1.Визнати бездіяльність уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у ПАТ «Банк Михайлівський» протиправною, щодо не включення повної інформації до переліку рахунків вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб стосовно всієї гарантованої суми належної до виплати ОСОБА_1.

2. Зобов'язати уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у ПАТ «Банк Михайлівський» Волкова Олександра Юрійовича внести зміни до переліку рахунків вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб стосовно включення всієї суми відшкодування належної до виплати позивачу, ОСОБА_1, а саме 189 530,75 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що уклав з ПАТ «Банк Михайлівський» договір про надання та використання платіжної картки «Депозит вклад» НОМЕР_1 від 18.04.2016 року.

23.05.2016 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Банк Михайлівський» був укладений договір банківського вкладу (депозиту) «Перше знайомство» №980-016-000251121, відповідно до умов договору позивач внесла на свій відкритий поточний рахунок суму у розмірі 190153,00 грн.

Рішенням Правління НБ України від 23.05.2016 року ПАТ «Банк Михайлівський» віднесено до категорії неплатоспроможних та розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Банк Михайлівський».

15.07.2016 року почались виплати гарантованої суми вкладникам, але позивача не було включено до списків вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Позивач з заявою про вимогу включення його до переліку вкладників які мають право на відшкодування коштів за вкладами звернувся до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у ПАТ «Банк Михайлівський».

22.12.2016 року позивачу виплачена лише частина гарантованої суми відшкодування у розмірі 8607,98 грн.

Позивач вважає бездіяльність відповідача, щодо не включення інформації, щодо всієї гарантованої суми до списків (переліку) вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб протиправною.

20.10.2017 року від позивача через канцелярію суду надійшло клопотання про розгляд справи без його участі, також в клопотанні зазначено, що позивач позовні вимоги підтримує та просить задовольнити у повному обсязі.

Представники відповідачів у судове засідання не з'явилися про день час та місце розгляду повідомленні належним чином та завчасно.

22.05.2017 року через канцелярію суду від представника відповідача Фонду гарантування вкладів фізичних осіб надійшло заперечення на адміністративний позов, в якому представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав викладених у запереченні (а.с.36-39).

В обґрунтування заперечення представник відповідача зазначив, що перелік складається уповноваженою особою Фонду, а загальний реєстр вкладників формується та затверджується Фондом на підставі переліку.

Так, уповноваженою особою було визначено позивачеві наступну суму для відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, яку затверджено Фондом гарантування, у розмірі 8607,98 грн., яку позивачем отримано 22.12.2016 року.

Представник відповідача в запереченні також зазначив, що на день розгляду даної адміністративної справи до Фонду гарантування не надходило змін та доповнень до Переліку від Уповноваженої особи щодо позивача.

31.05.2017 року через канцелярію суду від представника відповідача Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у ПАТ «Банк Михайлівський» надійшло заперечення на адміністративний позов, в якому представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав викладених у запереченні.

В обґрунтування заперечення представник відповідача зазначив, що на дату укладання договорів та здійснення правочинів відносно банку діяла постанова №917/БТ «Про віднесення ПАТ «Банк Михайлівський» до категорії проблемних та запровадження особливого режиму контролю за діяльністю банку.

Також, представник відповідача посилався на те, що 28.04.2016 року між позивачем та ТОВ «Інвестиційно - Розрахунковий центр» був укладений договір №980-016-000230113. Згідно з зазначеним договором позивачем було передано 187650,00 грн. у власність ТОВ «Інвестиційно-Розрахунковий центр». 19.05.2016 року з банківського рахунку ТОВ «Інвестиційно-Розрахунковий центр» позивачу було здійснено повернення 190153,00 грн. на його банківський рахунок. 23.05.2016 року позивач перерахував в безготівковому порядку з рахунку НОМЕР_2 на рахунок НОМЕР_3 суму 190153,00 грн. на залучення коштів на депозит згідно з договором №980-016-000251121 від 23.05.2016 року. Посилався на те, що оскільки кошти позивача були залученні фінансовою компанією як позику з подальшим поверненням їх на рахунок позикодавця, позивач не може бути прирівняний до вкладника проблемного банку. Адже правовідносини, що склалися між позивачем та ПАТ «Банк Михайлівський» не має відношення до вкладу.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 КАС України, якщо не має перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Крім того суд вважає за необхідне зазначити про, те що відступає від правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 16.02.2016 року у справі №852/2043/15 за позовом управління Пенсійного фонду України у Васильківському районі Дніпропетровської області (далі - управління ПФУ, ПФУ відповідно) до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо ліквідації публічного акціонерного товариства "Брокбізнесбанк" - К. О. В.

Зокрема, в своєму рішенні ВСУ зазначає, що спори, які виникають на стадії ліквідації (банкрутства) банку, не поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Однак, на думку суду у спорах між вкладниками (фізичними особами без статусу підприємця) з уповноваженими особами Фонду гарантування вкладів фізичних осіб стосовно оскарження відмови у включенні в перелік вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладом, сторонами є фізична особа і Фонд.

Спір між ними виник не з договірних відносин.

При цьому, відповідно до законодавства, Фонд не є правонаступником Банку.

Згідно з ч.3 ст.2 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" законодавство про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом при розгляді судом справи про визнання неплатоспроможним (банкрутом) банку застосовується з урахуванням норм законодавства про банки і банківську діяльність.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про банки та банківську діяльність" цей Закон визначає структуру банківської системи, економічні, організаційні і правові засади створення, діяльності, реорганізації і ліквідації банків.

Метою цього Закону є правове забезпечення стабільного розвитку і діяльності банків в Україні і створення належного конкурентного середовища на фінансовому ринку, забезпечення захисту законних інтересів вкладників і клієнтів банків, створення сприятливих умов для розвитку економіки України та підтримки вітчизняного товаровиробника.

Положеннями п.6 ст.2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" передбачено, що ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Господарським судам, згідно ст.12 ГПК України, підвідомчі справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником.

Проаналізувавши вказані норми права суд робить висновок про те, що вони не визначають підвідомчість спору, що виник між сторонами даної справи, оскільки ліквідація ПАТ «Банк Михайлівський» була розпочата та здійснюється відповідно до Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Ліквідація зазначеної юридичної особи не пов'язана із визнанням її банкрутом у порядку, встановленому Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Закони України "Про банки і банківську діяльність" та "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" визначають різні підстави та порядок припинення юридичних осіб, а також уповноважують різних суб'єктів на здійснення відповідної процедури.

Так, відповідно до ч.1 ст.37 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" підставою для відкриття ліквідаційної процедури є постанова господарського суду про визнання боржника банкрутом. Банкрутом є боржник, неспроможність якого виконати свої грошові зобов'язання встановлена господарським судом.

Натомість, відповідно до ч.1 ст.34 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" процедуру виведення неплатоспроможного банку з ринку здійснює Фонд гарантування вкладів фізичних осіб у разі отримання рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних.

Згідно ч.6 ст.77 Закону України "Про банки і банківську діяльність" Фонд гарантування вкладів фізичних осіб у день отримання рішення Національного банку України про ліквідацію банку набуває прав ліквідатора банку та розпочинає процедуру його ліквідації відповідно до Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Перелік підстав для віднесення банку до категорії неплатоспроможних наведений у ст.76 Закону України "Про банки і банківську діяльність".

Вказана норма права пов'язує віднесення банку до категорії неплатоспроможних із наявністю у його діяльності певних порушень, які не обов'язково полягають у неможливості виконати зобов'язання перед вкладниками та іншими кредиторами.

Таким чином, ліквідація банку здійснюється з інших підстав та за іншою процедурою, ніж визнання юридичної особи банкрутом господарським судом у порядку, встановленому Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Як зазначалось вище, господарським судам підвідомчі справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником.

З огляду на те, що відносно ПАТ «Банк Михайлівський» не порушено та, відповідно до ч.6 ст.77 Закону України "Про банки і банківську діяльність", не могло бути порушено справу про банкрутство, суд робить висновок, що даний спір не належить до підвідомчості господарського суду.

Також, суд враховує ту обставину, що позивачем у позові не ставиться питання щодо протиправності дій Банку по відшкодуванню коштів з рахунку, відкритого на ім'я позивача за відповідною угодою.

Таким чином, зважаючи на те, що ліквідація неплатоспроможних банків здійснюється Фондом гарантування вкладів фізичних осіб відповідно до норм Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (а не через процедуру банкрутства), беручи до уваги суб'єктний склад сторін (якщо позивачем виступає фізична особа, а відповідачем уповноважена особа, як суб'єкт владних повноважень) та на специфіку правового статусу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у цих правовідносинах (який містить елементи здійснення владних управлінських функцій), даний спір є публічно-правовим та належить до розгляду в порядку, визначеному КАС України.

Відповідно до абз. другого ч.1 ст.244-2 КАС України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові ВСУ, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступати від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Дослідивши надані письмові докази, перевіривши матеріали справи, а також проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що адміністративний позов належить до задоволення. Свій висновок суд вмотивовує наступним чином. Так, суд, -

ВСТАНОВИВ:

23.05.2016 року ОСОБА_1 та ПАТ «Банк Михайлівський» уклав договір банківського вкладу (депозиту) «Перше знайомство» №980-016-000251121 та доповнення до зазначеного договору (а.с.14-15).

Відповідно до умов договору №980-016-000251121 від 23.05.2016 року вкладник вносить, а банк приймає грошові кошти вкладника та зараховує їх на вкладний (депозитний рахунок) № НОМЕР_4.

Суд встановив, що позивач 23.05.2016 року вніс на свій вкладний (депозитний рахунок) № НОМЕР_4 грошові кошти у розмірі 190153,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 5358312 від 23.05.2016 року (а.с.16).

23.05.2016 року рішенням Правління Національного банку України № 14/БТ ПАТ «Банк Михайлівський» віднесено до категорії неплатоспроможних.

Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 812 від 23.05.2016 року про запровадження тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду.

15.07.2016 року на офіційному сайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було розміщено повідомлення щодо необхідності подання заяв вкладниками з метою отримання коштів.

18.07.2016 року позивач подав заяву уповноваженій особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський» про включення його до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, яка ним отримана 26.07.2017 року, що підтверджується копією поштового повідомлення про вручення поштовою кореспонденції (а.с.17-18).

22.12.2016 року позивач отримав від відповідача лише частину гарантованої суми відшкодування у розмірі 8607,98 грн., що підтверджується заявою на видачу готівки №2902769 (а.с.25).

До вказаних правовідносин суд застосовує наступні норми права.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В той же час, правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також відносини між Фондом, банками, Національним банком України, повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків регулюються та визначаються Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» 23.02.2012 № 4452-VI (далі - Закон №4452-VI).

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 37 Закону № 4452-VI Уповноважена особа Фонду має право, зокрема, повідомляти сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняти дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів.

Частиною 2 ст. 38 Закону № 4452-VI визначено, що протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Згідно з ч. 3 ст. 38 Закону № 4452-VI правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав: 1) банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог; 2) банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим; 3) банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору; 4) банк оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів банку перевищувала вартість майна; 5) банк прийняв на себе зобов'язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України "Про банки і банківську діяльність"; 6) банк уклав кредитні договори, умови яких передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку; 7) банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку; 8) банк уклав правочин (у тому числі договір) з пов'язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України.

Відповідно до ч.1 ст. 228 ЦК України, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Згідно з ч.2 ст.228 ЦК України правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Такими є правочини що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності: правочини спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження, об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. її надрами, іншими природними ресурсами (ст. 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна: правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо.

З наведеного слідує, що відповідно до презумпції правомірності правочину, всі укладені між сторонами правочини є чинними, якщо їх недійсність прямо не встановлена Законом (нікчемні правочини). В усіх інших випадках питання про недійсність правочину має бути встановлено судом після повного та всебічного розгляду питання про недійсність такого правочину.

Щодо тверджень відповідача про нікчемність укладеного договору, суд вважає таку позицію необґрунтованою, а його посилання на постанову Правління Національного банку України №295/БТ «Про окремі питання діяльності Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» та внесення змін до постанови Правління Національного банку України від 22.12.2015р. № 917/БТ встановлені для ПАТ «Банк Михайлівський» (далі-Постанова №295), як на підставу визначення правочину нікчемним, неправильним.

Зокрема, відповідач посилається на положення Постанови №295 щодо обмеження в діяльності стосовно здійснення кредитних операцій з юридичними особами в обсязі, що перевищує обсяг таких операцій на дату прийняття постанови (у розрізі валют) без урахування нарахованих доходів за цими операціями та обсягу зобов'язань з кредитування, що надані банкам і клієнтам.

З огляду на зміст зазначеного вище положення, обмеження у здійсненні операцій банку стосується юридичних, а не фізичних осіб. Отже з сукупного аналізу, вказаних вище правових норм, та на підставі встановлених обставин, суд робить висновок, що відповідач не надав до доказів, які б свідчили, що правочин укладений між позивачем та ПАТ «Банк Михайлівський» є таким, що порушує публічний порядок чи спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна держави.

Частиною 1 ст. 27 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (далі Закон) встановлено, що Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Уповноважена особа Фонду самостійно складає перелік вкладників та визначає розрахункові суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, якій передає Фонду для затвердження реєстру вкладників для здійснення виплат.

Суд зауважує, що уповноважена особа гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію наділена повноваженнями щодо формування повного переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду.

Відповідно до ст.1 Закону встановлено правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Згідно з ст.3 Закону встановлено, що Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.

Відповідно до ст. 26 Закону визначено, що Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200000 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами. Вкладник набуває право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами після прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Згідно з Законом розроблено Положення про порядок відшкодування Фондом гарантування вкладів фізичних осіб коштів за вкладами фізичних осіб, затверджене рішенням виконавчої дирекції Фонду №14 від 09.08.2012 року (далі Положення).

Відповідно до ст. 27 Закону, розділом ІІІ Положення Уповноважена особа Фонду протягом трьох днів з дня отримання Фондом рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку формує та подає до Фонду повний перелік вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, із визначенням сум, що підлягають відшкодуванню, перелік вкладників, кошти яких не підлягають відшкодуванню Фондом відповідно до п.4-6 ч.4 ст.26 Закону, а також перелік осіб, які на індивідуальній основі отримують від банку проценти за вкладом на більш сприятливих договірних умовах, ніж звичайні, або мають інші фінансові привілеї від банку.

Згідно з ч.5 чт.27 Закону протягом шести днів з дня отримання Фондом рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку виконавча дирекція Фонду затверджує реєстр вкладників для здійснення виплат відповідно до наданого уповноваженою особою Фонду переліку вкладників. Фонд публікує оголошення про відшкодування коштів вкладникам у газетах "Урядовий кур'єр" або "Голос України" та на своїй офіційній сторінці в мережі Інтернет не пізніше ніж через сім днів з дня отримання Фондом рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Отже, складання переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, із визначенням сум, що належать до відшкодування відноситься виключно до повноважень Уповноваженої особи Фонду. Виконавчою дирекцією Фонду затверджується реєстр вкладників відповідно до отриманого Переліку вкладників.

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у ПАТ «Банк Михайлівський» Волков О.Ю. не надав суду доказів, що позивач включений до переліку рахунків вкладників які мають право на відшкодування коштів за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та підтвердження того, що позивач вже отримав у повному розмірі суму відшкодування коштів за вкладами.

З урахуванням встановлених обставин, суд вважає, що позовні вимоги позивача належать до задоволення.

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

Згідно з ч.1 ст.94 якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

При цьому суд зазначає, що відповідно до ч.1 ст.206 КАС України вирішення питання про розподіл судових витрат за подання апеляційної скарги належить до компетенції суду апеляційної інстанції.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 7, 8, 9, 11, 86, 94, 159-164, 206 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Адміністративний позов задовольнити.

2.Визнати бездіяльність уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у ПАТ «Банк Михайлівський» протиправною, щодо не включення повної інформації до переліку рахунків вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб стосовно всієї гарантованої суми належної до виплати ОСОБА_1.

3. Зобов'язати уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у ПАТ «Банк Михайлівський» Волкова Олександра Юрійовича внести зміни до переліку рахунків вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб стосовно включення всієї суми відшкодування належної до виплати позивачу, ОСОБА_1, а саме 189 530,75 грн.

4. Стягнути з Державного бюджету України судовий збір на користь ОСОБА_1 у розмірі 640 (шістсот сорок),00 грн.

Порядок і строки оскарження постанови визначаються ст.ст. 185, 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова суду першої інстанції, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Відповідно до частини першої статті 185, частини першої-другої, четвертої статті 186 Кодексу адміністративного судочинства України, сторони які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси чи обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку дану постанову повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Одеського апеляційного адміністративного суду через адміністративний суд першої інстанції, який ухвалив судове рішення.

Суддя О.Я. Бойко