Справа № 596/319/17
Суддя: Лисюк І. О.
Дата ухвалення: 2017-10-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 596/319/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" жовтня 2017 р.

Гусятинський районний суд Тернопільської області

в складі : головуючого суду ОСОБА_1

за участю секретаря Федорів О.П.,

позивача ОСОБА_2,

представника позивача адвоката Волинець С.А.,

представника відповідача Рудько О.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Гусятин справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до управління праці і соціального захисту населення Гусятинської районної державної адміністрації Тернопільської області про зобов'язання вчинення певних дій,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління праці і соціального захисту населення Гусятинської райдержадміністрації про зобов'язання вчинення певних дій, посилаючись на те, що він являється сином ОСОБА_5, 1914 року народження, який 20 січня 1943 року загинув внаслідок нещасного випадку при виконанні примусових робіт на фашистську Німеччину по заготівлі лісу. З цього приводу він бажає отримати статус жертви нацистських переслідувань, оскільки вважає, що має законні підстави. Він неодноразово звертався до державних органів, органів влади, до служби безпеки України, до міністерства соціальної політики і йому рекомендовано зібрати необхідні підтверджуючі документи і подати їх до Управління соціального захисту населення за місцем свого проживання для їх розгляду і встановлення йому статусу жертви нацистських переслідувань. Після зверненням до вказаного органу отримав листа, де зазначено, що немає жодних законних підстав для встановлення такого статусу, вважає такі дії незаконними та такими, що прямо суперечать вимогам закону.

Позивач ОСОБА_2, представник позивача Волинець С.А. в судовому засіданні 30.10.2017 року підтримали уточнені позовні вимоги, просили суд зобов'язати управління праці та соціального захисту населення Гусятинської районної державної адміністрації розглянути питання про надання позивачу статусу дитини, яка народилася в місцях примусового тримання їх батьків та в місцях відбування батьками примусових робіт, згідно зі статтею 4 Закону України «Про жертви нацистських переслідувань» з наданням відповідного посвідчення.

Представник відповідача Рудько О.Р. уточнені позовні вимоги визнала частково, посилаючись на те, що у випадку розгляду по суті заяви ОСОБА_2, йому буде відмовлено в наданні статусу жертви нацистських переслідувань у зв'язку з безпідставністю заяви.

Суд, заслухавши пояснення сторін, представників сторін, перевіривши матеріали справи прийшов до наступного.

Як вбачається з матеріалів адміністративного позову та заяв про його уточнення, позивач оскаржує бездіяльність управління праці та соціального захисту населення Гусятинської районної державної адміністрації в розгляді питання щодо надання йому статусу жертви нацистських переслідувань. В своїх зверненнях ОСОБА_2 зазначає те, що він є дитиною, яка народилася в місцях примусового тримання її батьків та в місцях відбування батьками примусових робіт, а тому має право на надання йому статусу жертви нацистських переслідувань.

Як встановлено судом, підтверджується довідками Яблунівської сільської ради від 28.03.2014 року № 65, від 05.05.2014 року № 337, ОСОБА_5, 1914 року народження (батько позивача) загинув 20 січня 1943 року від нещасного випадку на виробництві, працюючи лісорубом в лісовому господарстві села Яблунів Копичинецького лісгоспу, був єдиним працюючим членом сім'ї і мав на утриманні: сина ОСОБА_2, 1914 року народження та дружину ОСОБА_7, 1920 року народження. (а.с.70, 72, т.1).

Як слідує із змісту листа Державного архіву Тернопільської області від 26.03.2015 року № Ш-21/05/13, в документах Державного архіву Тернопільської області відомостей про перебування на примусових роботах у Німеччині ОСОБА_5, 1914 року народження, не виявлено. (а..с.16, т.1).

Відповідно до інформації УСБУ в Тернопільській області від 29.05.2001 року, відомості щодо підтвердження факту загибелі на примусових роботах ОСОБА_5, під час окупації фашистсько-німецькими військами, відсутні. (а.с.17, т.1).

Згідно інформації Державного архіву Львівської області, від 03.12.90 року № Ш-1969, документи про пенсійне забезпечення окупаційного періоду в архів на збереження не надходили. (а.с.122, т.1).

ОСОБА_7 (мати позивача) отримувала пенсію від головної установи із соціального страхування у Варшаві, у відділенні у Львові Фонду соціальних виплат по нещасних випадках, рахунок у Варшаві 20.592, Wbc 5347 1-1-1944) пенсію отримували до початку 1944 року.(а.с.82-83, 84, 130, т.1).

Як слідує із змісту листа Департаменту консульської служби Міністерства закордонних справ України від 29 липня 2005 року, №712/СБС/19-091-49761, посольством України в республіці Польща опрацьовувалось питання поновлення виплат ОСОБА_7 польською стороною пенсії у зв'язку з втратою годувальника. Центральним бюро з обслуговування міжнародних угод Установи соціального страхування Республіки Польща ОСОБА_7 відмовлено у поновленні виплати пенсії у зв'язку з втратою годувальника. (а.с.57, т.1).

Згідно листа районного управління Білефельд страхового товариства від 20.01.2004 року, адресованого ОСОБА_7, товариством перевірено обставини нещасного випадку із ОСОБА_5 та встановлено, що не існує зобов'язання німецького органу соціального страхування здійснювати ці виплати. Фонд соціальних виплат по нещасних випадках головної установи із соціального забезпечення у Варшаві не був німецьким органом. Від 01.01.2019 року, Львів, як і інші австрійські території, перейшли до Польщі. Правові норми у галузі соціального страхування на той момент залишалися чинними і надалі без змін. Наказом від 24.11.1927 року вони стали частиною польських правових норм у галузі соціального страхування. Ці польські правові норми у галузі соціального страхування зберігали свою чинність до кінця Другої світової війни. Німецькі органи влади не встановлювали компетенцію органів соціального страхування. (а.с.131а, т.1).

Відповідно рішення соціального суду Землі Північний Рейн - Фестфалія від 15.10.2004 року, ОСОБА_7 (матері позивача) роз'яснено, що соціальний суд м. Дюссельдольфа справедливо відхилив її позов і апеляція ОСОБА_7 не має перспектив на успіх.

Так, з мотивувальної частини рішення слідує, що «…соціальний суд м. Дюссельдорф у своєму рішенні від 2.09.2003 року зазначив, що пенсія вдові померлого, за Вашою заявою, не підлягала б виплаті Вам в Україні, навіть якщо на Вашу користь припустити, що за соціальним страховим правом дотримано передумов для вимоги призначення пенсії вдові померлого…

Факт сплати Вашим чоловіком внесків до німецького соціального страхування однак не доведено. Примусова праця Вашого чоловіка поблизу Тернополя не підпадає під компетенцію німецького органу соціального пенсійного страхування, але відноситься до компетенції польського або російського органу соціального пенсійного страхування. Таким чином, не дотримано терміну, після витікання якого нараховується пенсія.

Згідно з матеріалами справи, від лютого 1943 року Ви так само не отримували ніякої пенсії вдови померлого від німецьких органів соціального пенсійного страхування. Більш того, згідно з долученими Вами до справи документами, пенсію, виплачував фонд страхування від нещасних випадків Головного відомства із соціального захисту, відділ виплати пенсій, у Львові. Це відомство було польським органом соціального пенсійного забезпечення. Округ Тернопіль, де було місце помешкання і роботи Вашого чоловіка, після окупації німецькою армією політично належало до заснованого 01.08.1941 року Дистрикту Галичина, що був складовою частиною т.зв. „Генерал-Губернаторства" на польських окупованих теренах (див. Мишковський, Приєднані східні терени і Генерал-Губернаторство). Генерал-Губернаторство не було включено до Німецького Рейху, по відношенню до Німецького Райху воно було закордоном. Чинне до того моменту право, в основному, залишалося в силі. Генерал-Губернаторстві надалі діяло польське соціальне страхове праве, що розповсюджувалося на всіх працівників по найму, включно з громадянами Німеччини. Страхові правовідносини, що підпадали під польське закони соціального страхування, не було переведено до дії німецького страхового права (Федеральний соціальний суд, Рішення від 23.8.2001 року, В 13 RJ 59/00 R).

Своїм Четвертим Розпорядженням щодо соціального страхування у Генерал-Губернаторстві від 25.09.1943. р. генерал-губернатор поновлення порядку соціального страхування в Дистрикті Галичина відповідно до правових норм, чинних у Генерал-Губернаторстві на 31.07.1941 р. (Офіційні розпорядження в Генерал-Губернаторстві, 1941 рік, № 560), і таким чином, запровадив у Дистрикті Галичині норми польського соціального страхового права. Усі внески соціального страхування сплачувалися до відповідного польського місцевого органу соціального страхування. Польське головне відомство із соціального страхування було основним органом пенсійного соціального страхування та страхування від нещасних випадків. У Львові знаходилося представництво цього відомства в Дистрикті Галичина». (а.с.102-104, т.1).

Як слідує із матеріалів позову, позивач ОСОБА_2 стосовно надання статусу жертви нацистських переслідувань впродовж 2014-2016 років неодноразово звертався до Міністерства соціальної політики України, управління праці та соціального захисту населення Гусятинської районної державної адміністрації Тернопільської області, обласної державної адміністрації Тернопільської області, а також в інші державні установи. Зазначені звернення скеровувались для розгляду в управління праці та соціального захисту населення Гусятинської районної державної адміністрації Тернопільської області. (т.1, т.2 справи № 596/319/17).

Листами управління праці та соціального захисту населення Гусятинської районної державної адміністрації, позивачу впродовж 2014-2017 років неодноразово роз'яснювались підстави надання статусу жертви нацистських переслідувань з посиланням на статті Закону України «Про жертви нацистських переслідувань» (т.1, т.2 справи № 596/319/17).

Листами Гусятинської районної державної адміністрації від 18.02.2016 року №Ш-36/71-060, від 30.08.2016 року № Ш-36/223-060, позивача повідомлено про припинення розгляду його звернення до Адміністрації Президента України, Верховної Ради України, Тернопільської обласної державної адміністрації, Гусятинської районної державної адміністрації, оскільки жодних документів, які є підставою для встановлення статусу позивачем не представлено. (а.с.227, т.1).

Обставини не розгляду по суті заяви ОСОБА_2 щодо встановлення йому статусу жертви нацистських переслідувань доводиться також протоколом засідання постійно-діючої комісії з питань розгляду звернень громадян у Гусятинській районній державні адміністрації від 17 лютого 2016 року. (а.с.231-232, т.1).

В судовому засіданні представник управління праці та соціального захисту населення Гусятинської районної державної адміністрації Рудько О.Р. визнала зазначені обставини, посилаючись на те, що відповідачем - управління праці та соціального захисту населення не розглядались по суті звернення ОСОБА_2 щодо встановлення йому статусу жертви нацистських переслідувань, оскільки були відсутні підстави для надання останньому статусу жертви нацистських переслідувань.

Таким чином судом встановлено, що за наслідками розгляду неодноразових звернень ОСОБА_2 щодо встановлення йому статусу жертви нацистських переслідувань, звернення позивача було розглянуто та прийнято рішення не про відмову у наданні чи надання статусу жертви нацистських переслідувань, а про повернення документів без реалізації.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 4,5 Закону України «Про жертви нацистських переслідувань», особами, які належать до числа жертв нацистських переслідувань, є: колишні в'язні концентраційних таборів, гетто та інших місць примусового тримання та місць примусових робіт у роки Великої Вітчизняної війни та Другої світової війни; особи, які були насильно вивезені з території колишнього Союзу РСР на примусові роботи на територію Німеччини або її союзників, що перебували у стані війни з колишнім Союзом РСР, або на території окупованих ними інших держав; діти, які народилися в місцях примусового тримання їх батьків та в місцях відбування батьками примусових робіт; діти партизанів, підпільників, інших учасників боротьби з націонал-соціалістським режимом у тилу ворога, яких у зв'язку з патріотичною діяльністю їх батьків було піддано репресіям, фізичним розправам, гонінням.

До жертв нацистських переслідувань належать також особи, які у роки Великої Вітчизняної війни та Другої світової війни були насильно вивезені з території інших держав, що після 1944 року увійшли до складу колишнього Союзу РСР, а також особи, які після звільнення з концентраційних таборів, гетто, інших місць примусового тримання та місць примусових робіт були переселені на територію України.

Жертвам нацистських переслідувань видаються відповідні посвідчення замість раніше виданого посвідчення ветерана війни. Зразок посвідчення, порядок виготовлення і видачі посвідчень встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Згідно Постанови КМУ від 27 вересня 2000 року № 1467 «Про затвердження Порядку виготовлення та видачі посвідчень, листів талонів на право одержання пільгових проїзних документів жертвам нацистських переслідувань», посвідчення жертви нацистських переслідувань є документом, що підтверджує статус жертви нацистських переслідувань і її право на отримання відповідних пільг згідно із Законами України "Про жертви нацистських переслідувань". Бланки посвідчень і бланки листів талонів на право одержання пільгових проїзних документів (квитків) виготовляються на замовлення Мінсоцполітики.

Згідно ст.7 Закону України «Про звернення громадян» не розглядаються повторні звернення одним і тим же органом від одного і того ж громадянина з одного і того ж питання, якщо перше вирішено по суті. Рішення про припинення розгляду такого звернення приймає керівник органу, про що повідомляється особі, яка подала звернення.

Таким чином, судом встановлено, що звернення позивача з приводу встановлення статусу жертви нацистських переслідувань відповідачем не розглядалось по суті, а тому залишення його без розгляду є протиправним. Відповідач, повернувши документи позивачу, діяв всупереч нормам, встановленим законодавством.

Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Вищий адміністративний суд України у своїй постанові № П-278/10 від 21.10.2010 вказав, що з огляду на положення КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Отже, адміністративний суд, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення), передбаченим частиною 3 статті 2 КАС України, критеріям, не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Таким чином, позовну заяву ОСОБА_2 про зобов'язання вчинення певних дій слід задовольнити частково.

Зобов'язати управління праці та соціального захисту населення Гусятинської районної державної адміністрації Тернопільської області розглянути питання про надання ОСОБА_2 статусу жертви нацистських переслідувань, а саме: дитини, яка народилася в місцях примусового тримання її батьків та в місцях відбування батьками примусових робіт, та прийняти рішення згідно Закону України «Про жертви нацистських переслідувань».

В задоволенні решти вимог відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.2, 6, 9, 10, 99, 100, 158-164, 167, 186 Кодексу адміністративного судочинства України, ст.ст. 8,19,55 Конституції України, Закону України «Про жертви нацистських переслідувань», Постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку виготовлення та видачі посвідчень, листів талонів на право одержання пільгових проїзних документів (квитків) жертвам нацистських переслідувань» від 27 вересня 2000 року № 1467, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позовну заяву ОСОБА_2 про зобов'язання вчинення певних дій задовольнити частково.

Зобов'язати управління праці та соціального захисту населення Гусятинської районної державної адміністрації Тернопільської області розглянути питання про надання ОСОБА_2 статусу жертви нацистських переслідувань, а саме: дитини, яка народилася в місцях примусового тримання її батьків та в місцях відбування батьками примусових робіт, та прийняти рішення згідно Закону України «Про жертви нацистських переслідувань».

В задоволенні решти вимог відмовити.

На постанову суду може бути подано апеляційну скаргу до Львівського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня її проголошення через Гусятинський районний суд Тернопільської області.

У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили в разі пропущення вищезазначених строків, або якщо її не скасовано після розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Суддя: підпис

З оригіналом вірно

Суддя Гусятинського районного суду І.О. Лисюк