Справа № 206/2119/17(2-а/206/77/17)
Суддя: Бишевська Н.А.
Дата ухвалення: 2017-10-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

19 жовтня 2017 рокусправа № 206/2119/17(2-а/206/77/17)

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Бишевської Н.А.

суддів: Добродняк І.Ю ОСОБА_1

за участю секретаря судового засідання: Трахт К.О.

представників сторін:

позивача : - ОСОБА_2, ОСОБА_3 (дов.від 03.03.2017 року)

відповідача: - ОСОБА_4 (дов.від 20.01.2017 року)

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Дніпрі

на постанову Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 18 серпня 2017 р. у справі № 206/2119/17(2-а/206/77/17)

за позовом ОСОБА_2

до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Дніпрі

про зобов'язання призначити пенсію за вислугу років, -

ВСТАНОВИВ:

"19" квітня 2017 р. ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Дніпрі в якому просив зобовязати Лівобережне обєднане управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі прийняти рішення про призначення йому пенсії за вислугу років з 20.10.2016 року, мотивуючи тим, що 20.10.2016 року він звернувся до відповідача з заявою про призначення йому пенсії за вислугу років на підставі п. «а» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Позовні вимоги обґрунтовані безпідставністю відмови Пенсійного фонду, оскільки в позивача в наявності необхідний пільговий стаж для призначення пенсії за вислугу років.

Постановою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 18 серпня 2017 р. у справі № 206/2119/17(2-а/206/77/17) адміністративний позов ОСОБА_2 до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Дніпрі про зобов'язання призначити пенсію за вислугу років - задоволено частково.

Зобов'язано Лівобережне обєднане управління пенсійного фонду України в м. Дніпрі зарахувати ОСОБА_2 до пільгового стажу, який дає право на призначення пенсії за віком, періоди його роботи в ВО «Укрспецзалізшляхбуд» з 01.04.1996 року по 12.07.1996 року та з 12.06.1997 року по 01.02.1999 року на АТЗТ «Укрспецзалізшляхбуд» та розглянути заяву позивача від 20.10.2016р. про призначення йому пенсії за вислугу років відповідно до п. «а» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

В іншій частині адміністративного позову - відмовлено.

Судом встановлено, що позивач працював на Придніпровській залізниці монтером колії, та в подальшому бригадиром колії, тобто був зайнятий на поточному утриманні, ремонту колії та штучних споруд з інтенсивним рухом поїздів. Згідно до п. «а» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» дана робота дає право на пенсію за вислугу років. На підставі дослідження наданих сторонами документів, суд дійшов висновку, що оскільки первинним документом, що підтверджує трудовий стаж є трудова книжка, а записами трудової книжки позивача підтверджено наявність необхідного стажу для виходу на пенсію за вислугою років, то відмова відповідача з підстав не підтвердження пільгового стажу є необґрунтованою. Судом зобовязано відповідача врахувати спірні періоду роботи позивача до пільгового стажу. Відмова в задоволенні вимоги про зобовязання відповідача призначити пенсію мотивована тим, що питання призначення пенсії н6е належать док компетенції суду, а є виключними повноваженнями Пенсійного фонду України.

Не погодившись з постановою суду, Лівобережним об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України в м.Дніпрі подано апеляційну скаргу, згідно якої особа, яка подає апеляційну скаргу просить скасувати постанову Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 18 серпня 2017 р. у справі № 206/2119/17(2-а/206/77/17), як таку що винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вважає, що суд не врахував, що праця позивача не відноситься до робот зі здійснення перевезень або забезпечення безпеки руху на залізничному транспорті, а отже не може бути підставою для виходу на пенсію відповідно до п. «а» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Представниками сторін надано ґрунтовні пояснення щодо обставин по справі та підтримано позиції, викладені в апеляційній скарзі та запереченнях до неї.

Перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги, внаслідок наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного перегляду справи, ОСОБА_2 працював повний робочий день в структурному підрозділі «Нижньодніпровська дистанція колії» регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» з 15.02.1984 р. по 01.10.1991 р. монтером колії; з 01.10.1991 р. по 10.04.1992 р. бригадиром колії; з 10.04.1992 р. по 13.07.1992 р. монтером колії; з 13.07.1993 р. по 11.05.1996 р. бригадиром колії.

Згідно до п. «а» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» робота на поточному утриманні, ремонті колії та штучних споруд з інтенсивним рухом поїздів, як це встановлено Списком професій і посад робочих локомотивних бригад і окремих категорій працівників, які безпосередньо здійснюють організацію перевезень і забезпечують безпеку руху на залізничному транспорті і в метрополітенах, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.10.1992 р. № 583, дає право на пенсію за вислугу років.

З розрахунку стажу позивача здійсненого пенсійним фондом, вбачається, що вищезазначені періоди роботи зараховані до стажу позивача за вислугу років, який склав 11 років 00 місяців 04 дні, загальний стаж склав 27 років 08 місяців 28 днів.

Періоди роботи з 01.04.1996 року по 12.07.1996 року на ВО «Укрспецзалізшляхбуд», з 12.06.1997 року по 01.02.1999 року на АТЗТ «Укрспецзалізшляхбуд» до стажу позивача за вислугу років не зараховані пенсійним фондом у звязку з не підтвердженням даного стажу належними документами. У звязку з чим Рішенням відповідача, викладеним в протоколі № 106 від 25.10.2016 р. засідання комісії про розгляд питань, пов'язаних з призначенням та перерахунком пенсій, відмовлено в призначенні пенсії за вислугу років ОСОБА_2 через відсутність стажу 12 років 06 місяців за вислугу років у зв'язку з не підтвердженням відповідного стажу належними документами.

Не погодившись з діями відповідача, ОСОБА_2 звернувся до суду за захистом порушеного права на належний соціальний захист.

Дослідивши обставини по справі, колегія суддів вважає за можливе погодитись з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для часткового задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

У відповідності до п. «а» ст. 55 ЗУ «Про пенсійне забезпечення» ( в редакції чинній на час виникнення спірних відносин) право на пенсію за вислугою років мають робітники локомотивних бригад і окремі категорії працівників, які безпосередньо здійснюють організацію перевезень і забезпечують безпеку руху на залізничному транспорті та метрополітенах, - за списками професій і посад, що затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, зокрема, чоловіки - після досягнення 55 років і при загальному стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначеній роботі.

У відповідності до Списку професій і посад робітників локомотивних бригад і окремих категорій працівників, які безпосередньо здійснюють організацію перевезень і забезпечують безпеку руху на залізничному транспорті та в метрополітенах і користуються правом на пенсію за вислугу років, затвердженого Постановою КМУ №583 від 12.10.1992 року, монтери колії магістральних залізниць, зайняті на поточному утриманні, ремонті колій і штучних споруд на дільницях з інтенсивним рухом поїздів мають право на призначення пенсії за вислугу років.

Згідно ст. 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року N 637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Пунктом 20 Порядку встановлено, що у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників. У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.

З трудової книжки позивача вбачається, що ОСОБА_2, працював на ВО «Укрспецзалізшляхбуд» з 01.04.1996 року по 12.07.1996 року монтером колії, з 12.06.1997 року по 01.02.1999 року на АТЗТ «Укрспецзалізшляхбуд» - бригадиром монтерів колії.

З уточнюючої довідки № 20 від 02.03.2017 року про особливий характер праці та умови праці, необхідні для призначення пільгової пенсії ПАТ "Українська залізниця" ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 працював повний робочий день в структурному підрозділі «Нижньодніпровська дистанція колії» регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» в період за професіями: з 15 березня 1984 року (наказ № 130/к від 13.03.1984 року) по 1 жовтня 1991 року (наказ № 594/к від 26.09.1991 року) монтером колії, з 1 жовтня 1991 року (наказ № 594/к від 26.09.1991 року) по 10 квітня 1992 року (наказ №219/к від 13.04.1992 року) бригадиром колії, з 10 квітня 1992 року (наказ № 219/к від 13.04.1992 року) по 13 липня 1993 року (наказ 403/к від 13.07.1993 року) монтер колії, з 13 липня 1993 року (наказ № 403/к від 13.07.1993 року) по 11 травня 1996 року (наказ №254/к від 27.05.1996 року) бригадиром колії, (звільнений з підприємства 11 травня 1996 року наказом №254/к від 27.05.1996 року за власним бажанням ст.38 КЗОТ України), які зайняті на поточному утриманні, ремонті колії та штучних споруд на дільницях з інтенсивним рухом поїздів, затверджених переліком найменувань професій, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №583 від 12.10.1992 року. Робота дає право на пенсію за вислугу років п. «а» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

З довідки № 60 від 11.10.2016 року ТОВ ВО "Укрспецзалізшляхбуд" ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 працював в ТОВ ВО «Укрспецзалізшляхбуд» в період за професіями: з 01 квітня 1996 р. згідно (наказу № 05 від 01.04.1996 р.) по 12 липня 1996р монтером колії (звільнений з підприємства за власним бажанням згідно наказу № 19 від 08.07.1996 р ), з 12 червня 1997 р. згідно (наказу № 31 від 12.06.1997 р.) по 01 лютого 1999 р бригадиром монтерів колії (звільнений з підприємства за власним бажанням згідно наказ № 3 від 01.02.1999 р ), з 15 травня 2000р. згідно (наказу № 14 від 15.05.2000р.) по 03 липня 2000 р. начальником дільниці згідно (звільнений з підприємства за власним бажанням згідно наказу № 20 від 03.07.2000р.).

З огляду на наведене, колегія суддів вважає за можливе погодитись з висновком суду першої інстанції щодо неправомірності відмови у призначенні пенсії за вислугу років ОСОБА_2, оскільки з вищевикладеного вбачається наявність у позивача достатнього стажу для призначення пенсії згідно до п, «а» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Доводи скаржника стосовно того, що уточнююча довідка підприємства, що займається будівництвом не може свідчити про наявність у позивача стажу в галузі організації перевезень та забезпечення безпеки руху на залізничному транспорті, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки спеціалізація підприємства, що здійснює зберігання архівних документів, не може свідчити про відсутність у особи трудового стажу, підтвердженого записами трудової книжки та іншими уточнюючими документами.

Щодо доводів скаржника про протиправне стягнення судових витрат з відповідача, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що статтею 94 КАС України встановлені правила розподілу судом судових витрат між сторонами за результатами розгляду справи.

Загальним є правило, що стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, інша сторона повинна компенсувати судові витрати, понесені першою у звязку із розглядом справи. Тобто сторона, яка винна у виникненні правового спору, має нести і витрати, повязані з його вирішенням, як свої так і іншої сторони.

За змістом частини першої статті 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, статус і порядок діяльності якого визначається, зокрема, Законом України Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування (далі Закон) та Положенням про Пенсійний фонд України, затвердженим Указом Президента України від 6 квітня 2011 року № 384.

Відповідно до статті 71 Закону бюджет Пенсійного фонду - план утворення і використання цільового страхового фонду, що формується за рахунок страхових внесків до солідарної системи та надходжень з інших джерел, визначених цим Законом. Порядок розроблення, затвердження та виконання бюджету Пенсійного фонду встановлюється правлінням Пенсійного фонду (на сьогодні це Порядок розроблення, затвердження та виконання бюджету Пенсійного фонду України, затверджений постановою правління Пенсійного фонду України 31.08.2009 N 21-2).

Статтею 72 Закону визначено джерела формування коштів Пенсійного фонду, а частиною 2 зазначеної статті встановлено, що кошти Пенсійного фонду не включаються до складу Державного бюджету України.

Крім того, згідно з нормою статті 73 Закону забороняється використання коштів Пенсійного фонду на цілі, не передбачені цим Законом.

Разом з тим, згідно частини першої статті 3 Закону України Про гарантії держави щодо виконання судових рішень, яка визначає особливості виконання рішень суду про стягнення коштів з державного органу, встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється Державною казначейською службою України в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Пунктом 20 Порядку № 845, зокрема визначено, якщо законом відповідний вид надходжень у поточному бюджетному періоді не передбачений, безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів здійснюється з рахунка, на якому обліковуються кошти за кодом доходів бюджету Інші надходження.

Відповідно до підпункту 3 пункту 9 розділу VI Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України у разі безспірного списання коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) Державна казначейська служба України відображає в обліку відповідні бюджетні зобов'язання розпорядника бюджетних коштів, з вини якого виникли такі зобов'язання. Погашення таких бюджетних зобов'язань здійснюється виключно за рахунок бюджетних асигнувань цього розпорядника бюджетних коштів. Одночасно розпорядник бюджетних коштів зобов'язаний привести у відповідність з бюджетними асигнуваннями інші взяті бюджетні зобов'язання.

Водночас пунктом 19 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845, встановлено, що безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів і їх перерахування на рахунок, зазначений у виконавчому документі про стягнення надходжень бюджету та/або заяві про виконання рішення про стягнення надходжень бюджету, здійснюються органами Казначейства з відповідного рахунка, на який такі кошти зараховані, шляхом оформлення розрахункових документів.

Тобто,у випадках, коли судом спір вирішено по суті із постановленням відповідного рішення, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, то в частині розподілу судових витрати судом вирішується питання про стягнення судових витрат з винної сторони.

Як зазначено вище таке стягнення повинно проводитися виключно за рахунок бюджетних асигнувань розпорядника бюджетних коштів субєкта владних повноважень, що був стороною у справі та не на користь якого винесено рішення суду.

Статтею 200 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на наведене, судова колегія дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. У звязку з викладеним доводи апеляційної скарги не приймаються до уваги, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 196, 198, 200, 205, 206 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Дніпрі на постанову Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 18 серпня 2017 р. у справі № 206/2119/17(2-а/206/77/17) - залишити без задоволення.

Постанову Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 18 серпня 2017 р. у справі № 206/2119/17(2-а/206/77/17) - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили відповідно до ст. 254 КАС України та може бути оскаржена відповідно до ст. 212 КАС України.

Головуючий: Н.А. Бишевська

Суддя: І.Ю. Добродняк

Суддя: Я.В. Семененко