Справа № 826/1030/17
Суддя: Огурцов О.П.
Дата ухвалення: 2017-11-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

08 листопада 2017 року № 826/1030/17

Колегія суддів Окружного адміністративного суду міста Києва у складі головуючого судді Огурцова О.П., суддів: Арсірія Р.О., Кузьменка В.А., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом Громадянина Російської Федерації ОСОБА_2

до Державної міграційної служби України

про визнання протиправним та скасування рішення від 27.10.2016 №547-16,

зобов'язання вчинити дії,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Громадянин Російської Федерації ОСОБА_2 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення від 27.10.2016 №547-16, зобов'язання вчинити дії.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що він не погоджується з рішенням відповідача від 27.10.2016 №547-16, вказує, що він є уродженцем м. Владікавказ, Республіки Північна Осетія-Алані, Російської Федерації, проте наразі дана територія є окупованою, уродженці якої піддаються переслідуванням, насильницьким зникненням, тортурам тощо, тобто, позивач вважає, що є цілком обґрунтованими його побоювання стати жертвою дискримінації та переслідувань зі сторони російських спецслужб, тому він не може повернутися до країни походження - Російської Федерації. Також, позивач наголошував на тому, що відповідачем залишено поза увагою ті обставини, що члени сім'ї позивача є громадянами України, та те, що Україна сприяє збереженню єдності сімей біженців та осіб, які потребують додаткового захисту або яким надано тимчасовий захист.

В судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги.

Представник відповідача у судовому засіданні подав письмові заперечення проти позову, в яких просив відмовити у задоволенні адміністративного позову повністю. Свої заперечення на адміністративний позов відповідач обґрунтовує тим, що позивачем не надано відомостей, що підставамии його виїзду з країни походження стали саме релігійні переконання, як мусульмана-суніта. Крім того, позивач перебуває у розшуку Управлінням по боротьбі з тероризмом Служби ФСБ Росії для притягнення до кримінальної відповідальності за ч.2 ст.205.2 (участь у діяльності організації, яка відповідно до законодавства визнана терористичною), відповідає ч. 1 ст.258-3 КК України, та ч.3 ст. 33, ч.1 ст.205.1 (сприяння терористичній діяльності шляхом організації озброєння особи) КК Російської Федерації, відповідає ч.3 ст. 27 КК України. Відтак, відповідач стверджує, що стосовно позивача умови, які зазначені у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту" - відсутні.

Відповідно до частини четвертої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, суд ухвалив продовжити розгляд справи у порядку письмового провадження.

Під час судового розгляду справи, суд,-

В С Т А Н О В И В:

Як вбачається зі змісту заяви-анкети, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, громадянин Російської Федерації, народився в місті Владікавказ, Республіки Північна Осетія-Аланія, одружений з ОСОБА_3 (громадянка України) та має сина ОСОБА_4 (громадянин України), за національністю - інгуш, за віросповіданням - іслам (суніт). В 2012 році залишив легально країну постійного проживання та літаком прибув до Єгипту, транзитом через Туреччину, де пробув до 2013 року. В 2013 році легально по закордонному паспорту літаком прибув до АР Крим в м. Сімферополь, де перебував до 2014 року. Після анексії АР Крим переїхав на материкову Україну, зокрема, в м. Вінницю (2014-2015 роки) та в м. Мелітопіль (2015-2016 роки.)

17.05.2016 ОСОБА_2 звернувся із заявою до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач зазначив, що «был вынужден покинуть Россию в 2012 г. по религиозным причинам, а именно из-за угрозы применения ко мне, а также моим родным и близким родственникам физического и психологического насилия со стороны государства РФ и ее спецслужб.

Я вместе со своими родными и близкими исповедовал ислам (мусульманин - суннит) за такие действия власть России была агресивно настроена относительно нас…

Много мусульман остаются безвести пропавшими или их тела найдены со следами жутких пыток, на окраинах разных селений нашей республики да и всего северного Кавказа.

В 2013 г. я приехал в Украину для лечения травм получиных в авто аварии в 2009 г.

Я остался на Украине в Крыму, завел семью и жил до 2014 г. В начале марта 2014 г. во время анексии Крыма Россией, мне пришлось покинуть и Крым сного спасая свою жизнь и жизнь своей семьи с другими крымскими татарами.

Проживаю на материковой части Украины с 2014 г. Моя жена, гражданка Украины, сын гражданин Украины и скоро появится на свет в июне месяце по воле господа еще один ребенок. За время проживания на Украинея не совершал никаких противоправных действий. Наоборот оказывал волонтерскую помощь участникам АТО и участникам блокады крыма. Из-за чего могу преследоваться по политическим признакам и подвергнут пыткам я и мои родные и близкие проживающие в РФ и окупированном Крыму.».

Головним управлінням Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області було вручено позивачу Повідомлення № 6 від 14.11.2016 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У вищезазначеному Повідомленні зазначено, що відповідно до статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту" позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 цього Закону відсутні на підставі Рішення Державної міграційної служби України від 27.10.2016 №547-16.

Позивач, вважаючи рішення Державної міграційної служби України від 27.10.2016 №547-16 протиправним та таким, що підлягає скасуванню, звернувся з відповідним позовом до суду.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до абзацу 1 пункту 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до частини п'ятої статті 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Статтею 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" встановлено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Зі змісту спірного рішення вбачається, що підставою для його прийняття є абзац 5 частини першої статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", тобто позивачеві відмовлено, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до частини одинадцятої статті 9 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як вбачається з висновку Головного управління в Дніпропетровській області Державної міграційної служби України, щодо визнання, або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 05.09.2016 справа № 2016 ZP 0005, за результатами розгляду особової справи громадянина Російської Федерації ОСОБА_2, який подав заяву про визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, позивачеві відмовлено у задоволенні такої заяви у зв'язку з відсутністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань та стосовно якої встановлено, що загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання не існує.

В пункті 10 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року №1 "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні", зазначено про те, що судам слід ураховувати, що залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту. Крім того, при розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 7 вересня 2011 року N 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження. Суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях. При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до частини другої статті 72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, не потрібно доказувати. Ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об'єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

У висновку щодо визнання, або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 05.09.2016 справа № 2016 ZP 0005 зазначено про те, що позивач залишив країну своєї громадянської належності у 2012 році, водночас вказано про те, що з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту звернувся після початку проведення екстрадиційної перевірки для повернення його компетентним органам Російської Федерації 17.05.2016. При цьому, в розділі 5 "Аналіз наявності кримінального переслідування заявника" вказаного висновку зазначено про те, що постанову про притягнення позивача в якості обвинуваченого в рамках кримінальної справи слідчим ОВС СУ ФСБ Росії було винесено 19.01.2015.

Таким чином, у висновку щодо визнання, або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту зазначається про те, що у 2012 році він покинув територію Російської Федерації, водночас вказано про факт притягнення позивача у якості обвинуваченого по кримінальній справі в 2015 році, тобто приблизно через 3 роки після того, як він залишив територію Російської Федерації.

При цьому, у загальному висновку щодо визнання, або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 05.09.2016 справа №2016 ZP 0005 не надано оцінки факту притягнення позивача у якості обвинуваченого в рамках кримінальної справи через значний проміжок часу після того, як він залишив територію Російської Федерації, а лише вказано про те, що заявник не бажає повертатись на територію Російської Федерації через побоювання притягнення його до кримінальної відповідальності.

Відповідно до частини восьмої статті 9 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається. Такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України.

Як свідчать матеріали справи, відповідачем не надано належної оцінки та не здійснено належної перевірки щодо факту винесення стосовно позивача постанови про притягнення його в якості обвинуваченого в рамках кримінальної справи в 2015 році, у той час, як територію Російської Федерації він покинув у 2012 році, як обставині, яка може свідчити про наявність у позивача обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань на території Російської Федерації.

З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення від 27.10.2016 № 547-16 є протиправним та підлягає скасуванню, а питання щодо надання позивачу статусу біженця - повторному розгляду.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Разом з тим, позовні вимоги в частині зобов'язання відповідача визнати позивача біженцем задоволенню не підлягають, оскільки виходячи з норм Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" зазначені дії відносяться до дискреційних повноважень відповідача, а тому належним способом захисту порушеного права позивача є визнання неправомірним та скасування рішення від 27.10.2016 № 547-16 та зобов'язання відповідача повторно розглянути заяву позивача про надання статусу біженця у відповідності з процедурою передбаченою законодавством, що повертає сторони у первісний стан, який існував до винесення протиправного рішення.

Відповідно до частини першої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

З огляду на викладене, керуючись статтями 69-71, 94, 160-165, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1.Адміністративний позов - задовольнити частково.

2.Визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 27.10.2016 № 547-16.

3.Зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Російської Федерації ОСОБА_2 про надання статусу біженця у відповідності з процедурою передбаченою законодавством.

4. У іншій частині позовних вимог - відмовити.

Відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України постанова суду першої інстанції, якщо інше не встановлено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку для її апеляційного оскарження. У разі апеляційного оскарження постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Головуючий суддя О.П. Огурцов

Судді Р.О. Арсірій

В.А. Кузьменко