Справа № 813/1685/17
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2017-11-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2017 рокуЛьвів№ 876/8625/17

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,
суддів Іщук Л.П., Сеника Р.П.,
з участю секретаря судових засідань Гелецького П.В.,
позивача ОСОБА_1 ,
представника позивача Щура О.В.,
представника відповідача Угніча І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 17 липня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до командира військової частини НОМЕР_1 про зобов`язання до вчинення дій ,

ВСТАНОВИВ :

29 квітня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив зобов`язати командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 ( НОМЕР_1 ) (далі в/ч НОМЕР_1 ) звільнити його з лав Збройних Сил України у зв`язку із закінченням строку дії контракту від 19 листопада 2013 року, укладеного з Міністерством оборони України, шляхом прийняття відповідного наказу.
Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 17 липня 2017 року у справі № 813/1685/17 позов було задоволено.
У апеляційній скарзі в/ч НОМЕР_1 просить зазначену постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нову, якою відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 . Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про те, що особливий період в Україні не діє і командир в/ч НОМЕР_1 зобов`язаний звільнити позивача зі служби в зв`язку із закінченням строку дії контракту.
Представник відповідача у ході апеляційного розгляду підтримав апеляційну скаргу. Просив скасувати постанову суду першої інстанції про задоволення позову ОСОБА_1 та прийняти нову, якою у задоволенні таких позовних вимог відмовити.
Позивач ОСОБА_1 та його представник у судовому засіданні апеляційного суду заперечили обґрунтованість апеляційних вимог. Просили залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін.
Заслухавши суддю-доповідача та учасників процесу, перевіривши матеріали справи та доводи апелянта у їх сукупності, апеляційний суд приходить до переконання, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких мотивів.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що станом на момент закінчення строку дії контракту, а саме 19 листопада 2016 року, та станом на момент звернення позивача до командування в/ч НОМЕР_1 12 січня 2016 року та 21 лютого 2017 року з рапортами про звільнення зі служби особливий період в Україні не діяв, а отже відсутня підстава продовження контракту понад встановлені строки, визначена п. 2 ч. 9 ст. 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Враховуючи те, що строк дії контракту сплинув 19 листопада 2016 року, а позивач не виявив бажання продовжувати службу у складі Збройних Сил України, про що повідомив відповідача рапортами від 12 січня 2017 року та від 21 лютого 2017 року, суд дійшов висновку про наявність підстав для розірвання контракту від 19 листопада 2013 року. Тому наказ командира в/ч НОМЕР_1 від 7 жовтня 2016 року № 241 щодо продовження дії контракту ОСОБА_1 підлягає скасуванню.
Даючи правову оцінку оскаржуваному судовому рішенню та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.
Відповідно до абзацу 11 ст. 1 Закону України «Про оборону України» особливим періодом є період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Згідно із приписами ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а . також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного етану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Положеннями ч. 8 ст. 4 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» встановлено, що з моменту оголошення мобілізації (крім цільової) чи введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях настає особливий період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.
На час особливого періоду дія будь-яких прийнятих до настання цього періоду нормативно-правових актів, що передбачають скорочення чисельності, обмеження комплектування або фінансування Збройних Сил України, інших військових формувань чи правоохоронних органів спеціального призначення, зупиняється.
Відповідно до Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», який затверджений Законом України від 17 березня 2014 року №1126-VII, постановлено оголосити та провести часткову мобілізацію.
Указами Президента України від 06 травня 2014 року № 454/2014, від 21 липня 2014 року № 607/2014, від 14 січня 2015 року № 15/2015, які були затверджені Законами України від 6 травня 2014 року № 1240-VII, від 22 липня 2014 року № 1595-VІІ, від 15 січня 2015 року № 113-VIII відповідно, також оголошувались та проводились часткові мобілізації.
Таким чином, на переконання апеляційного суду, з моменту прийняття Президентом України Указу від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію» в Україні настав особливий період і Збройні Сили України переведені на функціонування в умовах особливого періоду, а у подальшому Указом Президента України від 15 січня 2015 року № 113-VIII переведено національну економіку України на функціонування в умовах особливого періоду.
Згідно зі ст. 11 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» рішення про демобілізацію приймається Президентом України із внесенням його на затвердження Верховною Радою України, однак станом на момент звернення позивача із рапортами про звільнення з військової служби таке рішення не приймалось, а закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду функціонування Збройних Сил України.
Як безспірно встановлено судом, між Міністерством оборони України в особі командира в/ч НОМЕР_1 та ОСОБА_1 19 листопада 2013 року укладено контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України, у п. 3 якого зазначено, що цей контракт є строковим та укладається відповідно до строків установлених законодавством, за погодженням сторін на 3 роки. (а.с. 14).
Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі Закон № 2232-ХІІ) у редакції на час виникнення спірних правовідносин Збройні Сили України та інші військові формування комплектуються військовослужбовцями шляхом: призову громадян України на військову службу та прийняття громадян України на військову службу за контрактом.
Тобто, вказаним Законом визначено два різні види проходження служби у Збройних Силах України. Добровільно уклавши контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України, позивач набув статуту військовослужбовця за контрактом.
Згідно із ч. 2 ст. 23 Закону № 2232-ХІІ для громадян України, які приймаються на військову службу за контрактом та призначаються на посади, установлюються такі строки військової служби в календарному обчисленні:
для осіб рядового складу - 3 роки;
для осіб сержантського і старшинського складу - від 3 до 5 років;
для курсантів вищих військових навчальних закладів та військових навчальних підрозділів вищих навчальних закладів - час навчання у вищому військовому навчальному закладі або військовому навчальному підрозділі вищого навчального закладу;
для осіб офіцерського складу:
для громадян, яким первинне військове звання присвоєно після проходження повного курсу військової підготовки за програмою підготовки офіцерів запасу або в порядку атестування осіб до присвоєння первинних військових звань офіцерського складу запасу, - від 2 до 5 років;
для інших громадян - від 1 до 5 років.
Частиною 9 статті 23 Закону № 2232-ХІІ передбачено, що у разі настання особливого періоду:
1) для військовослужбовців, у яких закінчився строк військової служби, встановлений цією статтею, військова служба продовжується понад встановлені строки:
у період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану (настання воєнного часу) - до термінів, визначених рішенням Президента України, крім випадків, визначених частиною восьмою статті 26 цього Закону;
з моменту введення воєнного стану (настання воєнного часу) - до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених частиною восьмою статті 26 цього Закону;
2) для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки:
з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, крім випадків, визначених частиною восьмою статті 26 цього Закону;
з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених частиною восьмою статті 26 цього Закону;
3) в особливий період (крім проведення мобілізації та введення воєнного стану) для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом та строк контракту яких закінчився, військова служба може бути продовжена за новими контрактами на строки, визначені частиною четвертою цієї статті, крім випадків, визначених абзацом другим частини третьої цієї статті.
Згідно з приписами абзацу 2 ч. 3 ст. 23 Закону № 2232-ХІІ для військовослужбовців строкової військової служби та військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, які під час дії особливого періоду вислужили не менше 11 місяців, осіб, звільнених з військової служби під час дії особливого періоду, які приймаються на військову службу за контрактом у період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану (настання воєнного часу) або оголошення рішення про демобілізацію, строк військової служби в календарному обчисленні встановлюється шість місяців. Строк проходження військової служби для таких військовослужбовців може бути продовжено за новими контрактами на строк шість місяців.
Відповідно до положень п. «б» ч. 2 ст. 26 Закону № 2232-XII звільнення зі служби проводиться військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, - на підставах, передбачених частиною шостою, з урахуванням випадків, визначених частиною восьмою цієї статті.
Пунктом «а» ч. 6 ст. 26 Закону № 2232-XII передбачено, що контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту.
Разом із тим, ч. 8 ст. 26 цього Закону встановлено, що під час дії особливого періоду з військової служби звільняються військовослужбовці:
1) з моменту оголошення мобілізації до часу, визначеного пунктами 2 або 3 цієї частини:
а) жінки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу;
б) за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби в мирний час, обмежену придатність у воєнний час, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу;
в) у зв`язку з позбавленням військового звання в дисциплінарному порядку;
г) у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі або позбавлення військового звання;
ґ) через такі сімейні обставини або інші поважні причини:
виховання матір`ю (батьком) - військовослужбовцем, яка (який) не перебуває у шлюбі, дитини або кількох дітей віком до 18 років, які з нею (з ним) проживають, без батька (матері);
утримання жінкою (чоловіком) - військовослужбовцем повнолітньої дитини віком до 23 років, яка є інвалідом I чи II групи, якщо вона (він) не висловила (не висловив) бажання продовжувати військову службу;
необхідність постійного стороннього догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії для осіб віком понад 18 років чи лікарсько-консультативної комісії для осіб до 18 років;
наявність у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років;
утримання жінкою (чоловіком) - військовослужбовцем дитини - інваліда підгрупи А віком до 18 років, якщо вона (він) не висловила (не висловив) бажання продовжувати військову службу;
д) у зв`язку з проведенням організаційних заходів у порядку, визначеному Генеральним штабом Збройних Сил України, за умови завершення виконання визначених завдань;
е) через службову невідповідність осіб рядового, сержантського і старшинського (крім прапорщиків, старших прапорщиків, мічманів, старших мічманів) складу у разі невиконання службових обов`язків;
є) призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, а також які вислужили встановлені строки строкової військової служби, військової служби за призовом осіб офіцерського складу у строки, визначені рішенням Президента України;
ж) які вислужили строк військової служби за контрактом, укладеним на умовах, передбачених абзацом другим частини третьої статті 23 цього Закону;
з) які досягли граничного віку перебування військовозобов`язаних у запасі, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду.
На переконання апеляційного суду, позивач ОСОБА_1 не належить до жодної із категорій осіб, визначених у ч. 8 ст. 26 Закону №2232-XIІ, яка дає право на звільнення з військової служби під час дії особливого періоду.
При цьому відповідно до наказу командира військової частини-польова пошта НОМЕР_2 (по стройовій частині) № 241 від 7 жовтня 2016 на підставі ч. 8 ст. 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та п. 33 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України ОСОБА_1 продовжено строк контракту про проходження військової служби до закінчення особливого періоду або оголошення демобілізації, а також на строк, необхідний для прийняття рішення щодо укладення нового контракту з 19 листопада 2016 року.
Одночасно апеляційний суд наголошує на тому, що приписи розділу XIV Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 з наступними змінами і доповненнями, які регламентують особливості проходження військової служби, служби в резерві та виконання військового обов`язку в запасі в особливий період, не передбачають внесення відповідних змін чи доповнень до укладеного позивачем контракту за його згодою для продовження проходження ним військової служби у такий період.
Відтак, на переконання апеляційного розгляду, судом першої інстанції було зроблено хибний висновок про те, що командуванням в/ч НОМЕР_1 було порушено законні права ОСОБА_1 , для відновлення яких воно зобов`язано видати наказ про його звільнення з військової служби у зв`язку із закінчені дії строку контракту.
Окрім того, апеляційний суд додатково звертає увагу на те, що відповідно до приписів ч. 1 ст. 136 КАС України заява про зміну позовних вимог повинна відповідати вимогам, які встановлені цим Кодексом для позовних заяв. У разі невідповідності такої заяви вимогам статті 106 цього Кодексу суд своєю ухвалою повертає її позивачу. Ухвала суду, прийнята за результатами розгляду питання про прийняття заяви про зміну позовних вимог, окремо не оскаржується.
При цьому суд першої інстанції у порушення вказаної норми безпідставно прийняв до розгляду вимоги позивача ОСОБА_1 , оформлені клопотанням від 17 липня 2017 року (а.с. 71), яке не відповідає вимогам, які встановлені КАС України для позовних заяв, та прийняв рішення по суті таких вимог.
Одночасно апеляційний суд акцентує увагу на тому, що позивач ОСОБА_1 уклав 19 листопада 2013 року контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України із Міністерством оборони України. Командир в/ч НОМЕР_1 діяв від імені Міністерства оборони України та за будь-яких умов не вправі самостійно приймати рішення про звільнення позивача з військової служби.
Таким чином, оскільки при вирішенні даного публічно-правового спору судом першої інстанції було допущено порушення норм матеріального та процесуального права, а мотиви, з яких виходив суд під час ухвалення свого рішення, не відповідають фактичним обставинам справи, оскаржувана постанова підлягає скасуванню з прийняттям нової про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .
Виходячи із приписів ч. 2 ст. 94 КАС України та наданої в/ч НОМЕР_1 ухвалою від 9 серпня 2017 року відстрочки сплати судового збору за подання апеляційної скарги до моменту ухвалення судового рішення, апеляційний суд вважає за необхідне стягнути з відповідача судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 704,00 грн., не сплачений при поданні апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 254 КАС України апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 задовольнити.

Скасувати постанову Львівського окружного адміністративного суду від 17 липня 2017 року у справі № 813/1685/17 про задоволення позову ОСОБА_1 та прийняти нову, якою у задоволенні таких позовних вимог відмовити.

Стягнути з військової частини НОМЕР_1 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 704 (сімсот чотири) грн. 00 коп. на реквізити: Державний бюджет Галицького району м. Львова, , Рахунок: 1004, Банк одержувача: ГУДКСУ у Львівській області, МФО банку: 825014, Призначення платежу: Судовий збір, код 22030101.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складання у повному обсязі шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Т.В.Онишкевич

Судді Л.П.Іщук

Р.П.Сеник

Постанова у повному обсязі складена 3 листопада 2017 року.