Справа № 265/3304/17
Суддя: Ханова Раїса Федорівна
Дата ухвалення: 2017-11-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Міхєєва І.М.
Суддя-доповідач - ОСОБА_1
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2017 року справа №265/3304/17

зал судового засідання № 1 у приміщенні суду за адресою: м. Краматорськ, вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд колегією суддів у складі:

головуючого судді: Ханової Р.Ф.

суддів: Василенко Л.А.

ОСОБА_2

розглянувши у порядку

письмового провадження

апеляційні скарги Лівобережного обєднаного управління Пенсійного фонду України м. Маріуполя Донецької області,

Управління соціального захисту населення Лівобережного району Маріупольської міської ради

на постанову Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області

від 02 жовтня 2017 року

по адміністративній справі № 265/3304/17 (суддя Міхєєва І.М.)

за позовом ОСОБА_3

до Лівобережного обєднаного управління Пенсійного фонду України м. Маріуполя Донецької області,

Управління соціального захисту населення Лівобережного району Маріупольської міської ради

про визнання дій протиправними, зобовязання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

У травні 2017 року ОСОБА_3 (далі позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Лівобережного обєднаного управління Пенсійного фонду України м. Маріуполя Донецької області (далі перший відповідач), Управління соціального захисту населення Лівобережного району Маріупольської міської ради (далі другий відповідач) про визнання дій другого відповідача щодо скасування довідки тимчасово переміщеної особи протиправними, визнання дій першого відповідача щодо припинення виплати пенсії за віком з 01.04.2017 року протиправними, зобовязання поновити нарахування та виплату пенсії з 01.04.2017 року у раніше призначеному розмірі (а.с.2-4).

Постановою суду першої інстанції від 02 жовтня 2017 року позовні вимоги задоволенні повністю (а.с.60-65).

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції першим відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій він, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог (а.с.70-72).

Управління пенсійного фонду, посилаючись на постанову Кабінету Міністрів України від 5 листопада 2014 року № 637 «Про здійснення соціальних виплат особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції», Порядок оформлення і видачі довідки про взяття на обліку внутрішньо переміщеної особи, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 року №509 (далі Постанова № 509), Порядок здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 року № 365 (далі Порядок № 365) зазначає, що виплата пенсії позивачу була призупинена у звязку з скасуванням Управлінням соціального захисту населення Лівобережного району Маріупольської міської ради довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 18.11.2014 року № НОМЕР_1.

Другим відповідачем також подано апеляційну скаргу на постанову суду, в якій управління просить скасувати постанову суду в частині задоволення вимог щодо визнання дій управління протиправними стосовно скасування дії довідки тимчасово переміщеної особи та постановити нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог в цій частині (а.с. 76-77). В апеляційній скарзі зазначає, що в березні поточного року від Департаменту соціального захисту населення Донецької обласної державної адміністрації були отримані списки осіб з числа ВПО, які до 30.11.2016 року виїхали за межі території, контрольованої українською владою, та станом на 01.02.2017 року на цю територію не повернулись. Враховуючи положення ч. 1 статті 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 року № 1706-VII (далі Закон № 1706-VII), довідка позивача від 18.11.2014 року № 9 рішенням начальника управління 31.03.2017 року скасована.

Сторони у судове засідання не зявились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином відповідно до вимог статей 33-38 Кодексу адміністративного судочинства України.

Від управління соціального захисту населення Лівобережного району Маріупольської міської ради на адресу суду надійшла заява про розгляд справи за відсутністю представника управління, яка задоволена судом.

За приписами п.1 та п.2 ч.1 ст.197 КАС України розгляд справи колегією суддів здійснюється в письмовому провадженні.

За правилами частини першої статті 195 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, встановила наступне.

Позивач є громадянином України, пенсіонером та перебуває на обліку в Лівобережного обєднаного управління Пенсійного фонду України м. Маріуполя Донецької області на підставі електронної пенсійної справи.

Згідно довідки від 10 травня 2017 року № позивач взятий на облік в Управлінні соціального захисту населення Лівобережного району Маріупольської міської ради, є внутрішньо переміщеною особою з тимчасово окупованої території України, фактично проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1. Попередня довідка скасована згідно ст. 12 Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» 31.03.17 року (а.с.8).

Як вбачається з апеляційної скарги управління Пенсійного фонду підставою для припинення виплати пенсії позивачу стало скасування довідки позивача про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Перший відповідач, посилаючись на пп.4 п.12 Порядку № 365 зазначає, що повторне призначення соціальних виплат внутрішньо переміщеній особі у разі їх припинення відповідно до пп.4 п.12 Порядку можливе лише через шість місяців після такого припинення і виконання всіх процедур, необхідних для їх призначення.

Статус внутрішньо переміщеної особи врегульований Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014р. №1706-VII (далі Закон №1706-VII).

Щодо позовних вимог про визнання протиправними дій Управління соціального захисту населення Лівобережного району Маріупольської міської ради щодо скасування довідки тимчасово переміщеної особи колегія суддів зазначає наступне.

Підстави для скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та внесення відомостей про це в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб передбачені статтею 12 Закону №1706-VII, зокрема, пунктом 3 частини 1 зазначеної статті визначена підстава «повернулася до покинутого місця постійного проживання»

Відповідно до частини 2 статті 12 Закону №1706-VII, рішення про скасування дії довідки приймається керівником структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад за місцем проживання особи та надається внутрішньо переміщеній особі протягом трьох днів з дня прийняття такого рішення.

Другим відповідачем не надано суду рішення про скасування дії довідки, докази надання такого рішення переміщеній особі у впродовж трьох днів з дня його прийняття, докази перебування позивача за межами території, контрольованої українською владою, що і стало підставою для скасування довідки. Отже, управління соціального захисту населення не виконано свій обовязок доказування правомірності своїх дій та рішення щодо скасування довідки внутрішньо переміщеної особи відповідно до вимог частини 2 статті 71 КАС України. Позивач наполягає на тому, що місце фактичного проживання, зазначене у довідці внутрішньо переміщеної особи, він не покидав, перевірки місця його фактичного перебування управління не здійснювало, а також не повідомляло його про необхідність зявитись до управління. Відповідачем зазначені доводи позивача не спростовані.

Стосовно вимог позивача до управління Пенсійного фонду щодо неправомірності дій управління по припиненню виплати пенсії та зобовязання поновити її нарахування та виплатити з моменту припинення, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до статті 7 Закону № 1706-VII для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав, зокрема, на пенсійне забезпечення здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема, відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 92 Конституції України, виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону № 1058-IV встановлено, що виключно цим Законом визначаються, зокрема, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням.

Відповідно до Прикінцевих положень Закону № 1058-IV, до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Таким чином, положення цього Закону є пріоритетними в питаннях виплати пенсій.

Підстави припинення виплати пенсії встановлені статтею 49 цього Закону, але жодна з яких управлінням (відповідачем у даній справі) не застосована та не доведена.

Аналіз вищенаведених норм свідчить про те, що призначення, виплата, припинення пенсійних виплат, у тому числі і внутрішньо переміщеним особам, має здійснюватися виключно на підставі норм Законів щодо пенсійного забезпечення на рівні з іншими громадянами України.

Припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення та лише з підстав, визначених ст. 49 Закону № 1058.

В порушення вищезазначених норм пенсійним органом рішення щодо припинення виплати пенсії позивачу не приймалося.

Питання виплати пенсій врегульовані статтею 47 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», за якою пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Суд апеляційної інстанції також звертає увагу на положення статті 1 Конвенції, Статті 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Париж, 20.III.1952) яка передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права, положення Статті 14 Конвенції якою визначено, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.

Оцінюючи спірні правовідносини колегія суддів застосовує положення Конституції України, за якими, в Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (статті 1, 3 Конституції України). Право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел (частина друга статті 46 Основного Закону України) і забезпечується частиною другою статті 22 Конституції України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, виконанням трудових обовязків і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Колегія суддів застосовує при розгляді справи практику Європейського Суду з прав людини як джерело права відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року № 3477-IV.

Як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) в рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке, стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення). У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

На підставі викладеного, колегія суддів погоджує висновок суду першої інстанції про визнання протиправними дій відповідача щодо припинення виплати пенсії позивачу з квітня 2017 року.

Решта позовних вимог щодо зобов'язання відповідача поновити нарахування і виплату пенсії з квітня 2017 року також підлягають задоволенню, оскільки є похідними від задоволених позовних вимог.

Колегія суддів звертає увагу суду першої інстанції на процесуальне порушення щодо розгляду позовних вимог до двох субєктів владних повноважень, які не є співвідповідачами, самі вимоги стосуються кардинально різних сфер правовідносин, є різними за своїм правовим навантаженням, а тому не повинні розглядатись в межах одного адміністративного позову. Також слід зазначити, що таке порушення процесу не є підставою для скасування рішення суду, однак є недоцільним з огляду на процесуальну економію.

На підставі встановлених обставин справи та наведених нормативно-правових норм, які регулюють спірні відносини, колегія суддів погоджує висновок суду першої інстанції про задоволення позову у повному обсязі, доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції, підстави для задоволення апеляційних скарг та скасування постанови суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст. 11, ст. 24, ст. 184, ст. 195, ст. 197, п.1 ч.1 ст. 198, ст. 200, п.1 ч.1 ст. 205, ст. 206, ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ :

Апеляційну скаргу Лівобережного обєднаного управління Пенсійного фонду України м. Маріуполя Донецької області на постанову Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 02 жовтня 2017 року по адміністративній справі № 265/3304/17 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Лівобережного району Маріупольської міської ради на постанову Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 02 жовтня 2017 року по адміністративній справі № 265/3304/17 залишити без задоволення.

Постанову Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 02 жовтня 2017 року по адміністративній справі № 265/3304/17 залишити без змін.

Ухвала постановлена та підписана 07 листопада 2017 року.

Ухвала суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили.

Головуючий суддя : Р.Ф. Ханова

Судді: Л.А. Василенко

ОСОБА_2