Справа № 758/12508/17
Суддя: Васильченко О. В.
Дата ухвалення: 2017-11-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 листопада 2017 року cуддя Подільський районний суд міста Києва Васильченко О. В. суддя Подільського районного суду міста Києва Васильченко О.В., розглянувши в скороченому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Центрального об'єднаного управління Пенсійного Фонду України в місті Києві про визнання протиправним припинення виплати пенсії, зобов'язання поновити виплату пенсії та виплатити заборгованість по пенсії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Центрального об'єднаного управління Пенсійного Фонду України в місті Києві про визнання протиправним припинення виплати пенсії, зобов'язання поновити виплату пенсії з 1 березня 2017 року, зобов'язання сплатити заборгованість з виплати пенсії, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що набула право на отримання пенсії за віком.

Вказує, що перебувала на обліку в УПФ міста Донецька, оскільки проживала в м.Донецьк.

Зазначає, що в грудні 2014 року переїхала в м. Київ та стала на облік як внутрішньо переміщена особа.

Також вказує, що з 1 грудня 2014 року УПФ України в Печерському районі м. Києва їй призначено пенсію за віком як внутрішньо переміщеній особі .

Разом з тим, з березня 2017 року відповідач без будь-яких пояснень припинив виплату пенсії позивачці, у зв'язку з чим ОСОБА_2 звернулася до суду з даним позовом, в якому просить визнати протиправною бездіяльність відповідача, що полягає у невиплаті їй пенсії з 1 березня 2017 року, а також зобов'язати Центральне об'єднане управління Пенсійного Фонду України в місті Києві поновити виплату їй пенсії за віком з березня 2017 року та зобов'язати відповідача виплатити їй заборгованість, що утворилась за період з 1 березня 2017 року..

Ухвалою від 25.09.2017 у даній справі було відкрите скорочене провадження.

17.10.2017 до суду надійшли письмові пояснення відповідача, з яких вбачається, що відповідач не заперечує право позивачки отримувати пенсію, однак для поновлення її виплати просить позивачку з'явитися до відповідача.

Дослідивши матеріали справи, прихожу до висновку про достатність повідомлених позивачем та відповідачем обставин справи для прийняття законного та обґрунтованого рішення.

З матеріалів справи вбачається, що згідно даних паспорта НОМЕР_2, виданого Ворошиловским РВ ДМУ ГУ МВС України в Донецькій області 23.03.200, ОСОБА_2 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1

Відповідно до п. 1 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 № 1706 внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, який постійно проживає в Україні, якого змусили або який самостійно покинув своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, масових порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Згідно з п. 2 ст. 1 Закону адресою покинутого місця проживання внутрішньо переміщеної особи в розумінні цього Закону визнається адреса місця проживання особи на момент виникнення обставин, зазначених у частині першій цієї статті.

Частиною другою статті 4 цього Закону передбачено, що підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначених частиною першою статті 1 цього Закону.

Відповідно до зазначеного, 25.11.2014 Управлінням праці та соціального захисту населення Печерської районної в м. Києві державної адміністрації ОСОБА_2 було видано довідку від № про взяття її на облік як внутрішньо переміщену особу відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 року № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб».

Встановлено, що ОСОБА_2 перебувала на обліку в УПФ України в Печерському районі м. Києва та на підставі довідки від 25.11.2014 № їй розпочато нарахування та виплату пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» як внутрішньо переміщеній особі.

1 березня 2017 року відповідач припинив виплату пенсії ОСОБА_2

З таким припиненням виплати пенсії не погодилась ОСОБА_2, у зв'язку з чим звернулася до суду з даним позовом.

При вирішенні спору суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 19 Конституції України Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Оцінюючи спірні правовідносини суд звертається до положень Конституції України, за якими, в Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (статті 1, 3 Конституції України).

Право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загально обов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел (частина друга статті 46 Основного Закону України) і забезпечується частиною другою статті 22 Конституції України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Статтею 46 Конституція України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Згідно з частиною 2 ст. 14 Закону України від 20.03.2003 р. «Про боротьбу з тероризмом» у районі проведення антитерористичної операції можуть вводитися тимчасово обмеження прав і свобод громадян.

Статтею 1 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» встановлено, що територія проведення антитерористичної операції - територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14.04.2014 р. № 405/2014.

Розпорядженням КМУ від 02.12.2015 р. № 1275-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснюється антитерористична операція, до якого у Луганській області у числі інших населених пунктів, включено м. Луганськ. Отже особи, які переселяються з таких населених пунктів можуть набувати статусу внутрішньо переміщених осіб.

Статус внутрішньо переміщеної особи врегульований Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014р. №1706-VII.

Відповідно до статті 7 Закону № 1706-VII для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав, зокрема, на пенсійне забезпечення здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Єдиним законом, який в Україні регулює пенсійні питання громадян України, є Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

На час розгляду даної справи у суді будь-які зміни до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09.07.2003 року щодо обмеження права осіб, які проживають на території, яка не контролюється органами державної влади, або набули статусу внутрішньо переміщених осіб, на отримання пенсійних виплат, не вносилися.

Порядок виплати пенсій врегульований статтею 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», за якою пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Статтею 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» визначено порядок та підстави припинення виплати пенсії:

1. Виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Отже, Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року № 1058-VI не передбачає будь-яких підстав призупинення виплати пенсій. В той же час, припинення виплати пенсії можливе лише у випадках, встановлених ст. 49 цього Закону, однак жоден з таких випадків відповідачем стосовно позивача не застосований та не доведений.

Доказів того, що судом або відповідачем приймалося рішення про припинення виплати пенсії позивачу з 1 березня 2017 року з однієї з вказаних у зазначеній нормі права підстав, не надано.

Доказів того, що раніше видана позивачеві довідка внутрішньо переміщеної особи була скасована у встановленому порядку, суду не надано.

Отже, у відповідача не було підстав для призупинення виплати пенсії позивачеві, а тому дії відповідача в частині призупинення виплати позивачеві пенсії не відповідають вимогам закону.

Відповідно до положення ст. 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Париж, 20.III.1952) передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права, а положенням Статті 14 Конвенції визначено, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.

Згідно практики Європейського суду, у контексті Європейської конвенції до майна належать, крім рухомих і нерухомих речей, також і право на пенсію (справа Мюллер проти Австрії).

Отже, належна громадянинові України пенсія за віком, яка є виплатою довічною та постійною, у сенсі вказаної Конвенції, є його майном, право власності на яке відповідно до Конституції України є непорушним.

Суд застосовує при розгляді справи практику Європейського Суду з прав людини як джерело права відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року № 3477-IV.

У рішенні від 8 липня 2004 року «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» ЄСПЛ, задовольняючи позов щодо Молдови, визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем «Молдавської Республіки Придністров'я» (МРП). Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов'язання за статтею 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

В контексті даного рішення Україна повинна забезпечити єдиний підхід до виплати пенсій громадянам України згідно діючого законодавства, з метою недопущення дискримінації по відношенню до позивача, як внутрішньо переміщеної особи.

Призупинення Відповідачем виплати пенсії позивачу у зв'язку з тим, що позивач є особою, переміщеною з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, та в порушення вимог ст.19 Конституції України, ч.1 ст.49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» без прийняття рішення про таке припинення і за відсутності законодавчо встановлених підстав для такого припинення, зроблено протиправно.

За таких обставин, відповідач зобов'язаний поновити виплату пенсії ОСОБА_2 та здійснити виплату заборгованості, що утворилася у зв'язку з її невиплатою за період з 20 березня 2017 року.

Позовні вимоги ОСОБА_2 за період до 20.032017 необхідно залишити без розгляду на підставі ст.ст. 99,100 КАС України, оскільки такі заявлені з порушенням шестимісячного строку на звернення до суду.

В цьому контексті не приймаються твердження позивачки про не обмеження часом заборгованості по виплаті пенсії відповідно до ч.2 ст.46 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», відповідно до якої, нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Норма, на яку посилається в даному випадку позивачка, стосується нарахованої, але не виплаченої пенсії, в той час, коли нарахування пенсії позивачці було припинено. А відтак, з часу припинення її нарахування, позивачка повинна була знати про порушення її прав та протягом 6 місяців звернутися до суду за їх захистом.

Згідно статті 8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Враховуючи, що пенсія за віком - є виплатою довічною та постійною, а вчинені відповідачем дії щодо призупинення виплати пенсії позивачеві без прийняття відповідного рішення, неповідомлення позивача про факт призупинення його пенсії та підстави такого призупинення, не поновлення її виплати, є протиправними та такими, що порушують його конституційне право на пенсію за віком, яке охороняється законом, суд дійшов до висновку, що заявлені вимоги слід задовольнити за період з 20.03.2017.

На підставі Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 № 22-1 , зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 р. за № 1566/11846, керуючись ст.ст. 9, 11, 159, 160, 162 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Позов задовольнити.

Визнати протиправним припинення Центральним об'єднаним управлінням Пенсійного Фонду України в місті Києві виплати пенсії ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) з 20 березня 2017 року.

Зобов'язати Центральне об'єднане управління Пенсійного Фонду України в місті Києві поновити виплату пенсії ОСОБА_2 та виплатити заборгованість по пенсії, що утворилась, з 20 березня 2017 року.

Позовні вимоги ОСОБА_2 в частині вимог, що стосуються періоду до 20 березня 2017 року - залишити без розгляду.

Постанову може бути оскаржено до Київського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі розгляду справи за відсутності сторін - протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя О. В. Васильченко