Справа № 803/865/17
Суддя: Заверуха Олег Богданович
Дата ухвалення: 2017-11-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2017 рокуЛьвів№ 876/9459/17

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Заверухи О.Б.,

суддів Качмара В.Я., Ніколіна В.В.,

за участю секретаря судового засідання Чопко Ю.Т.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 обєднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Волинській області на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 11 серпня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 обєднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Волинській області про зобовязання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

13 липня 2017 року ОСОБА_2 звернулася в суд з адміністративним позовом до ОСОБА_1 обєднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Волинській області, в якому просила: провести нарахування та виплату недонарахованої індексації заробітної плати за період з 01 травня 2008 року по 28 лютого 2011 року у сумі 5537,87 грн; компенсації втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків виплати індексації заробітної плати за період з 01 травня 2008 року по 28 лютого 2011 року; середнього заробітку за час затримки при звільненні за період з 16 травня 2017 року по 31 травня 2017 року.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що в порушення вимог Закону України Про індексацію грошових доходів населення, Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078, ОСОБА_1 ОДПІ у повному обсязі не нараховувалась та не виплачувалась індексація заробітної плати за період з 01 травня 2008 року по 28 лютий 2011 року, тому позивачем недоотримано 5537,87 грн. Крім того, з позивачем несвоєчасно проведено розрахунок при звільненні, розрахункові кошти перераховані на картковий рахунок в установі ПриватБанку лише 31 травня 2017 року замість 15 травня 2017 року.

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 11 серпня 2017 року адміністративний позов задоволено повністю. Зобовязано ОСОБА_1 обєднану державну податкову інспекцію Головного управління Державної фіскальної служби у Волинській області провести нарахування та виплату ОСОБА_2 не донарахованої суми індексації заробітної плати за період з 01 травня 2008 року по 28 лютого 2011 року, суми компенсації втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків виплати індексації заробітної плати за період з 01 травня 2008 року по 28 лютого 2011 року, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16 травня 2017 року по 31 травня 2017 року.

Постанова суду першої інстанції мотивована тим, що матеріалами справи підтверджено факт не нарахування та не виплати ОСОБА_2 суми індексації заробітної плати у період з 01 травня 2008 року по 28 лютого 2011 року та доказів на спростування невиплати суми індексації відповідачем не надано. Крім того, згідно із абз. 8 п. 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення у разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян провадиться їх компенсація відповідно до законодавства, а тому позивачу слід нарахувати та виплатити суми компенсації втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків виплати індексації заробітної плати. Також, обгрунтованою є вимога позивача про нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16 травня 2017 року по 31 травня 2017 року, оскільки ОСОБА_1 ОДПІ проведено розрахунок з ОСОБА_2 з порушенням строків, визначених статтею 116 КЗпП України, що підтверджується матеріалами справи.

Не погодившись з прийнятою постановою, ОСОБА_1 обєднана державна податкова інспекція Головного управління Державної фіскальної служби у Волинській області подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржувана постанова є незаконною та необґрунтованою, прийнята з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що в розрахунку суми індексації, що є додатком до позову, нарахування індексації проведено як за повні місяці роботи, при цьому не враховано фактично відпрацьовані дні та дні в які позивач перебував у відпустці, лікарняному, що вплинуло на розмір індексації, яка нараховується лише за фактично відпрацьований час. Компенсація працівникам втрати частини заробітної плати нараховується у звязку із порушенням строків її виплати(тобто, вже нарахованої, але не виплаченої в строки, передбачені чинним законодавством), тому підстави для такої компенсації відсутні.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 1 ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України у звязку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_2 з 04 квітня 1994 року була призначена на посаду старшого податкового ревізора-інспектора управління аудиту ДПІ по м. Володимир-Волинському. З дати призначення на посаду позивач працювала на різних посадах у ДПІ по м. Володимир-Волинському, яка неодноразово реорганізовувалось, та 15 травня 2017 року звільнена з посади головного державного ревізора-інспектора відділу податків і зборів фізичних осіб ОСОБА_1 ОДПІ у звязку з скороченням чисельності та штату працівників. Дані обставини підтверджуються копіями трудової книжки БТ-І №4050383 та наказу ОСОБА_1 ОДПІ від 15 травня 2017 року № 60-о(а.с.9-13,26).

15 травня 2017 року позивач звернулася із листом до ОСОБА_1 ОДПІ про нарахування та виплату їй ненарахованої суми індексації за період з 01 січня 2008 року по 31 грудня 2011 року у розмірі 5537,87 грн(а.с.20-21).

Листом від 12 червня 2017 року № 277/03-16-05 відповідач повідомив, що ОСОБА_1 ОДПІ фінансується з державного бюджету згідно затверджених кошторисів. Кошторисні призначення передбачають фінансування витрат щодо нарахування заробітної плати за 2017 рік. У звязку з проведенням реорганізації шляхом скорочення чисельності та численними втратами на заходи щодо скорочення працівників у 2017 році ОСОБА_1 ОДПІ не має можливості оплатити додаткові витрати з оплати праці понад видатки 2017 року(а.с.22).

Приймаючи оскаржувану постанову суд першої інстанції прийшов до висновку про обгрунтованість позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Структуру заробітної плати визначено статтею 2 Закону України «Про оплату праці», якою передбачено існування основної заробітної плати, додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Додаткова заробітна плата це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Відповідно до п.п. 2.2.7, 2.2.8 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13.01.2004 року № 5, суми виплат, пов'язаних з індексацією заробітної плати працівників та суми компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати входять до складу фонду додаткової заробітної плати.

Таким чином, суми індексації заробітної плати та компенсація втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків виплати є складовими частинами заробітної плати (додатковою заробітною платою).

Відповідно до статті 18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» індексацію доходів населення віднесено до державних соціальних гарантій, які згідно із статтею 19 цього ж Закону є обов'язковими для всіх підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Статтею 33 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що у період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством.

Індексація заробітної плати здійснюється на підставі Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», згідно з нормами статей 1, 2 якого індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення).

Частиною другою статті 233 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) визначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

У рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9рп/2013 Конституційний Суд України зазначив, що працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсотка.

Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону.

Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті.

Підвищення грошових доходів населення у зв'язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.

У разі якщо грошові доходи населення підвищено з урахуванням прогнозного рівня інфляції випереджаючим шляхом, при визначенні обсягу підвищення грошових доходів у зв'язку із індексацією враховується рівень такого підвищення у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Індекс споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення, що поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників обчислюється відповідно до Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078 (далі - Порядок № 1078), згідно з пунктом 1-1 якого таке обчислення провадиться наростаючим підсумком починаючи з березня 2003 року - місяця опублікування Закону України від 06 лютого 2003 року № 491-IV «Про внесення змін до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення».

Згідно із пунктом 2 Порядку № 1078 індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці найманих працівників підприємств, установ, організацій у грошовому виразі, яка включає оплату праці за виконану роботу згідно з тарифними ставками (окладами) і відрядними розцінками, доплати, надбавки, премії, гарантійні та компенсаційні виплати, передбачені законодавством, а також інші компенсаційні виплати, що мають постійний характер.

Пунктом 5 цього Порядку визначено, що у разі підвищення розмірів мінімальної заробітної плати, пенсії, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, стипендій, а також у разі зростання грошових доходів населення без перегляду їх мінімальних розмірів місяць, в якому відбулося підвищення, вважається базовим при обчисленні індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення. Індексація грошових доходів, отриманих громадянами за цей місяць, не провадиться. З наступного місяця здійснюється обчислення наростаючим підсумком індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації.

У разі підвищення грошових доходів населення випереджаючим шляхом з урахуванням прогнозного рівня інфляції базовим місяцем вважається місяць, у якому мало місце таке підвищення.

Для проведення подальшої індексації або здійснення чергового підвищення доходів випереджаючим шляхом обчислення індексу споживчих цін здійснюється наростаючим підсумком починаючи з наступного за базовим місяця.

Нарахування сум індексації або проведення чергового підвищення грошових доходів випереджаючим шляхом здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін, на підставі якого нарахована сума індексації перевищить суму підвищення доходів випереджаючим шляхом у базовому місяці.

З матеріалів справи слідує, що ОСОБА_2 у спірний період займала посаду державного податкового інспектора відділу оподаткування фізичних осіб у ОСОБА_1 ОДПІ.

Судом першої інстанції встановлено, що основним нормативним документом, який регулює умови оплати праці ОСОБА_1 ОДПІ є постанова Кабінету Міністру України 09 березня 2006 року № 268 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів», відповідно до якої останнє підвищення посадових окладів працівників відбулось у лютому 2008 року, а тому базовим періодом для обчислення індексації заробітної плати працівників, які працюють в установі з лютого 2008 року і в яких не зростали доходи на суму, що перевищує розмір індексації, є лютий 2008 року.

З матеріалів справи слідує, а саме з розрахункових листів за 2008 - 2011 роки, що при нарахуванні індексації заробітної плати кожне підвищення складової заробітної плати вважалося базовим без врахування того, що розмір належної індексації заробітної плати в даному місяці перевищував розмір підвищення доходів працівника, в результаті чого позивачу безпідставно було відмовлено в проведенні індексації доходів.

Так, судом першої інстанції встановлено, що у період з 01 травня 2008 року по 28 лютого 2011 року позивачу ОСОБА_1 ОДПІ проводились виплати, які носили стимулюючий характер, з одночасним не нарахуванням і виплатою індексації, яка носить обов'язковий характер.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що індексація заробітної плати позивача ОСОБА_1 ОДПІ проводилась з порушенням п.5 Порядку № 1078, а відтак слід зобов'язати відповідача провести нарахування та виплату позивачу недонарахованої суми індексації заробітної плати за період з 01 травня 2008 року по 28 лютого 2011 року.

Стосовно позовних вимог про нарахування та виплати суми компенсації втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно із частинами першою, другою статті 2 Закону України від 19 жовтня 2000 року № 2050-III «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» (далі - Закон № 2050-III) компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Як доходи у цьому Законі розуміють грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: <…> заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

За статтею 3 Закону № 2050-ІІІ сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу <…>.

За статтею 1 Закону № 2050-ІІІ підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Зі змісту цієї норми випливає, що право на компенсацію частини доходів у громадянина пов'язується з настанням такого юридичного факту (події), як невиплата грошового доходу у встановлені строки його виплати.

Згадані вище статті 2, 3 цього Закону встановлюють строк затримки виплати доходу, за якого виникає право на компенсацію, - один і більше календарних місяців, дається визначення поняття «доходи» для цілей цього Закону, а також порядок обчислення суми компенсації.

Пункти 1, 2 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 (далі - Порядок) відтворюють положення Закону № 2050-ІІІ і лише конкретизують підстави та механізм виплати компенсацій.

У пункті 4 Порядку прописано, що сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Наведене нормативне регулювання не встановлює першості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. За цим регулюванням правове значення має те, чи з порушенням строків був виплачений нарахований дохід, чи виплачений і коли цей платіж, чи не нараховувався і не виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов'язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати.

При цьому слід зазначити, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер. Вони спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи у зв'язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Використане у статті 3 Закону № 2050-ІІІ та пункті 4 Порядку формулювання, що компенсація обчислюється як добуток «нарахованого, але не виплаченого грошового доходу» за відповідний місяць, означає, що має існувати обов'язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.

Аналогічний підхід до розуміння зазначених норм права Верховний Суд України висловив у постанові від 19 грудня 2011 року (справа№ 6-58цс11).

Отже, зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень статей 1-3 Закону № 2050-ІІІ, окремих положень Порядку дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.

Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України ,яка викладена в постанові від 11 липня 2017 року у справі № 2а-1102/09/2670.

Враховуючи той факт, що судом першої інстанції вірно встановлено, що нарахування індексації заробітної плати позивача ОСОБА_1 ОДПІ здійснювалось з порушенням вимог чинного законодавства, колегія суддів вважає вірними висновки суду першої інстанції про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 в частині нарахування та виплати суми компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків виплати індексації заробітної плати за період з 01 травня 2008 року по 28 лютого 2011 року.

Стосовно позовних вимог ОСОБА_2 про нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16 травня 2017 року по 31 травня 2017 року колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно із частиною першою статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З наведених норм випливає, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до розрахункового листа за травень 2017 року, ОСОБА_2 при звільненні підлягала до виплати заробітна плата в розмірі 8157,47 грн. (а.с.27).

Як слідує з виписки по банківському рахунку у ПАТ КБ «ПриватБанк», позивачу заробітна плата у розмірі 8157,47 грн. виплачена лише 31 травня 2017 року (а.с. 28).

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що вимога позивача про зобов'язання провести нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16 травня 2017 року по 31 травня 2017 року є обґрунтованою, оскільки ОСОБА_1 ОДПІ проведено розрахунок з позивачем з порушенням строків, визначених статтею 116 КЗпП України.

Також колегія суддів зауважує, що апеляційна скарга відповідача не містить жодних доводів на спростування протиправних дій ОСОБА_1 ОДПІ при розрахунку позивача при звільненні.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та прийняв постанову з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржувану постанову слід залишити без змін.

Керуючись ст. 160, ст. 195, ст. 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200, п. 1 ч. 1 ст. 205, ст. 206, ст. 254 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 обєднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Волинській області залишити без задоволення, а постанову Волинського окружного адміністративного суду від 11 серпня 2017 року у справі № 803/865/17 без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя ОСОБА_3
судді ОСОБА_4
ОСОБА_5