Справа № 803/917/16
Суддя: Шипуліна Т.М.
Дата ухвалення: 2017-10-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"25" жовтня 2017 р. м. Київ К/800/34566/16

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Головуючого - Шипуліної Т.М.,

суддів: Бившевої Л.І., Олендера І.Я.

за участю: секретаря Шевчук П.О.,

представника позивача Ємчика Р.І.

представників відповідача Пивовара В.В., Грицишиної І.О., Бас Р.М., Шевченко М.А.

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Вест Ойл Груп» на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 23.11.2016 у справі №803/917/16 (876/5807/16) за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Вест Ойл Груп» до Луцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Волинській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень.

Заслухавши доповідь судді Шипуліної Т.М., пояснення сторін, перевіривши доводи касаційної скарги щодо дотримання правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, суд

В С Т А Н О В И В:

Волинський окружний адміністративний суд постановою від 08.07.2016 позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Вест Ойл Груп» до Луцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Волинській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень задовольнив. Визнав протиправними і скасував податкові повідомлення-рішення Луцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Волинській області від 12.02.2016 № про нарахування Товариству з обмеженою відповідальністю «Вест Ойл Груп» суми грошового зобов'язання 41508689,67грн, № про нарахування Товариству з обмеженою відповідальністю «Вест Ойл Груп» суми грошового зобов'язання 510грн.

Львівський апеляційний адміністративний суд постановою від 23.11.2016 скасував постанову Волинського окружного адміністративного суду від 08.07.2016 та ухвалив нове рішення про часткове задоволення позову.

Не погоджуючись із рішеннями судів попередніх інстанцій, Товариство з обмеженою відповідальністю «Вест Ойл Груп» 12.12.2016 звернулось з касаційною скаргою до Вищого адміністративного суду України, який ухвалою від 15.12.2016 прийняв її до свого провадження.

В касаційній скарзі позивач просить скасувати постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 23.11.2016 та залишити в силі постанову Волинського окружного адміністративного суду від 08.07.2016.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального права, зокрема, статей 1, 6, 14 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність», статей 512, 513, 520, 627, 628 Цивільного кодексу України, частини першої статті 202, частини третьої статті 203 Господарського кодексу України.

Перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідачем проведена документальна планова виїзна перевірка ТОВ «Вест Ойл Груп» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2014 по 31.12.2014, за результатами якої контролюючим органом складено акт від 04.01.2016 №1/22.1/34524327.

За висновками акта перевірки позивачем допущено порушення статті 2 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті», пункту 1 статті 9 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», статті 1 Указу Президента України від 16.11.1997 № 1246/97 «Про невідкладні заходи щодо повернення в Україну валютних цінностей, що незаконно знаходяться за її межами».

На підставі акта перевірки відповідачем було прийнято податкові повідомлення-рішення від 12.02.2016: №, яким за порушення ст.2 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті», на підставі підпункту 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 глави 4 розділу П Податкового кодексу України, статті 4 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» нараховано суму грошового зобов'язання за платежем - пеня за порушення термінів розрахунків у сфері ЗЕД в сумі 41508689,67грн; №000152202, яким за порушення пункту 1 статті 9 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», на підставі підпункту 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 глави 4 розділу П Податкового кодексу України, пункту 2 статті 16 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» визначено суму грошового зобов'язання в сумі 510грн.

Підставою для таких висновків стало те, що 28.03.2011 між ТОВ «Вест Ойл Груп» (Комісіонером) і нерезидентом «SPANTON INVESTMENT LIMITED» (Комітентом) укладено договір комісії.

На виконання умов вказаного договору ТОВ «Вест Ойл Груп» уклало договір купівлі-продажу № СFSIT084 від 04.04.2011 з компанією «Cargill GmbH» на закупівлю бразильської нерафінованої дегумірованої соєвої олії та аргентинської соєвої олії на загальну суму 29932319,14дол. США.

З метою проведення розрахунків за вказану продукцію 18.05.2011 між ТОВ «Вест Ойл Груп» та ВАТ «Державний ощадний банк України» (банк Емітент) було укладено договір за №431/31/6 про відкриття непокритого безвідкличного документарного акредитиву на суму 29932319,14дол.США на користь бенефіціара - фірми-нерезидента «Cargill GmbH».

Відповідно до акта приймання-передачі від 24.05.2011 та звіту Комісіонера вказана продукція була передана у власність «SPANTON INVESTMENT LIMITED».

За змістом додатку 3 до Договору комісії - Звіт Комісіонера від 24.05.2011 ТОВ «Вест Ойл Груп» просить Комітента здійснити належні Комісіонерові платежі у сумі 30141845,38дол. США, враховуючи вартість придбаного товару, а також 149861,60дол. США комісійної винагороди та 59664,64дол. США банківських витрат, на що Комітент дав свою згоду і погодився здійснити вказані платежі згідно із плановим графіком платежів; кінцевий термін - 1095 днів з дати звіту Комісіонера.

У період 2011 - 2013 років згідно з Договором комісії «SPANTON INVESTMENT LIMITED» перерахувало для ТОВ «Вест Ойл Груп» 5756202,75дол. США, які надалі останнім були перераховані для розрахунків по акредитиву на користь фірми «Cargill GmbH» за поставлену продукцію.

Також, відповідно до SWIFT-повідомлення від 17.11.2011 на рахунок ТОВ «Вест Ойл Груп» від Комітента надійшли кошти в сумі 209513,24дол.США, із яких: 149861,60дол. США - комісійна винагорода та 59664,64доларів США - банківські витрати.

27.05.2014 ПАТ «Державний ощадний банк України» здійснив платіж згідно з умовами акредитиву в сумі 24176103,39дол.США на користь фірми «Cargill GmbH» згідно з контрактом № СFSIT084 від 04.042011 за рахунок списання власних кредитних коштів ТОВ «Вест Ойл Груп», наданих йому ПАТ «Державний ощадний банк України».

Тобто, позивачем оплату за контрактом від 04.04.2011 проведено за рахунок власних коштів.

Станом на 01.01.2014 по розрахунках ТОВ «Вест Ойл Груп» з Комітентом «SPANTON INVESTMENT LIMITED» за Договором комісії рахувалась дебіторська заборгованість в сумі 24176116,39дол.США (193239698грн), яка обліковувалась на рахунку бухгалтерського обліку №6858 «Розрахунки з іншими кредиторами», граничний термін погашення якої закінчився 23.11.2014, а по розрахунках з фірмою «Cargill GMBH» по контракту від 04.04.2011 - кредиторська заборгованість на зазначену вище суму, яка в бухгалтерському обліку відображалась по кредиту рахунку 632 «Розрахунки з іноземними постачальниками».

Оскільки умови Договору комісії по розрахунках ТОВ «Вест Ойл Груп» з комітентом «SPANTON INVESTMENT LIMITED» не виконані, кошти в сумі 24176116,39дол.США не відшкодовані комітентом, відповідач вважав, що імпортна операція за договором є незавершеною.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, обґрунтовував свої висновки тим, що підставою для нарахування грошових зобов'язань позивачу став висновок податкового органу щодо порушення позивачем статті 2 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті», пункту 1 статті 9 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», статті 1 Указу Президента України від 16.11.1997 № 1246/97 «Про невідкладні заходи щодо повернення в Україну валютних цінностей, що незаконно знаходяться за її межами» - порушення порядку розрахунків у іноземній валюті, порушення порядку декларування валютних цінностей, що незаконно знаходяться за межами України.

Оскільки у податкового органу відсутні законні повноваження на застосування штрафних (фінансових) санкцій, встановлених пунктом 2 статті 16 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» від 19.02.1993 № 15-93, так як повноважним органом щодо застосування вказаних санкцій є Національний банк України та підпорядковані йому особи, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем накладено штраф у розмірі 41508689,67грн і 510грн. за спірними податковими повідомленнями-рішеннями протиправно.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, дійшов висновку про правомірність податкового повідомлення-рішення від 12.02.2016 №, яким податковим органом нарахована позивачу пеня за порушення термінів розрахунків у сфері зовнішньоекономічної діяльності, у зв'язку з наявністю у нього протермінованої дебіторської заборгованості.

При цьому суд апеляційної інстанції виходив з таких обставин: за умовами поставки товару згідно із договором комісії - порт відвантаження - будь-який порт Аргентини, порт отримання - будь-який порт В'єтнаму, Південної Кореї; товар не перетинає митну територію України. Згідно із актом передачі товар було отримано від фірми «Cargill GmbH» (Germany) 24.05.2011; заборгованість за поставлений товар була погашена позивачем за рахунок власних коштів шляхом розрахунку по акредитиву 27.05.2014.

Станом на 31.12.2014 по розрахунках позивача з фірмою «SPANTON INVESTMENT LIMITED» за договором комісії рахувалася дебіторська заборгованість в сумі 24176116,39дол.США, граничний термін погашення якої закінчився 23.11.2014; у зв'язку з невиконанням умов договору комісії в частині невідшкодування комітентом цих коштів, імпортна операція за цим договором вважається незавершеною.

Судом апеляційної інстанції відхилено доводи позивача, що відповідно до договору про переведення боргу від 08.10.2014 компанія «SPANTON INVESTMENT LIMITED» перевела свої зобов'язання за Договором комісії від 28.03.2011 в розмірі 24176103,39дол.США на компанію «HORNBY TRADING LIMITED», у зв'язку з чим дебіторська заборгованість компанії «SPANTON INVESTMENT LIMITED» перед позивачем була погашена в повному обсязі. Зважаючи на наявність взаємної заборгованості між позивачем та компанією «THORNBY TRADING LIMITED», так як позивач мав зобов'язання перед компанією «THORNBY TRADING LIMITED» на суму 24176967,90дол. США за Угодою про позику в іноземній валюті від 22.04. 2011 № 22-04-11, між ними був укладений договір від 27.10.2014 про зарахування зустрічних однорідних грошових вимог в сумі 24176103,39дол.США.

Висновки суду апеляційної інстанції обґрунтовані тим, що відповідно до частини четвертої статті 6 Закону України від 16.04.1991 № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність» суб'єкти зовнішньоекономічної діяльності мають право укладати будь-які види зовнішньоекономічних договорів (контрактів), крім тих, які прямо та у виключній формі заборонені законами України.

Зарахування зустрічних однорідних вимог є одним зі способів припинення зобов'язань, за яким погашаються зустрічні однорідні вимоги, строк виконання яких настав, або невстановлений, або визначений моментом пред'явлення вимоги.

При цьому суд апеляційної інстанції послався на Інструкцію про порядок здійснення контролю за експортними, імпортними операціями, затвердженої постановою Правління НБУ від 24.03.1999 № 136, зареєстрованої Міністерством юстиції України 28.05.1999 за №338/3631, пунктом 1.10 якої передбачено, що експортна, імпортна операції можуть бути зняті з контролю за наявності належним чином оформлених документів про припинення зобов'язань за цими операціями зарахуванням, якщо:

вимоги випливають із взаємних зобов'язань між резидентом і нерезидентом, які є контрагентами за цими операціями;

вимоги однорідні;

строк виконання за зустрічними вимогами настав або не встановлений, або визначений моментом пред'явлення вимоги;

між сторонами не було спору щодо характеру зобов'язання, його змісту, умов виконання тощо.

Таким чином, за висновками суду апеляційної інстанції , за наявності підстав, що не заборонені законодавством України, зокрема, залік однорідних вимог, виконання зобов'язань, а також виникнення таких обставин до закінчення визначеного в статті 1 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» терміну, резидент не може нести відповідальність, передбачену статтею 4 цього Закону.

Проте, як встановлено судом апеляційної інстанції, згідно аналізу пунктів (рахунків бухгалтерського обліку) 50.6 «Інші довгострокові позики в іноземній валюті» та 6858 «Розрахунки з іншими кредиторами в іноземній валюті» (показники рахунків переведено в гривневий еквівалент за курсом 7,993грн за дол. США) оборотно-сальдової відомості за 2014 рік та Балансу (Звіту про фінансовий стан) на 31.12.2014, станом на кінець 2014 року ніякого зарахування зустрічних вимог не відбулося; що підтверджується також показниками Балансів наступних звітних періодів.

Крім того, відповідно до листа-інформації ПАТ «Державний ощадний банк України» від 03.11.2016 № 52-20/24-1008 БТ, у позивача станом на 31.12.2014 існує заборгованість перед компанією «THORNBY TRADING LIMITED» відповідно до Угоди про позику в іноземній валюті від 22.04.2011 № 22-04-11 (зі змінами) на суму 18743784,25 дол. США; з поточного рахунку резидента здійснено погашення позики в сумі 5756215,75дол. США; відсотки за користування позикою не сплачувались.

Угода про позику в іноземній валюті зареєстрована в Національному банку України за № 13749 від 12.05.2011. Зміни до реєстрації відсутні. Реєстрація анульована Національним банком України (лист від 27.04.2016 № 24-0006/37324), у зв'язку з неподанням резидентом відповідної звітності про операції за Угодою, яка передбачена нормативно-правовим актом НБУ з питань організації статистичної звітності (абзац третій пункту 2.11 глави 2 розділу І Положення № 270 від 17.06.2004), за три звітних періоди поспіль.

Таким чином, на думку суду апеляційної інстанції, реєстрація Угоди про позику в іноземній валюті за №22-04-11 від 22.04.2011 була анульована (Угода знята з обліку/контролю в Національному банку України) не в 2014 році, відповідно до договору від 27.10.2014 про зарахування зустрічних однорідних грошових вимог в сумі 24176103,39дол.США, а у квітні 2016 року з підстав неподання відповідної звітності про операції за Угодою.

Тому, зазначене, за висновком суду апеляційної інстанції спростовує доводи позивача щодо проведення зарахування зустрічних однорідних грошових вимог у 2014 році.

Крім того, суд апеляційної інстанції, визнаючи правомірність здійсненого відповідачем нарахування пені за порушення строків завершення імпортної операції, обґрунтовував свої висновки тим, що що будь-які документи, які стосуються зарахування зустрічних грошових вимог, під час перевірки позивачем не подавалися, про такі обставини контролюючий орган не повідомлявся, такі документи були надані лише до суду, без обґрунтування причин неподання їх під час проведення перевірки.

Проте, суд касаційної інстанції не може визнати законними і обґрунтованими судові рішення попередніх інстанцій, оскільки останні ухвалені без повного та всебічного з'ясування обставин, якими сторони обґрунтовують свої вимоги і заперечення, та за неправильного застосування норм матеріального права.

Суд касаційної інстанції погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про помилкове застосування судом першої інстанції норм матеріального права при вирішенні спору, разом з тим, зосередившись на доведенні факту проведення позивачем операцій з зарахування зустрічних однорідних грошових вимог у 2014 році, суд апеляційної інстанції залишив поза увагою доводи відповідача, що операції з зарахування однорідних вимог не є умовами завершення імпортної операції резидента без увезення товару на територію України. Тобто навіть за підтвердження факту проведення операцій з зарахування зустрічних однорідних грошових вимог імпортна операція без увезення товару на територію України не буде вважатись завершеною.

Положеннями частини третьої статті 2 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» встановлено, що строк та умови завершення імпортної операції без увезення товару на територію України визначаються у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України за погодженням з Національним банком України.

На виконання зазначених вимог Закону Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 05.12.2007 № 1392 «Про затвердження Порядку визначення строку та умов завершення імпортної операції без увезення товару на територію України», згідно якої, з урахуванням змін і доповнень, внесених постановою Кабінету Міністрів України від 29.10.2012 №1009, імпортна операція резидента без увезення товару на територію України вважається завершеною за наявності однієї з таких умов:

зарахування виручки, одержаної від нерезидента, на рахунок резидента в уповноваженому банку в разі продажу нерезиденту товару за межами України;

подання документів, що підтверджують використання резидентом товару за межами України, перелік яких визначається Національним банком.

Не застосування судом апеляційної інстанції Порядку визначення строку та умов завершення імпортної операції без увезення товару на територію України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05.12.2007 № 1392, при вирішенні спору не знайшло свого відображення у постановленому у справі рішенні.

Також судами попередніх інстанцій не надана оцінка доводам позивача, що здійснені ним операції за договором комісії не належать до імпортних операцій резидента без увезення товару на територію України, у зв'язку з чим не встановлено які саме у такому разі позивачем проведено операції за договором комісії, чи є вони операціями у зовнішньоекономічній діяльності та чи підпадають під регулювання Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

При цьому слід враховувати, що відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) виручка резидентів у іноземній валюті підлягає зарахуванню на їх валютні рахунки в уповноважених банках у строки виплати заборгованостей, зазначені в контрактах, але не пізніше 180 календарних днів з дати митного оформлення (виписки вивізної вантажної митної декларації) продукції, що експортується, а в разі експорту робіт (послуг), прав інтелектуальної власності - з моменту підписання акта або іншого документа, що засвідчує виконання робіт, надання послуг, експорт прав інтелектуальної власності. Перевищення зазначеного строку потребує висновку центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері економічного розвитку.

Відповідно до статті 2 цього Закону імпортні операції резидентів, які здійснюються на умовах відстрочення поставки, в разі, коли таке відстрочення перевищує 180 календарних днів з моменту здійснення авансового платежу або виставлення векселя на користь постачальника продукції (робіт, послуг), що імпортується, потребують висновку центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері економічного розвитку.

При застосуванні розрахунків щодо імпортних операцій резидентів у формі документарного акредитиву строк, передбачений частиною першою цієї статті, діє з моменту здійснення уповноваженим банком платежу на користь нерезидента.

Строк та умови завершення імпортної операції без увезення товару на територію України визначаються у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України за погодженням з Національним банком України.

Частиною першою статті 4 вказаного Закону визначено, що порушення резидентами строків, передбачених статтями 1 і 2 цього Закону, тягне стягнення пені за кожний день прострочення у розмірі 0,3 відсотка від суми неодержаної виручки (вартості недопоставленого товару) в іноземній валюті, перерахованої у грошову одиницю України за валютним курсом Національного банку України на день виникнення заборгованості. Загальний розмір нарахованої пені не може перевищувати суми неодержаної виручки (вартості недопоставленого товару).

Аналіз наведених норм свідчить, що за операціями у сфері зовнішньоекономічної діяльності виручка резидентів у іноземній валюті підлягає зарахуванню на їх валютні рахунки в уповноважених банках у строки виплати заборгованостей, зазначені в контрактах, але не пізніше 180 календарних днів з дати митного оформлення (виписки вивізної вантажної митної декларації) продукції, що експортується, чи з моменту здійснення авансового платежу або виставлення векселя на користь постачальника продукції (робіт, послуг), що імпортується, а у разі порушення вказаних строків резиденти зобов'язані нести відповідальність, передбачену статтею 4 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Відповідно до статті 1011 Цивільного кодексу України за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов'язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента. Частиною четвертою статті 1016 цього Кодексу встановлено, що у разі порушення третьою особою договору, укладеного з нею комісіонером, комісіонер зобов'язаний негайно повідомити про це комітента, зібрати та забезпечити необхідні докази. Комітент має право вимагати від комісіонера відступлення права вимоги до цієї особи.

Таким чином, однією з визначальних ознак відносин сторін за договором комісії є те, що комісіонер при виконанні доручення комітента укладає обумовлений договором комісії правочин в інтересах та за рахунок комітента та є стороною цього правочину, в якому виступає від свого імені. Відповідно, при укладенні такого правочину саме комісіонер набуває всього обсягу прав і обов'язків за таким договором, за винятком обмежень, встановлених законом та договором комісії. Отже, саме комісіонер є правомочною стороною у зовнішньоекономічному контракті, укладеному на виконання договору комісії, щодо пред'явлення покупцю вимоги сплатити встановлену контрактом вартість поставленого товару в установлений контрактом строк, а в разі невиконання цього обов'язку нерезидентом звернутися з відповідним позовом до суду, що відповідно до частини другої статті 4 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» є підставою для зупинення нарахування пені. Відтак на комісіонера як на сторону зовнішньоекономічного контракту покладається відповідальність за дотримання встановлених законодавством обмежень при здійсненні зовнішньоекономічної діяльності, як, наприклад, обмеження щодо строку розрахунків у іноземній валюті при виконанні зовнішньоекономічного контракту.

Саме таке застосування норм матеріального права підтримано Верховним Судом України у постанові від 20.05.2014 у справі за позовом ПАТ «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання імені М.В.Фрунзе» до Державної податкової інспекції у м.Суми про визнання протиправним та скасування рішення.

Разом з тим, судами попередніх інстанцій вищезазначені положення законодавства при оцінці доводів як позивача так і відповідача щодо виконання договору комісії не враховувались.

Умови договору комісії та укладеного на його виконання зовнішньоекономічного контракту на закупівлю бразильської нерафінованої дегумірованої соєвої олії та аргентинської соєвої олії, зокрема, щодо проведення розрахунків, визначення відповідального за сплату всіх платежів, у тому числі податків, мита та зборів, не аналізувались.

Не можна погодитись і з висновками суду апеляційної інстанції, що на користь правомірності здійсненого відповідачем донарахування пені за порушення розрахунків у сфері ЗЕД свідчить неподання позивачем під час перевірки документів на підтвердження проведення зарахування зустрічних однорідних грошових вимог, оскільки право заперечувати проти висновків податкового органу та долучати до матеріалів справи докази на підтвердження таких заперечень надається платнику як на усіх стадіях податкового контролю, так і на стадіях судового розгляду, на яких допускається подання учасником процесу нових доказів. Відсутність первинних документів на момент перевірки не позбавляє платника права використовувати їх для цілей податкового обліку.

Більш того, обов'язок суду встановити дійсні обставини справи при розгляді адміністративного позову безвідносно до позиції сторін випливає з офіційного з'ясування обставин справи як принципу адміністративного судочинства, закріпленого нормами статті 7, частин четвертої та п'ятої статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до змісту зазначених норм, суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для з'ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи. Суд повинен запропонувати особам, які беруть участь у справі, подати докази або з власної ініціативи витребувати докази, яких, на думку суду, не вистачає.

Європейський суд з прав людини у своїх рішення наголошував про зрівнювання сторін не за кількісними ознаками наданих повноважень, а за процесуальним статусом в ході усього процесу, в тому числі і в суді, що підтверджує, наприклад, Постанова ЄСПЛ у справі «Рожков проти РФ» від 31.10.2013, у якій зазначено, що сам принцип «рівності зброї» передбачає, що кожній зі сторін повинна бути надана розумна можливість представляти свою правову позицію, включаючи свої докази таким чином, щоб вона не була поставлена в значно менш вигідне становище, ніж інша сторона.

Згідно з частиною першою статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

При цьому, відповідно до вимог статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Належними вважаються докази, що містять інформацію щодо предмета доказування (стаття 70 Кодексу адміністративного судочинства України). Предметом доказування, згідно з частиною першою статті 138 Кодексу адміністративного судочинства України, є обставини якими обґрунтовуються позовні вимоги чи заперечення, або які мають інше значення для вирішення справи.

Таким чином, судами попередніх інстанцій зазначені вище вимоги процесуального законодавства не виконано, обставини справи встановлені неповно, що і потягло за собою прийняття судових рішень, які не відповідають вимогам статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України щодо законності та обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до частини другої статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливлюють встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

При новому розгляді справи суду необхідно врахувати викладене, повно і всебічно перевірити доводи, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін, вирішити чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Щодо податкового повідомлення-рішення Луцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Волинській області від 12.02.2016 № про застосування штрафних санкцій в сумі 510грн за порушення порядку і строків декларування валютних цінностей, то суд касаційної інстанції вважає, що рішення суду апеляційної інстанції в цій частині є правильним. Суд апеляційної інстанції правильно виходив з того, що у відповідача відсутні повноваження на застосування санкцій, передбачених Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», а тому в цій частині рішення суду апеляційної інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись статтями 160, 210, 220, 221, 223, 227, 230, 231, частиною п'ятою статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Вест Ойл Груп» задовольнити частково.

Постанову Волинського окружного адміністративного суду від 08.07.2016 та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 23.11.2016 у справі №803/917/16 (876/5807/16) в частині задоволення позовних вимог про скасування податкового повідомлення-рішення Луцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Волинській області від 12.02.2016 № скасувати з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 23.11.2016 у справі №803/917/16 (876/5807/16) залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення. В частині залишення без змін рішення суду апеляційної інстанції ухвала може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, передбачених статтею 237 Кодексу адміністративного судочинства України, за заявою, поданою безпосередньо до Верховного Суду України в порядку, встановленому статтями 236-2391 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом трьох місяців з дня ухвалення судового рішення, щодо якого заявлено клопотання про перегляд, або з дня ухвалення судового рішення, на яке здійснюється посилання на підтвердження підстав, установлених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, якщо воно ухвалено пізніше, але не пізніше одного року з дня ухвалення судового рішення, про перегляд якого подається заява.

Головуючий: __________________ Т.М.Шипуліна

Судді: __________________ Л.І.Бившева

__________________ І.Я.Олендер