Справа № 265/3516/17
Суддя: Василенко Любов Андріївна
Дата ухвалення: 2017-11-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Міхєєва І.М.
Суддя-доповідач - Василенко Л.А.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2017 року справа №265/3516/17

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Василенко Л.А., суддів: Гайдара А.В., Ханової Р.Ф.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя від 18 вересня 2017 року у справі № 265/3516/17 за позовом ОСОБА_2 до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Маріуполя Донецької області про визнання відмови неправомірною, скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Маріуполя Донецької області (далі - Лівобережне ОУПФУ м.Маріуполя), в якому просив: визнати неправомірною відмову у призначенні, нарахуванні та виплаті пенсії за вислугу років та скасувати рішення № 20 від 25.04.2017 року; визнати достатнім для призначення пенсії за вислугу років спеціальний стаж - 20 років 01 місяць 18 днів, у тому числі на посадах слідчих прокуратури: 17 років 21 день; зобов'язати призначити, нарахувати та виплачувати пенсію за вислугу років у розмірі 90% від місячного заробітку без обмеження граничного розміру та з урахуванням середньомісячної суми виплат за 60 календарних місяців роботи перед зверненням за призначенням пенсії, відповідно до довідки прокуратури Донецької області №18-57-497 від 03.04.2007 року про розмір місячного заробітку, починаючи з 14 квітня 2017 року - дня звернення (а.с. 1-8).

Постановою Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя від 18 вересня 2017 року ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні зазначеного позову (а.с. 49-52).

Позивач не погодився з рішенням суду, подав апеляційну скаргу, в якій посилався на порушення судом норм матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим просив скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нову, якою задовольнити позов в повному обсязі. В обґрунтування доводів посилався на те, що з 27.07.1999 року до липня 2011 року позивач працював на посадах в органах прокуратури, коли діяли норми ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-XII від 05.11.1991 року, відповідно до яких прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. На момент звернення позивача з заявою про призначення пенсії у квітні 2017 року статтею 86 Закону України «Про прокуратуру» №1697 від 14.10.2014 року внесено зміни щодо збільшення стажу, необхідного для призначення пенсії за вислугу років, якими значно звужено обсяг прав позивача на соціальний захист. З огляду на принципи стабільності правового регулювання, практику Європейського Суду, рішення Конституційного Суду України, позивач вважає, що закон не має зворотної дії в часі, крім випадків, коли він скасовує або пом'якшує відповідальність особи (а.с. 56-67).

Відповідно до ст.197 ч.1 п.2 КАС України судом апеляційної інстанції справу розглянуто в письмовому провадженні.

Колегія суддів заслухала доповідь судді-доповідача, вивчила доводи апеляційної скарги, перевірила їх за матеріалами справи і дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлені наступні обставини.

Відповідно до записів трудової книжки серії АХ №102058, довідки Прокуратури Донецької області від 06.03.2017 №11/359 позивач з 27.07.1999 до теперішнього часу працює в органах прокуратури (а.с. 12-14).

14.04.2017 позивач звернувся до Лівобережного ОУПФУ м.Маріуполя з заявою про призначення пенсії за вислугу років згідно ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-XII.

Рішенням Лівобережного ОУПФУ м.Маріуполя від 25.04.2017 про відмову в призначенні пенсії позивачеві відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років згідно ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-XII, оскільки згідно ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-XII (в редакції від 08.07.2011) прокурори і слідчі мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року - 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 13 років, а станом на день звернення позивач мав 22 роки 5 місяців 5 днів страхового стажу, у тому числі стаж на посадах слідчого прокуратури - 17 років 21 день, тобто відсутній необхідний страховий стаж - 23 роки (а.с. 9).

Вказані обставини підтверджені матеріалами справи.

Між сторонами відсутній спір щодо розрахунку стажу позивача.

Спірним питанням у справі, яке підлягає з'ясуванню є протиправність (правомірність) рішення відповідача від 25.04.2017 про відмову в призначенні позивачеві пенсії за вислугу років згідно ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-XII (в редакції до 08.07.2011).

Згідно ч.1 ст. 50-1 Закону №1788 (в редакції, яка діяла до 08.07.2011) прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку.

Частиною першою ст. 50-1 Закону №1788 (в редакції від 08.07.2011, яка діє з 01.10.2011) встановлено, що прокурори і слідчі мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше, зокрема, з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року - 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 13 років.

Підпунктом 1 пункту 3 розділу ХІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII, набрав чинності з 15 липня 2015 року (далі - Закон № 1697-VII), визнано таким, що втратив чинність Закон України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-XII (далі - Закон №1789), крім, зокрема, частин третьої, четвертої, шостої та одинадцятої статті 501.

На підставі аналізу наведених норм колегія суддів дійшла висновку про те, що положення частини першої статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ, які визначали умови та порядок призначення пенсії працівникам прокуратури, втратили чинність з дня набрання чинності Законом № 1697, а саме, з 15 липня 2015 року.

Діюче законодавство України не містить положень, які б дозволяли застосовувати нормативно-правові акти, які втратили чинність.

Колегія суддів зазначає, що Закон № 1697 не визнаний неконституційним, тому підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Згідно ч.1 ст. 86 Закону №1697 прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років, зокрема, не менше з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року - 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років.

Таким чином, при зверненні позивача в квітні 2017 року з заявою про призначення пенсії за вислугу років втратив чинність Закон №1789, крім окремих положень, тому до спірних відносин застосовується стаття 86 Закону №1697.

При цьому, «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1697-VII не містять положень щодо збереження за прокурорами, які були призначені на відповідну прокурорську посаду до набрання чинності цим Законом, права на отримання пенсії за вислугу років відповідно до законодавства, що діяло до дня набрання чинності Законом № 1697.

Матеріалами справи встановлено та не є спірним між сторонами, що на день звернення позивача до Лівобережного ОУПФУ з заявою про призначення пенсії за вислугу років, страховий стаж складав 22 роки 5 місяців 5 днів, у тому числі стаж на посадах слідчого прокуратури - 17 років 21 день, в той час як нормами ст.86 Закону №1697 (в редакції чинній на день звернення заявою про призначення пенсії) встановлено, що прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років за наявності на день звернення вислуги років не менше 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджує висновок пенсійного органу про відсутність у ОСОБА_2 необхідного страхового стажу -23 роки на день звернення до відповідача з заявою про призначення пенсії за вислугу років згідно Закону України «Про прокуратуру».

Таким чином, спірне рішення від 25.04.2017 №20 про відмову ОСОБА_2 у призначенні пенсії згідно ст.50-1 Закону №1789 прийнято пенсійним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п.2.1 рішення Конституційного Суду України від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011 передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України найважливішою функцією держави. Отже, зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Аналогічний висновок наведений в постанові Верховного суду України від 01.11.2016 в справі № 21-1425а16.

Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ст.9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Укладення міжнародних договорів, які суперечать Конституції України, можливе лише після внесення відповідних змін до Конституції України.

За приписами ч.6 ст.9 КАС України якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору.

Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини, зокрема, в справі Кечко проти України, рішення від 8 листопада 2005 року Заява N 63134/00, § 23 Суд зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство.

У справі Ейрі проти Ірландії (рішення від 09.10.1979 № 1) Європейський суд з прав людини констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено Європейським судом з прав людини у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» рішення від 12.10.2004, скарга N 60669/00.

У зв'язку з викладеним колегія суддів погоджує висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову повністю.

Отже, спір за суттю вирішений вірно, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, підстави для скасування постанови суду відсутні.

Керуючись ст.195 ч.1, ст.197, ст.198 ч.1 п.1, ст.200, ст.205 ч.1 п.1, ст. 206, ст. 212, ст. 254 ч.5 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя від 18 вересня 2017 року у справі № 265/3516/17 за позовом ОСОБА_2 до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Маріуполя Донецької області про визнання відмови неправомірною, скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду в порядку письмового провадження набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом 20 днів після набрання законної сили.

Головуючий Л.А. Василенко

Судді: А.В. Гайдар

Р.Ф. Ханова