Справа № 804/2536/16
Суддя: Степаненко Вячеслав Віталійович
Дата ухвалення: 2017-05-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 травня 2017 р. Справа № 804/2536/16
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіОСОБА_1
при секретаріОСОБА_2
позивача представника позивача ОСОБА_3 ОСОБА_4
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Головного управління Національної поліції України в Дніпропетровській області про скасування наказу та поновлення на роботі,-
ОСОБА_3 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, у якому з урахуванням уточненого адміністративного позову від 2 серпня 2016 року просить суд:
- визнати протиправним та скасувати наказ від 29.01.2016 року №21о/с про звільнення позивача;
- зобовязати відповідача поновити ОСОБА_3 на службі в Національній поліції України на посаді начальника кримінальної поліції Довгинцівського відділу поліції ОСОБА_5 відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області;
- стягнути з відповідача грошове забезпечення за час вимушеного прогулу.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 29 січня 2017 року всупереч своїй волі за усною вказівкою начальника Головного управління Національної поліції у Дніпропетровській області ОСОБА_3 написав рапорт про звільнення зі служби в поліції за власним бажанням, наказом від 29.01.2016 року №21 о/с позивача було звільнено в той же день. З метою досудового врегулювання спору ОСОБА_3 звернувся із заявою про відкликання рапорту та поновлення на посаді, листом від 26.02.2016 року позивача було повідомлено, що його було звільнено на підставі рапорту наказом від 29.01.2016 року №21 о/с, з яким його не було ознайомлено. Позивач вважає своє звільнення незаконним та таким, що порушує його права та законні інтереси, у звязку з чим звернувся до суду за захистом своїх порушених прав.
Відповідач позов не визнав, надав до суду письмові заперечення, зазначивши, що 27 січня 2016 року ОСОБА_3 було подано рапорт про звільнення зі служби в Національній поліції за власним бажанням, який було зареєстровано управлінням кадрового забезпечення Головного управління Національної поліції у Дніпропетровській області 29.01.2016 року за вхідним №С-19. Оскільки ОСОБА_3 з рапортом щодо відкликання свого рапорту про звільнення з ОВС не звертався, наказом Головного управління Національної поліції у Дніпропетровській області від 29.01.2016 р. №21 о/с ОСОБА_3 був звільнений за пунктом 7 статті 77 (за власним бажанням) Закону України «Про національну поліцію» з 29.01.2016 року, а 15 лютого 2016 року позивачу було вручено трудову книжку. Таким чином, відповідач вважає, що ОСОБА_6 управління Національної поліції у Дніпропетровській області під час звільнення позивача діяло в межах повноважень та у спосіб, що передбачений діючим законодавством у звязку із чим просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили суд їх задовольнити з підстав, викладених у адміністративному позові.
Відповідач у судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується матеріалами справи, надав до суду клопотання про відкладення розгляду справи у звязку із перебуванням представника відповідача у іншому судовому засіданні, однак суд звертає увагу, що неможливість представника відповідача прибути у судове засідання не може бути підставою для відкладення розгляду справи, оскільки субєкт владних повноважень мав змогу направити іншого представника або надати до суду докази на підтвердження неможливості направити у судове засідання жодного з представників, у звязку з чим суд ухвалив відмовити у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи, та, керуючись частинами 4 та 6 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, ухвалив проводити розгляд справи без участі відповідача.
В судовому засіданні у якості свідка був допитаний ОСОБА_7, який у своїх поясненнях зазначив, що працював під безпосереднім керівництвом позивача на посаді уповноваженого сектору кримінальної поліції Довгинцівського відділення поліції. У останній четвер січня 2016 року ОСОБА_3 викликали для допиту в кримінальному провадженні до Прокуратури Дніпропетровської області, де встановлювалась його причетність до кримінальних правопорушень. Позивача та двох співробітників після допиту попросили написати рапорти про звільнення, позивач категорично відмовив. Після цього, в пятницю, позивач попросив ОСОБА_7 відвезти його до Головного управління Національної поліції України у Дніпропетровській області, у звязку з тим, що ОСОБА_3 викликали на нараду, ОСОБА_7 відвіз ОСОБА_3 до Головного управління Національної поліції у Дніпропетровській області, де чекав у автомобілі поки останній повернеться, коли ОСОБА_3 вийшов, то повідомив ОСОБА_7, що у звязку з його допитом у якості свідка у рамках кримінального провадження, його попросили написати рапорт про звільнення на час службової перевірки та це не є остаточним звільненням. Під час цього позивач був пригнічений та хотів продовжувати службу.
Свідок ОСОБА_8 у судовому засіданні зазначив, що ОСОБА_3 був його безпосереднім керівником. Наприкінці січня 2016 року ОСОБА_8 разом із ОСОБА_9 було викликано до начальника Довгинцівського відділення поліції, де їм було повідомлено щодо необхідності написання рапортів про звільнення за власним бажанням, так як прокуратурою області було відкрито кримінальне провадження і є ризик звільнення за негативними висновками службової перевірки. ОСОБА_8 звернувся до безпосереднього керівника ОСОБА_3, який повідомив свідку ОСОБА_8, що не треба нічого писати і нікого не звільнять. Наступного дня ОСОБА_8 і ОСОБА_9 збирались на оперативну нараду тоді, коли ОСОБА_3 зателефонували, як сказав позивач з Головного управління та термінового його викликали для написання рапорту про звільнення, в цей же момент ОСОБА_8 та ОСОБА_10 викликано до начальника Довгинцівського відділення поліції по тій же причині. Потім ОСОБА_8 дізнався, що ОСОБА_3 було звільненого одразу, кадрових комісій не проводилось. Як і щодо свідків, позивача було звільнено у той же день. Також свідок ОСОБА_11 показав, що позивач не мав жодних намірів звільнятись ні з поліції, ні з міліції, а бажав продовжувати працювати.
У судовому засіданні свідок ОСОБА_10 надав показання, що відділення поліції та наполягав написати рапорти про звільнення. ОСОБА_10 звернувся до безпосереднього керівника ОСОБА_3, який сказав, що звільнятись не потрібно. Наступного дня ОСОБА_10 знову викликав начальник та ОСОБА_10 написав рапорт про звільнення, ОСОБА_3 вже не було на місці, оскільки позивач поїхав до Головного управління Національної поліції України у Дніпропетровській області, де теж написав рапорт про звільнення з ранку, а близько обіду позивача та свідків вже було звільнено. Наказ про звільнення не бачив, натомість про звільнення та необхідність забрати документи свідок був повідомлений телефоном. Свідок ОСОБА_10 також показав, що позивач не мав жодних намірів звільнятись зі служби, а бажав працювати.
Поряд із цим, свідками надано показання, що свідків у звязку з допитом у якості свідків по одному й тому ж кримінальному провадженню також було звільнено наказом від 29.01.2016 року, як і ОСОБА_3, однак на день судового розгляду справи рішеннями судів, які набрали законної сили, їх поновлено на посадах у Довгинцівському відділенні поліції ОСОБА_5 відділу поліції Головного управління Національної поліції України в Дніпропетровській області.
Заслухавши пояснення позивача та його представника, показання свідків, розглянувши наявні документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_3 з 7 листопада 2015 року проходив службу на посаді начальника кримінальної поліції Довгинцівського відділу поліції ОСОБА_5 відділу поліції Головного управління Національної поліції України в Дніпропетровській області. До цього, з 2005 року проходив службу в органах Міністерства внутрішніх справ України.
Капітан поліції ОСОБА_3 звернувся до Начальника Головного управління Національної поліції України в Дніпропетровській області генерала поліції третього рангу ОСОБА_12 з рапортом про звільнення його з Національної поліції України за власним бажанням, який зареєстрований управлінням кадрового забезпечення Головного управління Національної поліції України в Дніпропетровській області за №С-19 від 29.01.2016 року та містить погодження заступника начальника кримінальної поліції ОСОБА_5 відділу поліції Головного управління Національної поліції України в Дніпропетровській області ОСОБА_13, заступника начальника ОСОБА_5 відділу поліції ОСОБА_14 та начальника ОСОБА_5 відділу поліції Головного управління Національної поліції України в Дніпропетровській області ОСОБА_15
Наказом Головного управління Національної поліції України в Дніпропетровській області від 29 січня 2016 року №21 о/с, підписаним тимчасово виконуючим обов'язки начальника Головного управління Національної поліції у Дніпропетровській області ОСОБА_12 та Заступником начальника відділу управлінням кадрового забезпечення Головного управління Національної поліції України в Дніпропетровській області ОСОБА_16, капітана поліції ОСОБА_3 начальника сектору Довгинцівського відділу поліції ОСОБА_5 відділу поліції звільнено зі служби в поліції за власним бажанням за пунктом 7 частини 1 статті 77 Закону України «Про національну поліцію» з 29 січня 2016 року.
Листами від 29.01.2016 року №2/151 та від 01.02.2016 року №2/152 на адресу ОСОБА_3 ОСОБА_6 управління Національної поліції України в Дніпропетровській області повідомило про звільнення позивача з Національної поліції України та необхідність прибуття до ОСОБА_5 відділу поліції для отримання трудової книжки, приписного посвідчення та обхідного листа.
15 лютого 2016 року ОСОБА_3 було отримано трудову книжку, про що свідчить його особистий підпис на послужному списку, копія якого надана до матеріалів справи.
17 лютого 2016 року ОСОБА_3 звернувся із заявою до Начальника ОСОБА_5 відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області полковника поліції ОСОБА_15 про поновлення його на посаді у зв'язку з бажанням позивача повернутись на службу до лав Національної поліції України на підставі Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету міністрів УРСР від 29.07.1991 року №114.
ОСОБА_5 відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області від 26.02.2016 року №2/280 ОСОБА_3 було повідомлено, що його було звільнено наказом тимчасово виконуючого обов'язки начальника Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області від 29.01.2016 року №21 о/с, у зв'язку з чим поновлення позивача на службі у Національній поліції України не входить до компетенції Начальника ОСОБА_5 відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області. Додатково у листі було зазначено, що у звязку з набранням чинності Законом України «Про Національну поліцію» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ не розповсюджується на працівників Національної поліції України.
Надаючи правову оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить із наступного.
Частина 1 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.
За положеннями пункту 15 частини 1 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України публічна служба це діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.
Суд зазначає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами того, що рапорт про звільнення ним написано не за власним бажанням, а під тиском начальника Головного управління Національної поліції України в Дніпропетровській області, обґрунтованим притягненням до кримінальної відповідальності прокуратурою Дніпропетровської області, оскільки за посадою начальник Головного управління Національної поліції України в Дніпропетровській області має повноважень, що надають йому можливість впливати на кримінальне провадження, що перебуває в провадженні органів прокуратури.
Разом з тим, суд вважає, що можна дійти висновку про те, що факт звернення до суду із адміністративним позовом про поновлення на посаді та звернення позивача до ОСОБА_5 відділу поліції Головного управління Національної поліції України в Дніпропетровській області із заявою від 17.02.2016 року про скасування наказу про звільнення та поновлення на посаді свідчить про бажання ОСОБА_3 продовжувати службу в Національній поліції України.
Разом із тим, спеціальним Законом, який визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України є Закон України «Про Національну поліцію».
Відповідно до положень статті 1 Закону України «Про Національну поліцію» Національна поліція України це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.
Підстави для звільнення зі служби в поліції визначені статтею 77 Закону України «Про Національну поліцію»", зокрема, пунктом 7 частини першої визначено, що поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється, зокрема, за власним бажанням.
Разом з тим, порядок звільнення зі служби в поліції за власним бажанням Законом України «Про Національну поліцію», а також іншими нормативно-правовими актами, в тому числі підзаконними, не встановлено.
До того ж, суд зазначає, що Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затверджене постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року №114, не підлягає застосуванню до спірних правовідносин.
Відповідно до пункту 10 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів. Указані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.
Таким чином, сам Законом України «Про Національну поліцію» встановлює, що Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ підлягає застосуванню у випадку звільнення працівників міліції.
Враховуючи викладене, до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Кодексу законів про працю України, які визначають порядок розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника, оскільки спеціальним Законом України «Про Національну поліцію» порядок звільнення з органів поліції не врегульовано.
Аналогічну позицію викладена у листі Вищого адміністративного суду України від 26.05.2010 року №753/11/13-10 «Про розв'язання спорів, що виникають з відносин публічної служби», де зазначено, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціальних законів, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.
Так, згідно зі статтею 3 Кодексу законів про працю України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Відповідно до статті 38 Кодексу законів про працю України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.
Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.
Згідно з пунктом 12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року №9 працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (частина 4 статті 24 Кодексу законів про працю України).
Таким чином, оскільки позивач 29 січня 2016 року подав рапорт про звільнення за власним бажанням без зазначення дати та підстав звільнення, то відповідно до вимог чинного законодавства він вправі був до закінчення двотижневого строку відкликати таку заяву.
Наказ про звільнення ОСОБА_3 прийнято тимчасово виконуючим обовязки начальника Головного управління Національної поліції у Дніпропетровській області ОСОБА_12 29 січня 2016 року, тобто до спливу двотижневого строку попередження про звільнення за власним бажанням, чим позбавлено можливості позивача відкликати свою заяву про звільнення.
Отже, відповідачем було порушено процедуру звільнення позивача із займаної посади, визначену статтею 38 Кодексу законів про працю України, що є самостійною підставою для визнання протиправним та скасування наказу про звільнення.
За наведених обставин, суд дійшов висновку, що наказ Головного управління Національної поліції у Дніпропетровській області від 29 січня 2016 року №21о/с в частині звільнення зі служби за власним бажанням ОСОБА_3 є протиправними та підлягає скасуванню, а позивач поновленню на службі на посаді, з якої його незаконно звільнено.
Частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України закріплено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
Відповідно до частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
З урахуванням викладеного, на підставі встановлених в судовому засіданні фактів та обставин, враховуючи, що мотивація та докази, наведені відповідачами під час розгляду адміністративної справи, не дають суду підстав для висновків, які б спростовували доводи позивача, суд дійшов висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими, а позов таким, що підлягає задоволенню.
Поряд із цим, приписами частин 2 та 3 статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що негайно виконуються постанови суду про, зокрема, присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби у межах суми стягнення за один місяць, та поновлення на посаді у відносинах публічної служби.
Отже, суд приходить до висновку про необхідність звернення постанови до негайного виконання в частині поновлення позивача на посаді та стягнення заробітної плати в межах суми стягнення за один місяць.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд керується вимогами частини 1 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якими, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.
Керуючись статтями 11, 70-72, 86, 94, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

Адміністративний позов позивача ОСОБА_3 до Головного управління Національної поліції України в Дніпропетровській області про скасування наказу та поновлення на роботі задовольнити в повному обсязі.
Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області від 29.01.2016 року №21 о/с про звільнення ОСОБА_3.
Поновити ОСОБА_3 на посаді начальника кримінальної поліції Довгинцівського відділу поліції ОСОБА_5 відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області з 30.01.2016 року.
Зобовязати ОСОБА_6 управління Національної поліції в Дніпропетровській області нарахувати та виплатити ОСОБА_3 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 30 січня 2016 року по день поновлення на посаді.
Постанову суду в частині поновлення ОСОБА_3 на посаді, та стягнення заробітної плати в межах суми стягнення за один місяць звернути до негайного виконання.
Постанова суду набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови складено 17 травня 2017 року.

Суддя ОСОБА_1