Справа № 825/1017/17
Суддя: Соломко І.І.
Дата ухвалення: 2017-11-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
01 листопада 2017 року м. Чернігів Справа № 825/1017/17
Чернігівський окружний адміністративний суд
під головуванням судді Соломко І.І.,
за участю секретаря Пархомчука Д.А.,
позивача ОСОБА_1 ,
представника відповідача Поліновського П.П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу № 825/1017/17 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Бобровицького об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -
В С Т А Н О В И В:
В провадженні Чернігівського окружного адміністративного суду знаходиться справа за адміністративним позовом ОСОБА_1 (далі-позивач, ОСОБА_2 ) до Бобровицького об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання протиправним та скасування наказу управління Пенсійного фонду України в Бобровицькому районі Чернігівської області від 30.03.2017 № 17 Ос в частині звільнення ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста відділу обслуговування громадян управління Пенсійного фонду України в Бобровицькому районі Чернігівської області, поновлення ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу обслуговування громадян Бобровицького об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області та стягнення з Бобровицького об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу.
Позовні вимоги мотивовано тим, що в зв`язку із реорганізацією управління Пенсійного фонду України в Бобровицькому районі Чернігівської області позивача звільнено з посади головного спеціаліста відділу обслуговування громадян управління Пенсійного фонду України в Бобровицькому районі Чернігівської області на підставі п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України "Про державну службу". Позивач вказує на недотримання управлінням Пенсійного фонду України в Бобровицькому районі Чернігівської області порядку вивільнення працівників, оскільки їй не запропоновано рівноцінної посади, а разі відсутності іншої роботи у цьому державному органі та не враховано переважне право на залишення на работі.
Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Додатково зазначила, що просить поновити її на посаді головного спеціаліста відділу обслуговування громадян Бобровицького об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області з 31.10.2017 та стягнути з Бобровицького об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 31.03.2017 по 10.10.2017, оскільки з 11.10.2017 працює в у Бобровицькому районному військовому комісаріаті.
Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, просить суд відмовити в його задоволенні, посилаючись на письмові заперечення. Окремо зазначив, що управлінням Пенсійного фонду України в Бобровицькому районі Чернігівської області при звільненні позивачки дотримані всі необхідні умови, передбачені трудовим законодавством, що передують вивільненню. Щодо поновлення позивача на рівноцінній посаді у новоствореному органі - Бобровицькому об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України в Чернігівській області, то вимоги позивача вважає безпідставними, оскільки ОСОБА_1 не була переведена до вказаного управління.
Суд, заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, встановив таке.
Позивач на підставі наказу № 7-Ом від 01.07.2015 призначено на посаду головного спеціаліста відділу обслуговування громадян управління Пенсійного фонду України в Бобровицькому районі Чернігівської області. Присвоєно дев`ятий ранг державного службовця, що підтверджується копією трудової книжки від 01.07.2015 серії НОМЕР_1 (а.с.15-16).
На виконання постанови Кабінету Міністрів України від 21.12.2016 №988 "Деякі питання функціонування територіальних органів Пенсійного фонду України" та наказу головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівської області від 03.01.2017, управлінням Пенсійного фонду України в Бобровицькому районі Чернігівської області видано наказ № 1-Ос від 11.01.2017, яким позивача попереджено про припинення діяльності управління Пенсійного фонду в Бобровицькому районі Чернігівської області та можливе вивільнення працівників управління згідно з п. 1 ч. 1 с. 87 Закону України "Про державну службу" (п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України), (а.с.123-124).
Наказом управління Пенсійного фонду України в Бобровицькому районі Чернігівської області від 30.03.2017 № 17-Ос ОСОБА_1 звільнено з посади головного спеціаліста відділу обслуговування громадян управління Пенсійного фонду України в Бобровицькому районі Чернігівської області у зв`язку з реорганізацією на підставі п.1 ч.1 ст.87 Закону України "Про державну службу", з виплатою вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку. Виплачено компенсацію за частину невикористаної щорічної основної оплачуваної відпустки тривалістю 22 календарних дні за період з 05.01.2016 по 04.01.2017 та тривалістю 7 календарних днів за період з 05.01.2017 по 30.03.2017 відповідно до ст.24 Закону України "Про відпустки" (а.с.155).
Діяльність управління Пенсійного фонду України в Бобровицькому районі Чернігівської області припинено 03.04.2017, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с.159-163).
Вирішуючи даний адміністративний спір суд виходить з такого.
Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Конституцією України, Кодексом законів про працю України (далі-КЗпП України), який визначає правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці, Законом України "Про державну службу" від 10.12.2015 № 889-VIII, який визначає принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях.
За змістом статті 1 Закону України "Про державну службу" зазначено, що державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави.
В свою чергу, державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апарату (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.
Відповідно до п.4 ч.1 ст. 83 Закону України "Про державну службу" державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону).
Згідно з п.1 ч.1 ст.87 Закону України "Про державну службу" підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є: скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.
У відповідності до ч.3 ст.87 вищезазначеного Закону процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю. Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.
Пунктом 4 ч.1 ст.36 КЗпП України передбачено, що підставами припинення трудового договору є: розірвання трудового договору з ініціативи працівника (ст. 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (ст. 40, 41) або на вимогу профспілкового, чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (ст. 45).
Згідно з п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Частиною 2 ст.40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Отже, трудовий договір може бути розірвано власником або уповноваженим ним органом у випадку скорочення чисельності або штату працівників за умови неможливості перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Порядок вивільнення працівників визначено ст.49-2 КЗпП України, відповідно до ч.ч.1-3 якої про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до ст. 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.
Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" роз`яснено, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.
Слід мати на увазі, що при проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. Якщо це право не використовувалось, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування).
Постановою Кабінету Міністрів України від 21.12.2016 №988 "Деякі питання функціонування територіальних органів Пенсійного фонду України" вирішено реорганізувати деякі територіальні органи Пенсійного фонду України шляхом злиття окремих органів Пенсійного фонду України за переліком, зокрема, реорганізовано управління Пенсійного фонду України у Бобровицькому районі Чернігівської області шляхом злиття у Бобровицьке об`єднане управління Пенсійного фонду України Київської області.
На виконання вказаної постанови позивача попереджено про припинення діяльності управління Пенсійного фонду в Бобровицькому районі Чернігівської області та можливе вивільнення працівників управління за п. 1 ч. 1 с. 87 Закону України "Про державну службу" (п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України). З наведеним наказом позивач ознайомлена 11.01.2017, про що міститься її особистий підпис у додатку №1 до наказу 9 (а.с. 123-124).
Відповідно до ст.49-2 КЗпП України позивач попереджається про наступне вивільнення із займаної посади на підставі ч.1 п.1 ст.40 КЗпП України. У випадку наявності відповідних посад упродовж двомісячного строку позивачу будуть такі запропоновані.
В той же час, у двохмісячний період з моменту попередження про наступне вивільнення (з 11.01.2017) позивачу не надавалось пропозицій щодо переведення на вакантні посади.
Згідно штатних розписів управління Пенсійного фонду України у Бобровицькому районі Чернігівської області на 2017 рік відділ обслуговування громадян нараховував 3 штатних посад, з яких: 1 - начальник відділу, 2 головних спеціалістів та відповідно до штатного розпису Бобровицького об`єднаного управління Пенсійного фонду України на 2017 рік, утвореного в результаті злиття управління Пенсійного фонду України у Бобровицькому районі Чернігівської області, управління Пенсійного фонду України у Козелецькому районі, Бобровицький сектор обслуговування громадян нараховує 3 штатних посад, з яких: 1 завідувач сектору, 2 головних спеціалістів (а.с.127-128,156-157).
З наведеного вбачається, що посада, яку обіймала позивач в управлінні Пенсійного фонду України у Бобровицькому районі Чернігівської, передбачена і в новоствореному органі - Бобровицькому об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України. В тому числі посада головного спеціаліста сектору обслуговування громадян, при цьому вона відповідачем не була запропонована.
За правовою позицією Верховного Суду України, викладеній у постанові від 28.10.2014 у справі №21-484а14, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи. При цьому, у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено.
Наведені висновки Верховного Суду України щодо застосування норм права є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, та мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, відповідно до положень ст.244-2 КАС України.
Матеріали справи не містять доказів звернення управління Пенсійного фонду України у Бобровицькому районі Чернігівської області до вищестоящого органу Головного управління Пенсійного фонду України у Чернігівській області з метою працевлаштування позивача, а тому управлінням Пенсійного фонду України у Бобровицькому районі Чернігівської області не виконано обов`язку з працевлаштування позивача та неможливості переведення ОСОБА_1 на іншу роботу за її згодою.
В свою чергу, з матеріалів справи вбачається, що за зверненням позивача щодо незаконного звільнення з займаної посади, Управлінням Держпраці у Чернігівській області проведено позапланову перевірку Бобровицького об`єднаного управління Пенсійного фонду України, в ході якої виявлено порушення ст. 43, ч.2 ст. 47, ст. 49-2 КЗпП України та п. 3 ст. 87 Закону України "Про державну службу", яке зафіксовано в акті перевірки акт № 25-05-013/0365 та відповідачу видано припис від 05.05.2017 № 25-05-013/0365-0204 про усунення виявлених порушень (а.с.130-157).
Крім того, відповідно до ч.1 ст.42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.
Також суд зазначає, що ч.2 ст.42 КЗпП України перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.
В той же час, враховуючи, що про наступне вивільнення були повідомлені всі працівники управління Пенсійного фонду України у Бобровицькому районі Чернігівської області, відповідачем не надано доказів порівняння кваліфікації і продуктивності їх праці для визначення переважного права на залишення на роботі.
З матеріалів справи вбачається, що позивач має вищу освіту, достатній досвід роботи в управлінні Пенсійного фонду України у Бобровицькому районі Чернігівської області.
Отже, при звільненні позивача роботодавцем не було досліджено переважне право ОСОБА_1 на залишення на роботі, передбачене ст.42 КЗпП України.
За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовна вимога про визнання протиправним та скасування наказу управління Пенсійного фонду України в Бобровицькому районі Чернігівської області від 30.03.2017 № 17 Ос в частині звільнення ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста відділу обслуговування громадян управління Пенсійного фонду України в Бобровицькому районі Чернігівської області, підлягає задоволенню.
Що стосується вимоги про поновлення позивача на посаді головного спеціаліста відділу обслуговування громадян Бобровицького об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, суд зазначає таке.
При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де зберіглося його попереднє місце роботи.
При ліквідації підприємства (установи, організації) правила п. 1 ст. 40 КЗпП можуть застосовуватись і в тих випадках, коли після припинення його діяльності одночасно утворюється нове підприємство. В цих випадках працівник не вправі вимагати поновлення його на роботі на заново утвореному підприємстві, якщо він не був переведений туди в установленому порядку.
Враховуючи вище викладене, суд зазначає, що правові підстави для поновлення позивача у Бобровицькому об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України відсутні, оскільки позивач не була переведена і не працювала у названому відділі.
Згідно з ч.1 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
З огляду на те, що судом встановлено протиправність звільнення позивача з посади головного спеціаліста відділу обслуговування громадян управління Пенсійного фонду України у Бобровицькому районі Чернігівської області, суд дійшов висновку щодо наявності підстав для поновлення позивача на посаді головного спеціаліста відділу обслуговування громадян управління Пенсійного фонду України в Бобровицькому районі Чернігівської області з 31.03.2017.
Водночас суд вважає за необхідне зазначити, що позивачу в даному випадку може бути запропонована у Бобровицькому об`єднаному управління Пенсійного фонду України рівноцінна посада, а в разі відсутності інша робота (посади державного службовця) у цьому державному органі, якщо процедура прийняття на посаду не передбачає конкурсу.
Частиною 2 ст.235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Верховний Суд України у постанові від 14.01.2014 (справа №21-395а13) зазначив, що суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у Порядку.
Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати, відповідно до п.2 якого середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
За приписами абз.3 п.3 вказаного Порядку усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.
У п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 №13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" зазначено, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.
Статтею 43 Конституції України, громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Суд зазначає, що позивача звільнено з займаної посади наказом управління Пенсійного фонду України у Бобровицькому районі Чернігівської області від 30.03.2017 №17 ос.
З 11.10.2017 ОСОБА_1 призначена на посаду головного спеціаліста відділення військового обліку та бронювання сержантів і солдатів Боробицького районного військового комісаріату, що підтверджується копією наказу від 10.10.2017 № 4-ДС ( а.с. 166). При цьому позивач сама визначає час вимушеного прогулу, а саме з 31.03.2017(день звільнення -30.03.2017) по 10.10.2017 ( день призначення на посаду -11.10.2017).
Як вбачається з довідки Бобровицького об`єднаного управління Пенсійного фонду України від 31.10.2017 № 1537/10 середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становила 227,27 грн. (а.с. 129), а кількість робочих днів за час вимушеного прогулу складає 134 дні.
Пунктом 8 вищевказаного Порядку встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.
Враховуючи, що кількість днів вимушеного прогулу у позивача складає 134 дні, середній заробіток за час вимушеного прогулу становить 227,27 грн. (середньоденна заробітна плата) х 134 р.д. = 30454,18 грн., який підлягає стягненню на її користь з відповідача.
Згідно з ч. 1 ст. 256 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та поновлення на посаді у відносинах публічної служби.
Таким чином, постанова суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу обслуговування громадян управління Пенсійного фонду України в Бобровицькому районі Чернігівської області та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в межах суми за один місяць, підлягає негайному виконанню.
Відповідно до ч.1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.
Згідно ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково.
Керуючись статтями 71, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, -
П О С Т А Н О В И В:
Адміністративний позов задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати наказ управління Пенсійного фонду України в Бобровицькому районі Чернігівської області від 30.03.2017 № 17 Ос в частині звільнення ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста відділу обслуговування громадян управління Пенсійного фонду України в Бобровицькому районі Чернігівської області.
Поновити ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу обслуговування громадян управління Пенсійного фонду України в Бобровицькому районі Чернігівської області з 31.03.2017.
Стягнути з Бобровицького об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області на користь ОСОБА_1 (індентифікаційний номер ) середній заробіток за час вимушеного прогулу з 31.03.2017 по 10.10.2017 у сумі 30454 (тридцять тисяч чотириста п`ятдесят чотири) грн. 18 коп.
Постанова в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу обслуговування громадян управління Пенсійного фонду України в Бобровицькому районі Чернігівської області та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в межах суми за один місяць, підлягає до негайного виконання.
В решті позовних вимог відмовити.
Постанова суду набирає законної сили в порядку статей 167,186 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня отримання її копії.
Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Суддя І.І. Соломко