Справа № 233/5014/17
Суддя: Мартишева Т. О.
Дата ухвалення: 2017-11-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2017 року Суддя Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області Мартишева Т. О. , розглянувши у порядку скороченого провадження в м. Костянтинівка справу за адміністративним позовом ОСОБА_1, від імені та в інтересах якої діє адвокат ОСОБА_2, до Костянтинівського об*єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання бездіяльності неправомірною, зобов*язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1, від імені та в інтересах якої діє адвокат ОСОБА_2, звернувся до Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області з позовом до відповідача - Костянтинівського об*єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області, про визнання неправомірною бездіяльності відповідача щодо невиплати з жовтня 2016 року пенсії за віком позивачеві, зобов*язання відповідача поновити виплату пенсії за віком позивачу з жовтня 2016 року з виплатою заборгованості.

В обґрунтування позову зазначив, що позивачем з 1994 року здобуто право на отримання пенсії, що підтверджується пенсійним посвідченням, виданим Пенсійним фондом України на ім*я позивача. До липня 2014 року позивач перебував на обліку в УПФУ м. Горлівки, з грудня 2014 року у зв*язку з припиненням здійснення повноважень відповідним органом Пенсійного фонду України на тимчасово окупованій території позивача було взято на облік до Костянтинівського об*єднаного УПФУ Донецької області. До жовтня 2016 року відповідач нараховував та перераховував позивачеві пенсію за віком, однак припинив пенсійні виплати з жовтня 2016 року, чим грубо порушив законні права та інтереси позивача, єдиним джерелом до існування якого є пенсія.

З такими діями відповідача позивач не погоджується та вважає їх дискримінацією відносно позивача як внутрішньо переміщеної особи, оскільки припинення виплати пенсії згідно діючого законодавства України можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення і лише з підстав, визначених законом.

У відповідності до вимог ч. 3 ст. 183-2 КАС України, на адресу відповідача було направлено ухвалу про відкриття скороченого провадження та запропоновано подати заперечення на позов або заяву про визнання позову у десятиденний строк з дня одержання копії ухвали та копій документів. Відповідачем надано письмові заперечення проти позову (а.с. 24-26), з якого вбачається, що на думку відповідача у даному випадку він діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені ОСОБА_3 України, Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», підзаконними нормативними актами, постановами Кабінету Міністрів України, тощо. Так, ОСОБА_1 перебуває на обліку в управлінні як внутрішньо переміщена особа, пенсія їй виплачена за період з 01 грудня 2014 року по 01 жовтня 2016 року. Виплата пенсії припинена з 01 жовтня 2016 року за результатами обміну інформацією з Єдиною інформаційною базою даних внутрішньо переміщених осіб для з*ясування фактичного місця проживання пенсіонера. Оскільки права позивача порушені не були та відомості, надані останнім до управління, можна вважати недостовірними, в задоволенні позову просив відмовити.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши надані докази в сукупності, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, вважаю, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

З наявних письмових доказів по справі вбачається, що позивач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 6-7), є пенсіонером за віком, що підтверджується пенсійним посвідченням від 19 вересня 2002 року, номер пенсійної справи 88990/38 (а.с. 9). Згідно довідки УСЗН Костянтинівської міської ради від 04 грудня 2014 року № НОМЕР_1 (а.с. 8) з 07 жовтня 2014 року позивачку, зареєстровану у ІНФОРМАЦІЯ_2, взято на облік як особу переміщену з тимчасово окупованої території (району проведення антитерористичної операції) за адресою: м. Костянтинівка, вул. Калініна, 46-15.

Відповідачем здійснювалося нарахування та виплата пенсії позивачу згідно особистої заяви ОСОБА_1 від 07 жовтня 2014 року, розпорядження від 15 грудня 2014 року, протоколу від 18 грудня 2014 року (пенсійна справа 804422) (а.с. 27-28), виплата пенсії припинена з 01 жовтня 2016 року, що відповідачем не оспорювалося.

Відповідно до ч.2 ст. 19 ОСОБА_3 України орган державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені ОСОБА_3 та Законами України.

Статтею 46 ОСОБА_3 України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до ч.1 ст. 47 Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-IV) пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частини першої статті 49 Закону № 1058-IV виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або рішенням суду припиняється:

1)якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2)на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України;

3)у разі смерті пенсіонера;

4)у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5)в інших випадках, передбачених законом.

Системний аналіз наведених нормативно-правових актів дає підстави зробити висновок про те, що припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення і лише з підстав, визначених ст. 49 Закону № 1058-IV.

Рішення Управлінням щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_1 не приймалося, досліджені судом матеріали пенсійної справи позивача такого рішення із зазначенням вказаних вище та передбачених законом підстав не містять (а.с. 27-28).

Згідно повідомлення Донецького обласного центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат № 4081/11-05 від 01 листопада 2017 року (а.с. 30) довідка про взяття позивача ОСОБА_1 на облік внутрішньо переміщеної особи перенесена до архіву 20 вересня 2016 року.

Припинення пенсії на підставі даних Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб без вирішення цього питання шляхом прийняття відповідного рішення не входить до вказаного вище переліку випадків, відповідно до яких припиняється виплата пенсії, а тому не може бути підставою для її припинення, оскільки право соціального захисту, у тому числі пенсійне забезпечення, гарантовано кожному громадянину ОСОБА_3 України.

Отже, діями відповідача щодо припинення виплати пенсії позивача порушені його права на отримання пенсії, оскільки відповідач на виконання вимог ст. 49 Закону № 1058-IV не приймав рішення про припинення виплати пенсії позивачу.

Згідно ст. 33 ОСОБА_3 України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Право на свободу пересування і вибору місця проживання в межах держави як невідємне право кожної людини закріплено також Загальною Декларацією прав людини 1948 року. Це право, як і інші права і свободи людини, є невідчужуваним, непорушним та не може зазнавати жодних обмежень, зокрема не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками місця мешкання. Отже, відсутність позивача за місцем проживання не може позбавляти його права на виплату пенсії через впроваджений механізм реєстрації внутрішньо переміщених осіб.

Відповідно до ст.1 ОСОБА_3 України, Україна є правовою державою. Людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю (стаття 3 ОСОБА_3 України).

За приписами ст. 8 КАС України, суд при вирішення справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі ОСОБА_3 України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні в справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У п.54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечено без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні від 08 липня 2004 року у справі «Ілашку та інші проти Молдови та Росії», ЄСПЛ, задовольняючи позов щодо Молдови, визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем «Молдавської Республіки Придністров'я». Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов'язання за статтею 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Враховуючи, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі і рішення в справах «Пічкур проти України», «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-1У «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Крім того, статтею 46 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року №1058 врегульовані питання виплати пенсії за минулий час. Так, нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії.

Згідно частини другої цієї статті нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Приймаючи до уваги викладене, за таких обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача у справі є обґрунтованими та підлягають до задоволення, а тому бездіяльність Костянтинівського об*єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області щодо невиплати з 01 жовтня 2016 року пенсії за віком ОСОБА_1 слід визнати неправомірною та відповідача слід зобов'язати поновити позивачу виплату пенсії за віком з 01 жовтня 2016 року з виплатою заборгованості, допустивши у порядку ст. 256 КАС України негайне виконання постанови суду в межах суми стягнення пенсії за один місяць.

В силу ст. 94 КАС України судові витрати слід віднести на рахунок держави.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 71, 86, 94, 99, 102, 160-163, 167, 183-2, 254 КАС України, -

П О С Т А Н О В И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1, від імені та в інтересах якої діє адвокат ОСОБА_2, задовольнити.

Визнати неправомірною бездіяльність Костянтинівського об*єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області щодо невиплати з 01 жовтня 2016 року пенсії за віком ОСОБА_1.

Зобов'язати Костянтинівське об*єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_2, з 01 жовтня 2016 року.

Допустити негайне виконання постанови суду в межах суми стягнення пенсії за один місяць.

Постанова, крім випадків її оскарження в апеляційному порядку, є остаточною.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Донецького Апеляційного адміністративного суду через Костянтинівський міськрайонний суд. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя