Справа № 450/4354/13-а
Суддя: Іщук Лариса Петрівна
Дата ухвалення: 2017-11-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2017 рокуЛьвів№ 876/8576/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Іщук Л.П.,

суддів Онишкевича Т.В., Сеника Р.П.,

за участю секретаря судового засідання Джули В.М.,

представника апелянта ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Пустомитівського районного суду Львівської області від 09 квітня 2014 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Миколаївської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, відділу Держземагенства у Пустомитівському районі Львівської області, ОСОБА_3 про визнання протиправним та скасування рішення та державного акта на право приватної власності на землю,

встановив:

ОСОБА_2 звернулася з позовом до Миколаївської сільської ради Пустомитівського району Львівської області (надалі Миколаївська сільська рада) про визнання протиправним та скасування рішення 28-ї сесії 5-го демократичного скликання Миколаївської сільської ради Пустомитівського району Львівської області №251 від 27.10.2010 року про передачу безоплатно у приватну власність ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,1668 га для обслуговування житлових будинків та господарських споруд, розташованої в с.Городиславичі, 516 Пустомитівського району Львівської області та скасування державного акта на право приватної власності на землю серії ЯМ №320772, виданого ОСОБА_3

Постановою Пустомитівського районного суду Львівської області від 09 квітня 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

ОСОБА_2 оскаржила постанову суду першої інстанції. Вважає, що вона винесена без належного зясування обставин справи і з порушенням норм матеріального права, просить постанову суду скасувати і прийняти нову, якою задовольнити позовні вимоги.

В апеляційній скарзі зазначає, що оскаржуваним рішенням Миколаївської сільської ради №251 від 27.10.2010 року порушено її права, оскільки згідно цього рішення ОСОБА_3 безоплатно передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,1668 га, частина якої накладається на земельну ділянку, якою вона користується в порядку спадкування у звязку з отриманням у спадщину житлового будинку. Зазначає, що передавши земельну ділянку оскаржуваним рішенням у приватну власність ОСОБА_3, Миколаївська сільська рада позбавила її права користування частиною земельної ділянки, що належала до успадкованого нею будинковолодіння. Державний акт на право приватної власності на землю, виданий на підставі оскаржуваного рішення, підлягає скасуванню, так як виданий на підставі незаконного рішення сільської ради.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 02 жовтня 2014 року постанова Пустомитівського районного суду Львівської області від 09 квітня 2014 року скасована та прийнята нова постанова, якою задоволено позов.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 20 липня 2017 року скасована постанова Львівського апеляційного адміністративного суду від 02 жовтня 2014 року, а справа направлена до Львівського апеляційного адміністративного суду на новий судовий розгляд у звязку з тим, що апеляційний суд неналежно зясував обставини, які мають значення для справи, зокрема, не встановив розміру спірної земельної ділянки , наявність чи відсутність порушень п.б ч.2 ст.198 Земельного кодексу України , існування проїзду між земельними ділянками позивача та третьої особи, який є землею спільного користування і чи існують розпорядчі документи органу місцевого самоврядування щодо визначення частини земельної ділянки землями спільного користування ; крім того, суд апеляційної інстанції не зробив висновки про відповідність оскаржуваного рішення приписам ч.3ст.2 КАС України.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції під час повторного розгляду апеляційної скарги представник апелянта підтримав її з підстав, що у ній зазначені.

Інші особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не прибули, суд ухвалив провести апеляційний розгляд за їх відсутності, оскільки вони належним чином повідомлені про розгляд апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді Львівського апеляційного адміністративного суду, пояснення представника апелянта, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а провадження у справі закриттю, у звязку з тим, що даний спір не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що рішенням №251 від 27.10.2010 року Миколаївської сільської ради ОСОБА_3 було передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку площею 0,1669 га, призначену для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, розташовану в с.Городиславичі, 516 Пустомитівського району Львівської області. На підставі цього рішення ним виготовлений державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯМ № 320772 від 23.07.2012 року та присвоєно земельній ділянці кадастровий номер :02:002:0120.

Земельна ділянка, яка належить ОСОБА_3 , межує із будинковолодінням ОСОБА_2, розташованим за адресою: с. Городиславичі, 517 Пустомитівського району Львівської області, котре вона набула в порядку спадкування після смерті свого батька ОСОБА_4 згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 30.10.2008 року.

ОСОБА_2 вважає, що має право отримати у власність земельну ділянку , якою користувався спадкодавець, і яка знаходиться біля успадкованого нею будинковолодіння, але ця земля на підставі оскаржуваного рішення і державного акта на право власності на землю належить ОСОБА_3

Суд першої інстанції, розглядаючи позов по суті та відмовляючи в задоволенні позову, виходив з того, що ОСОБА_2 не довела порушення оскаржуваним рішенням своїх прав, а також позбавлення її, внаслідок отримання державного акта на землю ОСОБА_3, права користування частиною земельної ділянки, що належала до успадкованого нею будинковолодіння.

Апеляційний суд вважає висновок суду першої інстанції таким, що порушує норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а постанову суду такою, що підлягаю скасуванню, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі Zand v. Austria від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності (п. 1 ч. 1 ст. 17 КАС України). Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (п. 7 ч. 1 ст. 3 КАС України).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Статтею 80 Земельного кодексу України встановлено, що суб'єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування.

Конституційний Суд України в пункті 5 мотивувальної частини Рішення від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) розяснив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання. У зв'язку з прийняттям цих рішень виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, у тому числі отримання державного акта на право власності на земельну ділянку, укладення договору оренди землі.

Як вбачається з оскаржуваного рішення Миколаївської сільської ради №251 від 27.10.2010 року, ним передбачається конкретний припис, звернений до конкретної особи ОСОБА_5, який може бути застосований ним лише одноразово.

ОСОБА_3 застосував рішення Миколаївської сільської ради - отримав у власність земельну ділянку.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що прийняте відповідачем рішення про передачу у власність ОСОБА_3 земельної ділянки є ненормативним актом органу місцевого самоврядування, який вичерпав свою дію внаслідок його виконання отримання ОСОБА_3 державного акта на право власності на землю. Скасування такого рішення не породжує наслідків для власника земельної ділянки ОСОБА_3, а захист порушеного права ОСОБА_2 у разі набуття ОСОБА_3 права власності на земельну ділянку має вирішуватися за нормами цивільного законодавства.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 11.11.2014 року у справі № 21-493а14, від 25.11.2015 року у справі №21-5535а15 та інших, яка відповідно до статті 244-2 КАС України має враховуватися судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Не обговорюючи питання правильності застосування судом норм Земельного кодексу України, апеляційний суд вважає, що в цьому випадку неоднаково застосовано статтю 6 Конвенції стосовно «суду, встановленого законом».

Беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

За таких обставин слід закрити провадження у справі, роз'яснивши позивачу ОСОБА_2 її право звернутися до суду в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст. ст. 157, 160, 195, 196, 198, 202, 203, 207, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ухвалив :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Пустомитівського районного суду Львівської області від 09 квітня 2014 року у справі № 450/4354/13-а скасувати і провадження у справі закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складення її в повному обсязі.

Головуючий суддя ОСОБА_6
судді ОСОБА_7
ОСОБА_8

Ухвала складена в повному обсязі 02.11.2017 року