Справа № 802/1343/17-а
Суддя: Мультян Марина Бондівна
Дата ухвалення: 2017-10-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

30 жовтня 2017 р. Справа № 802/1343/17-а

Вінницький окружний адміністративний суд в складі

Головуючого судді Мультян М.Б.,

Суддів: Воробйової І.А.

Крапівницької Н.Л.

за участі секретаря судового засідання: Краєвської І.В.

позивача: ОСОБА_2

представників сторін:

позивача: ОСОБА_3

відповідача: ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_2

до: Державної служби України з безпеки на транспорті

про: скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом звернувся ОСОБА_2 до Державної служби України з безпеки на транспорті про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що 04 липня 2017 року в Укртрансбезпеці відбулась нарада, для участі в якій, відповідно до окремого доручення було зобов'язано прибути керівників територіальних органів Укртрансбезпеки. Нараду проводив голова Укртрансбезпеки ОСОБА_5 По закінченні наради ОСОБА_5 проводив співбесіди окремо з кожним керівником територіального органу. У ході співбесіди ОСОБА_2 було наполегливо запропоновано написати по дві заяви про звільнення (одна - за власним бажанням, друга - за угодою сторін) без зазначення дати подання заяви та дати звільнення. Розуміючи, що такі заяви не відповідають вимогам чинного законодавства про працю та внаслідок цього не мають юридичної сили, останній написав заяви (одна - за власним бажанням, друга - за угодою сторін) без зазначення дати подання заяви та дати звільнення та усно заявивши ОСОБА_5, що звільнятись ні за власним бажанням, ні за угодою сторін немає наміру. 20 липня 2017 року в телефонній розмові голова Укртрансбезпеки ОСОБА_5 повідомив, що отримав вказівку від Міністра інфраструктури України ОСОБА_6 звільнити ОСОБА_2 з займаної посади, а тому останній має подати заяву про звільнення. 24 липня 2017 року від головного спеціаліста ОСОБА_7 позивач дізнався, що вона отримала вказівку по телефону з відділу бухгалтерського обліку та звітності Укртрансбезпеки про те, що потрібно внести зміни до табелю обліку робочого часу працівників Управління Укртрансбезпеки у Вінницькій області на липень 2017 року, а самі зміни мають полягати в тому, що начальник Управління ОСОБА_2 звільнений із займаної посади з 26 липня 2017 року. У зв'язку з погіршенням стану здоров'я ОСОБА_2 перебував на амбулаторному лікуванні з 25 липня 2017 року по 31 липня 2017 року. З 01 серпня 2017 року останній був госпіталізований до Вінницької міської клінічної лікарні № 1. 04 серпня 2017 року головний спеціаліст ОСОБА_7 ознайомила ОСОБА_2 з наказом Державної служби України з безпеки на транспорті № 13-84-к від 25 липня 2017 року "Про звільнення ОСОБА_2.".

Так, на думку позивача наказ Державної служби України з безпеки на транспорті № 13-84-к від 25 липня 2017 року "Про звільнення ОСОБА_2." прийнято із порушенням вимог трудового законодавства у зв'язку з чим підлягає скасуванню, оскільки заява про звільнення за угодою сторін написана під тиском керівництва Державної служби України з безпеки на транспорті про що свідчить відсутність в тексті заяви дати її складання та дати з якої трудовий договір має бути припиненим.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2017 року адміністративний позов в частині позовних вимог скасувати наказ № 13-84-к від 25 липня 2017 року Державної служби України з безпеки на транспорті "Про звільнення ОСОБА_2" в частині виплати ОСОБА_2 грошової компенсації за невикористані щорічні основні відпустки за період роботи з 05.06.2016 року по 04.07.2017 року у кількості 30 к.д., з 05.07.2017 року по 25.07.2017 року у кількості 2 к.д. та поновити право ОСОБА_2 на невикористані щорічні основні відпустки за період роботи з 05.06.2016 року по 04.07.2017 року у кількості 30 к.д., з 05.07.2017 року по 25.07.2017 року у кількості 2 к.д. - залишено без розгляду.

У судовому засіданні позивач та представник позивача заявлені позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили позов задовольнити посилаючись на обставини викладені у позовній заяві.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог та зазначила, що відсутність у заяві конкретної дати звільнення не є безумовною підставою для висновку про недосягнення сторонами угоди на припинення трудового договору, оскільки такої умови (дати) не містить диспозиція пункту 1 статті 36 Кодексом законів про працю України, на відміну від розірвання трудового договору за ініціативою працівника (стаття 38 КЗпП). Крім того, ОСОБА_2 власноруч написав заяву про звільнення, тому саме від нього залежало зазначення чи не зазначення дати звільнення. Оскільки, між Державною службою України з безпеки на транспорті та ОСОБА_2 не було взаємної згоди щодо анулювання раніше досягнутої домовленості про звільнення позивача, то відсутні підстави для поновлення ОСОБА_2 на посаді начальника управління Укртрансбезпеки у Вінницькій області.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, оцінивши докази, які є у справі, колегія суддів дійшла висновку, що заявлений адміністративний позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Наказом Державної служби України з безпеки на транспорті № 642-к від 13 квітня 2016 року ОСОБА_2 призначено начальником Управління Укртрансбезпеки у Вінницькій області.

ОСОБА_2 написано заяву про звільнення із займаної посади за угодою сторін, що підтверджується матеріалами справи.

Листом Державної служби України з безпеки на транспорті голова ОСОБА_5 просить Міністерство інфраструктури України погодити звільнення ОСОБА_2 - начальника Управління Укртрансбезпеки у Вінницькій області відповідно до поданої ним заяви.

Відповідно до листа Міністерства Інфраструктури України, міністром ОСОБА_6 погоджено звільнення ОСОБА_2 з посади начальника Управління Укртрансбезпеки у Вінницькій області.

Наказом голови Державної служби України з безпеки на транспорті № 13-84 від 25 липня 2017 року звільнено ОСОБА_2 з посади начальника Управління Укртрансбезпеки у Вінницькій області.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів враховує наступне.

Суспільні відносини, які охоплюють діяльність держави щодо створення правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу регулює Закон України "Про державну службу" № 3723-ХІІ від 16 грудня 1993 року (далі - Закон № 3723-ХІІ).

При цьому, відповідно до п. 15 ч. 1 ст. 3 КАС України, публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Відносини публічної служби характеризуються спеціальною, відмінною від трудових відносин, процедурою призначення та звільнення з роботи особи, яка перебуває на публічній службі та проходження публічної служби.

Підстави припинення державної служби визначені ст. 30 Закону 3723-ХІІ. Водночас, загальні підстави передбачені Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України).

Загальні підстави припинення трудового договору передбачені ст. 36 КЗпП України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін.

Статтею 21 КЗпП України визначено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

В п. 8 постанови від 06.11.1992 року № 9 Про практику розгляду судами трудових спорів Пленум Верховного суду України роз'яснив, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 Кодексу законів про працю України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за пунктом 1статті 36 Кодексу законів про працю України, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (стаття 38 Кодексу законів про працю України).

Відтак, основними умовами угоди про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України, щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є підстава припинення угоди сторін, та строк, з якого договір припиняється.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем власноручно була написана заява про звільнення із займаної посади на підставі угоди сторін.

Державна служби України з безпеки на транспорті відповідно до вимог законодавства України направила лист до Міністерства інфраструктури України з проханням погодити звільнення ОСОБА_2 - начальника Управління Укртрансбезпеки у Вінницькій області, згідно поданої ним заяви.

Листом Міністерства Інфраструктури України погоджено звільнення ОСОБА_2 з посади начальника Управління Укртрансбезпеки у Вінницькій області.

Відповідно до Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2015 року № 103 (далі - Положення) Укртрансбезпека є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті та у сфері безпеки на морському та річковому транспорті (крім сфери безпеки мореплавства суден флоту рибного господарства).

Відповідно до п. 8 ч. 2 ст. 18 Закону України "Про центральні органи виконавчої влади" Міністр інфраструктури України погоджує призначення на посади та звільнення з посад керівників і заступників керівників територіальних органів центрального органу виконавчої влади.

Згідно із пунктами 10, 11, Положення, Укртрансбсзпека, яку очолює Голова, в межах повноважень, передбачених законом, на основі і на виконання Конституції та законів України, актів Президента України та постанов Верховної Ради України прийнятих відповідно до Конституції та законів України, актів Кабінету Міністрів України та наказів Мінінфраструктури України видає накази організаційно-розпорядчого характеру, організовує та контролює їх виконання.

Відповідно до пункту 12 Положення, Голова Укртрансбезпеки, зокрема, призначає на посаду за погодженням з Міністром інфраструктури та головами відповідних місцевих держадміністрацій, звільняє з посади керівників територіальних органів Укртрансбезпеки; підписує накази Укртрансбезпеки.

У судовому засіданні позивач зазначив, що ним була написана заява про звільнення за угодою сторін під тиском керівництва Державної служби України з безпеки на транспорті про що свідчить відсутність в тексті заяви дати її складання та дати за якої трудовий договір має бути припиненим.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що не зазначення позивачем у заяві дати звільнення свідчить про його згоду на визначення відповідачем як роботодавцем остаточної дати звільнення шляхом видання відповідного наказу.

Відсутність у заяві конкретної дати з якої працівник хотів би звільнитися не є підставою для скасування наказу про звільнення на підставі такої заяви, винесеного у день її надходження, оскільки законодавством не встановлено відповідного порядку чи строків припинення трудового договору за угодою сторін, у зв'язку з чим вони визначаються працівником і власником або уповноваженим ним органом у кожному конкретному випадку.

Таким чином, оскільки роботодавець погодився з позивачем щодо його звільнення за угодою сторін (між сторонами досягнуто згоди щодо припинення трудового договору), наказом Державної служби України з безпеки на транспорті № 13-84 від 25 липня 2017 року звільнено ОСОБА_2 з посади начальника Управління Укртрансбезпеки у Вінницькій області.

Суд також зазначає, що за угодою сторін, тобто за п. 1 ст. 36 КЗпП України, припиняється як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір.

Припинити трудовий договір можна в будь-який час після досягнення угоди між роботодавцем та працівником. Ініціатива про припинення договору може виходити як від працівника, так і від роботодавця. І якщо одна зі сторін погоджується на пропозицію іншої, вважається, що сторони досягли угоди про припинення трудового договору і працівник звільняється з роботи.

Отже, однією з ознак, характерних для звільнення за згодою сторін, тобто взаємного волевиявлення, є відсутність зобов'язань сторін виконувати будь-які процесуальні дії одна стосовно іншої у вигляді попередження, зобов'язання щодо працевлаштування, подання, погодження звільнення з відповідним органом тощо.

Суд звертає увагу, що згода досягається виключно між сторонами трудового договору та не передбачає участі будь-якої третьої особи. Сторонами трудового договору відповідно до ст. 21 КЗпП України є працівник і власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган.

Пункт 1 ст. 36 КЗпП України, який є спеціальною нормою, що підлягає застосуванню до спірних відносин, достатньою правовою підставою для звільнення визначає досягнення згоди між сторонами трудового договору.

Анулювання домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом щодо звільнення працівника з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 36 Кодексом законів про працю України, можливе при взаємній згоді власника підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом та працівника.

Такий висновок міститься і в постанові Верховного Суду України від 15.10.2013 № 21-320а 13, в якій колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що анулювання домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом щодо звільнення працівника з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 36 Кодексом законів про працю України, можливе при взаємній згоді власника підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом та працівника.

Разом з тим, між ОСОБА_2 та відповідачем не було взаємної згоди щодо анулювання раніше досягнутої домовленості про звільнення останнього, а отже відсутній факт анулювання такої домовленості.

При цьому, не зазначення у заяві дати звільнення свідчить про його згоду на визначення Державною службою України з безпеки на транспорті, як роботодавцем остаточної дати звільнення шляхом видання відповідного наказу.

Щодо тверджень позивача, що заява про звільнення з займаної посади за згодою сторін написана під тиском керівництва Державної служби з безпеки на транспорті, суд відноситься критично, оскільки посилання позивача є безпідставними та необґрунтованими, позивачем не надано доказів того, що заява про звільнення за угодою сторін була написана ним під тиском або в незадовільному стані здоров'я, крім того матеріалами справи підтверджено, що заява була власноруч написана позивачем, що ним не заперечувалось.

Таким чином, звільнення ОСОБА_2 з посади начальника Управління Укртрансбезпеки у Вінницькій області відбулось на підставі діючого законодавства.

Враховуючи те, що судом не встановлено підстав для визнання незаконним звільнення позивача, позовні вимоги щодо поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не підлягають задоволенню.

Частиною 1 ст. 11 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до вимог статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

При цьому, суд у відповідності до статті 86 цього Кодексу оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Статтею 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів (ст. 69 КАС України).

Під час розгляду справи відповідачем були доведені ті обставини, на яких ґрунтувались його заперечення на позов.

Водночас, докази подані позивачем, не підтверджують обставини, на які він посилається в обґрунтування позовних вимог та були спростовані доводами відповідача.

З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, колегія суддів вважає, що відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законодавством, з дотриманням вимог ч. 3 статті 2 КАС України, в зв'язку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Враховуючи відсутність судових витрат у цій адміністративній справі, питання про їх розподіл судом не вирішується.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Головуючий суддя Мультян Марина Бондівна

Судді Воробйова Інна Анатоліївна

Крапівницька Наталя Леонідівна