Справа № 460/2219/17
Суддя: Кондратьєва Н. А.
Дата ухвалення: 2017-11-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 460/2219/17
Провадження №2-а/460/273/17
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08.11.2017 рокум.Яворів

Яворівський районний суд Львівської області

у складі :

головуючого-судді Кондратьєвої Н.А.

при секретарі Юрчишині В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Яворові в залі суду справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, третя особа - Головне управління Національної поліції у Львівській області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, третя особа - Головне управління Національної поліції у Львівській області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії.

Свої вимоги мотивував тим, що в період з 28.05.1996 року по 29.09.2016 року він проходив службу в органах внутрішніх справ України та Національної поліції. Наказом за №278о/с від 26.09.2016 року головного управління Національної поліції у Львівській області його, у званні майора, звільнено зі служби в поліції за п.2 ч.1 ст.77 Закону України "Про Національну поліцію"- через хворобу. Підставою прийняття згаданого наказу стала видача свідоцтва військово- лікарської комісії ДУ "ТМО МВС України по Львівській області" про хворобу від 22.09.2016 року за №230. Позивач з 30 вересня 2016 року перебуває на пенсійному обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду у Львівській області та отримує довічну щомісячну пенсію за вислугу років. Наказом №278 о/с від 26.09.2016 року йому встановлено вислугу років для призначення пінсії- 25 років 06 місяців 15 днів. Він звернувся до Головного управління пенсійного фонду України у Львівській області із наданням роз'яснення на піставі якого чинного законодавства України здійснено нарахування та виплату йому пенсії в розмірі не 70, а 65 % відповідних сум грощового забезпечення.

16.03.2017 року Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області надіслало йому поштою письмове повідомлення про те, що у свідоцтві про хворобу від 22.09.2016 року за №230 для призначення пенсії йому за вислугу років зазначено: непридатний до військової служби в мирний час, обмежено придатний у воєнний час, тобто у даному свідоцтві немає інформації про непридатність до служби в поліції і тому пенсія йому призначена в розмірі 65% відповідних сум грошового забезпечення. І для прихначення пенсії йому в розмірі 70 відсотків за 25 років вислуги військово-лікарські документи, зокрема свідоцтво про хворобу необхідно привести у відповідність до п.2 ст.77 Закону України "Про Національну поліцію".

Такі дії ГУ ПФУ у Львівській області вважає протиправними та незаконними, порушують права позивача, гарантовані Конституцією України та чинними нормативними актами права. Додатково вказує, що був звільнений зі служби в поліції після набуття чинності Закону України «Про Національну поліцію», тому норми вищевказаного закону у повному обсязі розповсюджувались на ті правовідносини, які регулювались ним на день його звільнення.

Оскільки позивач на день звільнення з поліції мав вислугу повних 25 років, тому відповідно до приписів п."а" ст.13 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осію", вій вважає, що розмір пенсії має становити (55% відповідної суми грошового забезпечення - за вислугу 20 років та 15 % відповідної суми грошового забезпечення - за 5 років служби понад 20 років вислуги) що в сукупності дорівнює 70 % відповідної суми грошового забезпечення.

За викладених обставин просив визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо встановлення йому основного розміру пенсії 65% грошового забезпечення протиправними. Зобов"язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області здійснити перерахунок та виплачувати з 30 вересня 2016 року основний розмір пенсії за вислугу років йому виходячи із розрахунку 70% відповідної суми грошового забезпечення зі збереженням нарахувань до основного розміру пенсії, а також інших передбачених чинним законодавством України надбавок.

Ухвалою від 09.06.2017 позовні вимоги в частині зобов'язання здійснити перерахунок та виплачувати основний розмір пенсії, виходячи з розрахунку 70 процентів відповідної суми грошового забезпечення з 30.09.2016 по 07.12.2016 залишено без розгляду у зв'язку з пропуском строку звернення до суду.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив про їх задоволення.

Представник відповідача - ОСОБА_2 в судовому засіданні позов заперечила, щодо обставин справи то пояснила, що викладені в позові міркування та вимоги такими, що не відповідають чинному законодавству та не підлягають до задоволення. Формування грошового забезпечення, з якого проводиться призначення (перерахунок) пенсії військовослужбовцям та обрахунок їх вислуги років, не входить до компетенції головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області. Документи для призначення та проведення перерахунку пенсії подаються до органів Пенсійного фонду України уповноваженими структурними підрозділами міністерств та відомств, на які покладено функції щодо підготовки та подання до органів, що призначають пенсії, необхідних для призначення (перерахунку) пенсії документів. Крім того, відповідно до п. «а» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам, які мають право на пенсію за Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», які мають вислугу 20 років і більше пенсії за вислугу років призначаються в таких розмірах: за вислугу 20 років - 50 процентів, а звільненим у відставку за віком або станом здоров'я, особам звільненим зі служби в поліції на підставі пунктів 2, 3 частини 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» (від 02.07.2015 року) - 55 процентів відповідних сум грошового забезпечення. За кожний рік вислуги понад 20 років враховується три проценти відповідних сум грошового забезпечення. Оскільки, свідоцтво про хворобу позивача, видане Військово-лікарською комісією ДУ «ТМО МВС України по Львівській області», однак позивач звільнений з Національної поліції України, яка не входить до структури Міністерства внутрішніх справ, тому законних підстав для збільшення на 5 відсотків відповідних сум грошового забезпечення немає. Зважаючи на вищенаведене, просять відмовити в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 у повному обсязі.

Представник третьої особи - Головного управління Національної поліції у Львівській області в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи. Відповідно до ст.128 КАС України суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів, які суд вважає достатніми.

Оцінивши повідомлені учасниками у справі обставини, виходячи із системного аналізу положень чинного законодавства та матеріалів справи, суд приходить до висновку про наявність достатніх підстав для задоволення позову, з таких підстав.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади. У справах щодо оскарження рішень суди перевіряють чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.3 ст.2 КАС України у справах про оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням прав особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Судом встановлено, що з 28.05.1996 по 29.09.2016 позивач проходив службу в органах внутрішніх справ, що підтверджується записами в трудовій книжці серії ОД №197462.

02.07.2015 Верховна Рада України прийняла Закон України «Про Національну поліцію» № 580-VIII (далі ЗУ «Про Національну поліцію»), який згідно п.1 його розділу ХІ Прикінцеві та перехідні положення набирає чинності через три місяці з дня наступного за днем його опублікування. Оскільки ЗУ «Про Національну поліцію» був опублікований 06.08.2015 в газеті «Голос України» (№141-142), тому датою набрання ним чинності та одночасно датою втрати чинності Законом України «Про міліцію» є дата 07.11.2015 р.

02.09.2015 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 641 «Про утворення Національної поліції України», котрою утворено Національну поліцію України як центральний орган виконавчої влади;

16.09.2015 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ», котрою ліквідував як юридичну особу публічного права Головне управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області та утворив як юридичну особу публічного права Головне управління Національної поліції у Львівській області.

Згідно витягу із наказу ГУ НП у Львівській області 26.09.2016 року №278 о/с, ОСОБА_1 був звільнений зі служби в поліції через хворобу на підставі п.2 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію».

З 30 вересня 2016 року ОСОБА_1 є пенсіонером МВС України по лінії Національної поліції та перебуває на пенсійному обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Львівській області і отримує довічну щомісячну пенсію за вислугу років в порядку та на умовах Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» № 2262-ХІ1.

Керуючись приписами ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», ОСОБА_1 було призначено основний розмір пенсії - 65 % відповідної суми грошового забезпечення, що у грошовому еквіваленті складало 5392,80 грн., а з врахуванням надбавок - 8862,05 грн.

З листа ГУ ПФУ у Львівській області №436/Д-20 від 16.03.2017 року, вбачається, що в матеріалах пенсійної справи ОСОБА_1 містяться документи, зокрема, свідоцтво про хворобу, у якому не зазначено інформацію про непридатність до служби у поліції, як це передбачено пунктом 2 ст. 77 Закону України «Про національну поліцію». Для виплати пенсії за вислугу років 70% за 25 років вислуги, позивачу необхідно привести у відповідність військово-лікарські документи.

Стаття 22 Конституції України встановлює правило, відповідно до якого конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані, а при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав та свобод.

Слід підкреслити, що зазначені вимоги Основного Закону України були дотримані законодавцем при прийнятті ЗУ «Про національну поліцію», статтею 102 якого для поліцейських не тільки збережено право на пенсійне забезпечення в порядку та на умовах ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», яке було гарантовано також працівникам міліції статтею 23-1 Закону України «Про міліцію», але й посилено соціальний захист двох категорій колишніх поліцейських - тих, які отримали хворобу під час проходження служби та тих, які досягнули граничного віку перебування на службі. Так, згідно підпункту «в» частини 6 пункту 6 Прикінцевих та перехідних положень ЗУ «Про Національну поліцію», пункт «а» ч. 1 ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» був доповнений нормою щодо встановлення особам звільненим зі служби в поліції на підставі пунктів 2, 3 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» початкової суми пенсії не 50, а 55 процентів відповідних сум грошового забезпечення, що у повній мірі розповсюджується і на позивача.

Стаття 46 Конституції України гарантує громадянам право на соціальний захист у передбачених законом випадках. Оскільки у преамбулі Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» закріплений обов'язок держави гарантувати гідне пенсійне забезпечення особам, які мають право на пенсію за цим Законом, надання передбачених законодавством державних соціальних гарантій, вжиття на державному рівні заходів, спрямованих на їх соціальний захист, тому право на отримання пенсії на умовах та в розмірі, встановлених спеціальним законом, гарантоване позивачеві вищевказаною нормою Конституції України, яка є нормою прямої дії.

Так, у відповідності до ч. 3 ст. 4 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються зокрема умови, норми та порядок пенсійного забезпечення. Зокрема для позивача, як вже було зазначено вище, таким законом є спеціальний закон - Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Стаття 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» встановлює, що законодавство про пенсійне забезпечення осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, базується на Конституції України і складається з цього Закону, Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та інших нормативно-правових актів України, прийнятих відповідно до цих законів, а зміна умов і норм пенсійного забезпечення таких осіб здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону та Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» .

Відповідно до ст. 49 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», документи про призначення пенсії розглядає орган Пенсійного фонду України і не пізніше ніж у 10-денний строк з дня їх надходження приймає рішення про призначення або про відмову в призначенні пенсії.

Аналогічні норми містить Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», затверджений Постановою правління Пенсійного фонду України від 30.01.2007 № 3-1, зареєстрований в Мінюсті 15.02.2007 за № 135/13402 (далі - Порядок № 3-1).

Так, пунктом 7 Порядку № 3-1 встановлено, що для призначення пенсії за вислугу років до органів Пенсійного фонду України подаються зокрема військово-медичні документи про стан здоров'я звільненої особи.

Пунктом 16 Порядку № 3-1 встановлено, що при прийманні документів для призначення пенсії орган, що призначає пенсії, зокрема, здійснює попередню перевірку змісту і належного оформлення представлених документів.

Пунктом 17 Порядку № 3-1 встановлено, що не пізніше 10 днів після надходження заяви з необхідними для, зокрема, призначення пенсії документами, орган що призначає пенсію розглядає подані документи та приймає рішення, зокрема, щодо призначення або про відмову в її призначенні.

Оскільки Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області, розглянувши документи про призначення позивачу пенсії за вислугу років, призначило йому з 30.09.2016 таку пенсію згідно пункту «а» ч. 1 ст. 13 ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» в розмірі 65 % відповідної суми грошового забезпечення, тому такі дії відповідача повністю ґрунтувались на зазначеній нормі закону та відповідали вимогам Порядку № 3-1.

Відповідно до ст. 51 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», перерахунок пенсій, призначених особам, які мають право на пенсію за цим Законом, провадиться з першого числа місяця, що йде за місяцем, в якому настали обставини, що тягнуть за собою зміну розміру пенсії. Із даної правової норми випливає, що законне право на перерахунок пенсії позивача з 01 вересня 2016 року могло виникнути у відповідача лише за умови настання в серпні 2016 року зазначених обставин. Однак оскільки з моменту призначення пенсії позивачу у грудні 2015 року по даний час (у т.ч. і в серпні 2016 року) не виникало жодних обставин, що тягнули б за собою зміну розміру пенсії останнього, тому проведення відповідачем такого перерахунку пенсії позивача шляхом її зменшення до 62% відповідної суми грошового забезпечення на підставі внутрівідомчого документа (розпорядження), суперечать вказаній нормі закону.

Слід підкреслити, що в законах України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», а також у Порядку № 3-1, серед переліку підстав для проведення перерахунку раніше призначених пенсій такої підстави як «уточнення причини звільнення» не міститься.

Аналізуючи вищевказані правові норми в їх сукупності можна дійти до висновку, що оскільки при призначенні пенсії позивачу відповідачем не було висунуто жодних зауважень щодо невідповідності чинному законодавству його військово-медичних документів (свідоцтва про хворобу № 230 від 22.09.2016), а позивачеві з 30.09.2016 була призначена та виплачувалась пенсія у розмірі 65 % відповідної суми грошового забезпечення, тому перерахунок відповідачем з 01.09.2016 вже призначеної пенсії позивача шляхом її зменшення до 62 % відповідної суми грошового забезпечення суперечить нормам Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та Порядку № 3-1, тобто такий перерахунок вчинений відповідачем усупереч наданих йому повноважень.

Крім того, твердження відповідача про невідповідність чинному законодавству військово-лікарських документів позивача (свідоцтва про хворобу), яке надано у відповіді на заяву позивача є юридично нікчемним з огляду на наступне.

Як станом на день набуття чинності Закону України «Про Національну поліцію», так і на сьогоднішній день, в системі МВС України проведення військово-лікарської експертизи з метою, зокрема, визначення за станом здоров'я придатності до служби в органах внутрішніх справ, військової служби, здійснюється відповідно до підзаконних нормативних актів, а саме - Положення про діяльність військово-лікарської комісії в системі МВС України та Порядку проведення військово-лікарської експертизи і медичного огляду військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу в системі МВС України (далі - Порядок № 85), затверджених наказом МВС України від 06.02.2001 № 85, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 22.02.2001 за №164/5355.

Так, пунктами 1.63, 1.63.5 Порядку № 85 визначено, що за результатами медичного огляду військово-лікарські комісії виносять такі постанови, зокрема: «Не придатний до військової служби в мирний час, обмежено придатний у воєнний час».

Слід зазначити, що жодних інших подібних нормативно-правових актів, які б окремо встановлювали непридатність до служби в поліції, на сьогоднішній день в системі МВС України або Національній поліції не існує.

Тому службові особи військово-лікарської комісії при винесенні постанови про непридатність позивача до військової служби не мали права вийти за межі існуючих формулювань, якими не передбачено винесення постанови про непридатність до служби в поліції, та виклали постанову в свідоцтві про хворобу позивача у суворій відповідності до діючого Порядку № 85.

Таким чином, юридично визначальним у даних правовідносинах є сам факт захворювання, яке спричинило подальшу непридатність позивача до проходження служби, що було установлено у прямо передбачений спосіб, відповідно до діючого підзаконного нормативного акту - Порядку № 85, та зафіксовано у відповідному документі - свідоцтві про хворобу № 75 від 28.004.2016, хоча формулювання, викладене в останньому - «непридатний до військової служби в мирний час, обмежено придатний у воєнний час» і містить розбіжність із формулюванням, викладеним у п. 2 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» - «непридатність до служби в поліції». Однак наявність такої розбіжності жодним чином не спростовує самого факту непридатності позивача до подальшої служби через хворобу, установленого відповідно до діючого порядку, а отже така розбіжність у формулюваннях не може слугувати підставою для зменшення відповідачем розміру належної позивачу соціальної виплати - пенсії за вислугу років, гарантованої йому Конституцією України та Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Відповідно до п.2 Положення про головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014 № 28-2, зареєстрованого в Мінюсті 15.01.2015 за № 40/26485, відповідач у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими нормативно-правовими актами, а також постановами правління Фонду, у тому числі цим Положенням, та наказами Фонду. Тому, оскільки Конституція та закони України мають пріоритет над підзаконними нормативно-правовими актами, діяльність відповідача, як державного органу, повинна бути спрямована на виконання саме конституційних та законодавчих норм, а не підзаконних нормативно-правових актів (зокрема розпоряджень Фонду), що йдуть врозріз із такими нормами.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав проблему, пов'язану з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція та закони України виокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави. Необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення, зумовлена насамперед тим, що служба в Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов'язана з ризиком для життя і здоров'я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей Військовослужбовці та працівники правоохоронних органів також обмежені у встановлених Конституцією України правах на підприємницьку діяльність, працю та інших, пов'язаних із забезпеченням собі і своїй родині максимально досяжного (відповідно до своїх здібностей) рівня життя, та на захист своїх економічних і соціальних інтересів. Таким чином, визначений законами України відповідно до положень статті 17 Конституції України комплекс організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення соціального захисту військовослужбовців та працівників правоохоронних органів, зумовлений не їх непрацездатністю або відсутністю достатніх засобів для існування, а особливістю професійних обов'язків, пов'язаних з ризиком для життя та здоров'я, певним обмеженням конституційних прав і свобод, у тому числі права заробляти матеріальні блага для забезпечення собі і своїй сім'ї рівня життя, вищого за прожитковий мінімум. Тобто соціальні гарантії військовослужбовців та працівників правоохоронних органів випливають з характеру покладених на них службових обов'язків у зв'язку з виконанням ними державних функцій (рішення Конституційного Суду України від 20 грудня 2016 року N 7-рп/2016, від 17 березня 2004 року N 7-рп/2004, від 20 березня 2002 року N 5-рп/2002, від 6 липня 1999 року N 8-рп/99).

Конституційний суд України у своєму рішенні від 09.07.2007 року №6-рп/2007 зазначив, що утверджуючи і забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами України встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому відповідно до частини другої статті 6, частини другої статті 19, частини першої статті 68 Конституції України вони є загальнообов'язковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами. Невиконання державою своїх соціальних зобов'язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави.

Аналогічну правову позицію зайняв Верховний Суд України у справах щодо пенсійних виплат за спеціальним законом (рішення від 06.10.2015 № 127/11720/14-а, від 10.02.2015 № 21-630а14, від 01.07.2014 № 21-244а14, від 10.12.2013 № 21-348а13).

В Пленумі Верховного Суду України у пункті 5 постанови від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» зазначено, що судам необхідно виходити з того, що нормативно-правові акти будь-якого державного чи іншого органу (акти Президента України, постанови Верховної Ради України, постанови і розпорядження Кабінету Міністрів України, нормативно-правові акти Верховної Ради Автономної Республіки Крим чи рішення Ради міністрів Автономної Республіки Крим, акти органів місцевого самоврядування, накази та інструкції міністерств і відомств, накази керівників підприємств, установ та організацій тощо) підлягають оцінці на відповідність як Конституції, так і закону. Якщо при розгляді справи буде встановлено, що нормативно-правовий акт, який підлягав застосуванню, не відповідає чи суперечить законові, суд зобов'язаний застосувати закон, який регулює ці правовідносини.

Крім того, відповідно до ч.7 ст. 9 КАС, у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить з конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

На вказане звертає увагу і Європейський суд з прав людини, практика якого, як джерело права, підлягає застосуванню судами при розгляді справ, згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» та ч.2 ст.8 КАС України.

Таким чином, аналізуючи наведені правові норми в їх сукупності, дослідивши свідоцтво про хворобу № 75 від 28.04.2016 на відповідність його вимогам Порядку № 85, можна дійти до висновку про те, що воно є належним документом, який підтверджує наявність у позивача захворювання пов'язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ, що зумовило його непридатність до військової служби та слугувало законною підставою для звільнення позивача зі служби в поліції. Тобто юридично визначальним у даних правовідносинах є факт непридатності позивача до подальшого проходження служби, який був установлений у визначений Порядком № 85 спосіб. Отже, з дня наступного за днем звільнення позивача зі служби в поліції, тобто з 31.05.2016, він набув право на отримання пенсії за вислугу років в розмірі, встановленому пунктом «а» ч. 1 ст. 13 ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», а саме - 67% відповідної суми грошового забезпечення. Призначення пенсії позивачу саме у такому розмірі мало бути здійснено відповідачем відповідно до єдиної об'єктивної умови - наявності наказу ГУ НП у Львівської області про звільнення позивача з поліції саме на підставі п. 2 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію». Розбіжність між формулюванням, зазначеним у свідоцтві про хворобу і Порядку № 85 - «непридатний до військової служби в мирний час, обмежено придатний у воєнний час» та формулюванням, викладеним у п. 2 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» - «непридатність до служби в поліції» не може бути підставою для зменшення позивачу встановленого йому розміру соціальної виплати, гарантованої Конституцією України та Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», оскільки по-перше така розбіжність не спростовує самого факту непридатності позивача до проходження служби; по-друге така розбіжність виникла не з вини позивача; по-третє така розбіжність, з огляду на практику Європейського суду з прав людини, як джерела права, не може бути причиною невиконання державним органом - Головним управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області законодавчо встановленого для нього зобов'язання з проведення позивачу соціальної виплати у розмірі 65% відповідної суми його грошового забезпечення.

Отриману відповідь Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо обчислення з 30.09.2016 пенсії позивача в розмірі 65% грошового забезпечення, суд розцінює як незаконне зменшення відповідачем належної позивачеві суми соціальної виплати.

Крім того суд вважає, що при визначенні розміру пенсії позивачу, фактично Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області може посилатись лише на приписи пункту «а» ч. 1 ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», у зв'язку з чим зменшення розміру пенсії позивача з посиланням на п. 2 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» здійснено відповідачем з помилковим розширеним тлумаченням приписів зазначеної правової норми.

Таким чином, суд враховуючи вищезазначене дійшов висновку про те, що адміністративний позов підставний та підлягає до задоволення.

На підставі викладеного, керуючись п. «а» ч.1 ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», ст.ст. 10, 11,71, 86, 93, 99, 159-163, 183-2 КАС України, -

П О С Т А Н О В И В :

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо встановлення ОСОБА_1 основного розміру пенсії 65 процентів грошового забезпечення протиправними.

Зобовязати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області здіснити перерахунок та виплачувати з 08 грудня 2016 року основний розмір пенсії за вислугу років ОСОБА_1 відповідно до приписів пункту «а» ч. 1 ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», виходячи із розрахунку 70 процентів відповідної суми грошового забезпечення із збереженням нарахувань до основного розміру пенсії, а також інших передбачених чинним законодавством України надбавок.

Постанова може бути повністю або частково оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з моменту її проголошення або з дня отримання копії постанови через Яворівський районний суд Львівської області.

Суддя Н.А. Кондратьєва