Справа № 813/5910/15
Суддя: Пліш Михайло Антонович
Дата ухвалення: 2017-10-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2017 рокуЛьвів№ 876/8529/17
Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Пліша М.А.,

суддів Ільчишин Н.В., Довгополова О.М.,

за участю секретаря судового засідання Федак С.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2015 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації ОСОБА_2 про визнання протиправними дій та зобовязання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації ОСОБА_2 в якому просив визнати протиправними дії щодо не включення позивача до загального переліку осіб, які мають право на відшкодування коштів та зобовязати подати додаткову інформацію щодо виплати відшкодування та включити до Загального реєстру вкладників, які мають право на відшкодування.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку, вважає постанову суду незаконною та необґрунтованою

В апеляційній скарзі зазначає, що згідно із оскаржуваним рішенням суду першої інстанції, підставою для відмови у задволенні позову є, нібито, встановлення ознак нікчемності договору банківського вкладу від 13.02.2015 р., укладеного між позивачем і ПАТ «Дельта Банк». При цьому, і нормативною підставою для обгрунтування вказаних дій відповідачами та судом застосовано положення п.7 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», у відповідності до якого, правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, якщо банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання м кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку. Разом з тим. як правильно зазначено в оскаржуваній постанові саме по собі твердження про нікчемність правочину недостатньо для визнання його таким, оскільки воно у даному випадку нівелюється протилежним твердженням вкладника про дісність вкладу, що також підтверджується практикою вищих судових інстанцій України.

З огляду на вказаний висновок суду, повідомляючи позивача про виявлення ознак нікчемності Договору, уповноважена особа Фонду зобов'язана була роз'яснити вкладнику зміст та суть підстав, з яких Договір визнаний нікчемним. Однак, згідно із отриманим позивачем повідомленням (№ 8821/1699 від 23.09.2015 р.) про нікчемність Договору, представник АТ «Дельта Банк» (чомусь не Уповноваженої особи Фонду) повідомила позивача виключно про законодавчу підставу виявлених ознак нікчемності. Пояснення та документи, які надавалися представником відповідача 2 вже під час судового розгляду є лише спробою усунути неповноту та юридичну неспроможність самого повідомлення про нікчемність правочину. Тому такі пояснення взагалі не повинні були братися судом першої інстанції до уваги. Вказане повідомлення, яке навіть не можна вважати розпорядчим документом суб'єкта владних важень, а винятково інформативним листом представника банку, однозначно є необгрунтованим, що ставить під сумнів і висновки суду першої інстанції.

Зміст та обгрунтування підстав визнання Договору нікчемним було з'ясовано безпосередньо в ході судового розгляду справи. Так, судом безпідставно підтримано думку відповідачів про те, що метою Договору було надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку. Твердженням такого висновку суд вважає, зокрема, той факт, що згаданий Договір було укладено в період дії постанови Національного банку України № 692/БТ від 30.10.2014 р., якою банку було заборонено проведення будь-яких операцій, за результатами яких збільшується сума відшкодування за вкладами фізичних осіб Фондом гарантування вкладів фізичних осіб. При цьому, судом залишено поза увагою, що на момент укладення правочину Позивач не знав і не міг знати про вказану постанову НБУ, оскільки відповідно ч. 3 ст. 75 Закону України «Про банки та банківську діяльність», рішення НБУ про віднесення банку до категорії проблемного є банківською таємницею. Крім того, згідно рішення суду, наведена постанова НБУ не забороняла банку укладати нові договори банківського вкладу та/або банківського рахунка. Навіть якщо наведений документ і містив якісь заборони, то вони могли стосуватися виключно праацівників банку, які повинні були б нести відповідальність за порушення встановлених заборон. Однак, судом не встановлено жодних фактів порушень з боку працівників банку, більше того, навіть встановлення таких обставин не є підставою (відповідно до Закону) для не включення особи до переліку вкладників, що мають право на виплату за рахунок Фонду, відповідно, таке обгрунтування судом свого висновку є незрозумілим та необгрунтованим.

Згідно із ще одним висновком суду, наведеним в оскаржуваній постанові, метою Договору є надання переваг на отримання коштів за вкладом перед іншими кредиторами. При цьому, які саме переваги та перед якими саме кредиторами судом не встановлено.

Апелянт зазначає, що відповідно до ч.2 ст.1058 Цивільного кодексу України, договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором. Тобто, Договір, який відповідачі визнали нікчемним, укладався і з багатьма іншими вкладниками. Відповідачами не доведено, а судом не встановлено, що вказаний Договір укладався лише зпозивачем, в результаті чого йому були надані переваги саме щодо отримання коштів, як вказано судом в оскаржуваній постанові. При цьому, факт зарахування коштів із рахунку іншої особи не може бути підставою для визнання Договору нікчемним, оскільки банк, як сторона Договору, прийняв такий спосіб виконання та зарахував кошти на рахунок позивача, що не спростовано судом та підтверджується матеріалами справи. Дана обставина не могла вплинути на збільшення суми відшкодування за вкладами фізичних осіб за рахунок Фонду, оскілбки на дату укладення Договору та зарахування коштів (13.02.2015 р.) банк ще не було визнано неплатоспроможним і Фонд не мав жодного відношення до діяльності банку, підстав для застосування норм Закону не існувало.

При вирішенні справи судом першої інстанції безпідставно не взято до уваги ту ту обставину, що позивач 03.11.2015 р. отримав від Фонду кошти у сумі 619,35 грн., що підтверджується матеріалами справи. Вказана сума отриманих коштів є процентами за місяць користування банком сумою вкладу. Тобто, відповідач своїми діями визнав, що Договір укладено, він не є нікчемним та має правові наслідки, зокрема, виконавши частково свої зобовязання зі сплати відсотків за таким Договором.

Також апелянт зазначає, що оскаржуваною постановою суду кошти позивача визнано вкладом. Відповідно, позивач вважається вкладником, а відшкодування його вкладу за рахунок коштів Фонду гарантується Законом. Відповідно, ОСОБА_1 повинен бути включений уповноваженою особою Фонду до переліку вкладників АТ «Дельта Банк», які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду. Тому висновки суду, що дублюють позицію відповідачів в частині нікчемності Договору, суперечать змісту постанови та обставинам справи. Тобто, якщо нікчемність правочину не повинна створювати правових наслідків, то і вклад відсутній і проценти за ним не нараховується. Однак, висновки суду супечать один одному, тому не можуть бути основою для прийняття законного та обгрунтованого рішення по справі.

На підставі наведеного просить скасувати постанову суду першої інстанції та задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що постановою Національного банку України №692/БТ від 30.10.2014 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» віднесено до категорії проблемних. 02.03.2015 року на підставі постанови правління Національного банку України від 02.03.2015 року за №150 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» до категорії неплатоспроможних» виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняла рішення №51, згідно з яким у банку з 03.03.2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу на здійснення тимчасової адміністрації у ОСОБА_2.

Згідно договору №004-13553-130215 від 13.02.2015 року банк прийняв від вкладника грошові кошти в іноземній валюті строком до 18.02.2016 року. Додатковою угодою від цієї ж дати, сторони домовились, що зарахування вкладу на рахунок може також здійснюватись, зокрема, шляхом перерахування з відкритого в банку поточного рахунку іншої фізичної особи - резидента. Також, сторони домовились, що умови п.5.11 Правил до відносин, які виникають на підставі цього договору, не застосовуються. Згідно платіжного доручення в іноземній валюті №45837958 від 13.02.2015 року ОСОБА_3 було переказано кошти в іноземній валюті на рахунок позивача. Повідомленням про нікчемність правочину за №8821/1699 від 23.09.2015 року позивача повідомлено про нікчемність договору банківського вкладу (депозиту) №004-13553-130215 від 13.02.2015 року згідно до п.7 ч.3 ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Уовноваженою особою не було вжито заходів щодо відшкодуванню позивачу за рахунок згаданого Фонду гарантування вкладів фізичних осіб суми вкладу.

Розглядаючи спір суд першої інстанції, вірно зазначив, що згідно ст. 1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків. З огляду на викладене вірним є висновок суду першої інстанції, що подання позивачем заяви раніше обумовленого строку не може бути підставою для позбавлення її законних прав на включення до реєстру акцептованих вимог кредиторів як вкладника банку.

Відповідно до ч. 4 1 ст. 26 цього ж Закону фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день прийняття рішення Національним банком України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних та початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200000 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами. Зобов'язання з виплати відсотків за вкладами, нарахованих під час здійснення тимчасової адміністрації, задовольняються відповідно до черговості, встановленої пунктом 4 частини першої статті 52 цього Закону.

Відповідно до ч. 5 ст. 27 цього Закону протягом шести днів з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку виконавча дирекція Фонду затверджує реєстр вкладників для здійснення виплат відповідно до наданого уповноваженою особою Фонду переліку вкладників.

Згідно з ч. 1 ст. 28 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» фонд розпочинає виплату відшкодування коштів вкладникам, їх уповноваженим представникам чи спадкоємцям у національній валюті України з наступного робочого дня після затвердження виконавчою дирекцією Фонду реєстру вкладників для здійснення виплат гарантованої суми відшкодування.

У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 2 згаданого Закону вкладом вважаються кошти в готівковій або безготівковій формі у валюті України або в іноземній валюті, які залучені банком від вкладника (або які надійшли для вкладника) на умовах договору банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або шляхом видачі іменного депозитного сертифіката, включаючи нараховані відсотки на такі кошти.

Також суд вірно зазначив, що з метою забезпечення прав Фонду, уповноважена особа, як то зазначено в ч. 2 ст. 38 Закону України «Про систему гарантувань вкладів фізичних осіб», забезпечує перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними.

У відповідності до положень п.7 ч.3 ст.38 цього ж Закону, правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, якщо банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку.

Згідно ч. 1 ст. 228 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Судом також зясовано, що документи, які містяться в матеріалах справи: Протокол засідання Комісії з перевірки правочинів (договорів) за вкладеними операціями АТ «Дельта Банк» від 15.09.2015 року та додатки до нього, наказ №813 від 16.09.2015 року «Щодо заходів, повязаних із наслідками виявлення нікчемних правочинів (договорів) за вкладними операціями» та №836 від 22.09.2015 року «Про внесення змін до наказу №813 від 16.09.2015 року», протокол Комісії з перевірки вкладів фізичних осіб від 22.09.2015 року вказують на те, що уповноваженою особою було вжито в межах свої повноважень заходи з приводу перевірки правочинів на предмет виявлення серед них нікчемних. За результатами такої перевірки встановлено, що договір №004-13553-130215 від 13.02.2015 року є нікчемним на підставі п.7 ч.3 ст.38 Закону України «Про систему гарантувань вкладів фізичних осіб», оскільки мав на меті надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку.

Також, спрямованість мети банку на надання переваг окремим кредиторам підтверджує і додаткова угода до згаданого договору, згідно якої, у супереч положенням п.5.11 Правил, змінено порядок зарахування вкладу - шляхом перерахування з відкритого в банку поточного рахунку іншої фізичної особи - резидента. Крім того, згідно реєстру операцій, ОСОБА_3 протягом двох днів здійснила перерахування коштів зі свого рахунку на рахунки інших фізичних осіб в загальній сумі 31200 дол. США.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що розписка, яка надана позивачем суперечить змісту призначення платежу у платіжному дорученні в іноземній валюті №45837958 від 13.02.2015 року, де зазначено переказ коштів, а не позика, та не може братись до уваги судом.

Суд першої інстанції дійшов підставного висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають

З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а постанова відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Керуючись ч.3 ст. 160, ч. 4 ст. 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200, ст.205, ст.206, ст. 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а постанова Львівського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2015 року по справі № 813/5910/15 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя М.А. Пліш

Судді Н.В. Ільчишин

ОСОБА_4

Повний текст виготовлений 02.11.2017 року