Справа № 308/8087/17
Суддя: Довга Ольга Іванівна
Дата ухвалення: 2017-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2017 рокуЛьвів№ 876/9920/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

головуючого-судді Довга О.І.,

судді Запотічний І.І.

судді Матковська З.М.

секретар судового засідання Гнатик А.З.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу громадянки Пакистану ОСОБА_1 на постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 серпня 2017 року у справі № 308/8087/17 за адміністративним позовом Чопського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України до громадянки Пакистану ОСОБА_1 про примусове видворення іноземця з України, -

В С Т А Н О В И В:

16 серпня 2017 року Чопський прикордонний загін Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України звернувся в суд з адміністративним позовом до громадянки Пакистану ОСОБА_1, в якому просив, на підставі ч.3 ст.29 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», примусово видворити її з території України.

Постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 серпня 2017 року позов задоволено, примусово видворено громадянку Пакистану ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, за межі території України.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції зазначив те, що відповідач може ухилятися від добровільного виконання рішення про примусове повернення з території України, а відповідно до неї слід застосувати процедуру видворення.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, покликаючись на порушення норм матеріального права, відповідач подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржену постанову суду та прийняти нову, якою у задоволенні адміністративного позову відмовити.

В обгрунтування вимог апеляційної скарги, відповідач покликається на те, що вона легально прибула на територію України за паспортом громадянки Пакистану. Водночас, строк перебування в Україні на момент її затримання не сплив. Також, відповідач зазначає, що позивач не надав їй достатній строк та змогу самостійно та добровільно покинути територію України, а відтак вважає позов Чопського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України про примусове видворення є необгрунтованим.

В судове засідання сторони не з'явились, хоча були повідомлені належним чином про час та місце розгляду справи у суді, а тому суд вважає за можливе розглянути справу без їх участі та відповідно до вимог ч. 1 ст. 41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювати.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, оцінивши докази у справі у їх сукупності, колегія суддів апеляційного адміністративного суду вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін з врахуванням наступних обставин справи.

З матеріалів справи судом встановлено, що 14 серпня 2017 року громадянка Пакистану ОСОБА_1 незаконно, поза пунктом пропуску, перетнула в складі групи осіб державний кордон між Україною та Польською Республікою в районі прикордонного знаку №130, на ділянці відповідальності відділу прикордонної служби «Верховина Бистра». Дана група була затримана представниками прикордонної поліції Польської Республіки та 14 серпня 2017 року, в пункті пропуску «Смільниця» Мостиського прикордонного загону, відповідно до статті 3 Угоди між Україною та Європейським Співтовариством про реадмісію осіб, передана на територію України у порядку, встановленому угодою, під час проведення прикордонно-представницької зустрічі.

Зі змісту протоколу про адміністративне затримання від 14 серпня 2017 року судом встановлено, що особисті документи у відповідача на момент затримання були відсутні. При собі у громадянки Пакистану виявлено грошові кошти в сумі 60 доларів США та 40 дірхамів, що стверджується протоколом особистого огляду, огляду речей та вилучення речей і документів.

У зв'язку з вчиненням адміністративного правовопорушення, відповідальність за яке передбачено ч.2 ст.204-1 Кодексу України про адміністративне правопорушення, відповідно до ст.263 Кодексу України про адміністративне правопорушення, відповідача було затримано в адміністративному порядку на термін до трьох діб з метою встановлення особи та з'ясування обставин правопорушення.

16 серпня 2017 року Чопським прикордонним загоном Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України прийнято рішення про примусове повернення з України громадянки Пакистану ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, та направлено відповідний позов до суду першої інстанції.

Частиною 3 статті 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що іноземці та особи без громадянства зобов'язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили злочин, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону.

Відповідно до Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» примусове повернення здійснюється відповідно до міжнародного договору про реадмісію або на підставі постанови адміністративного суду.

Згідно вимог ч.3 ст.29 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці або особи без громадянства, прийняті відповідно до міжнародного договору про реадмісію, які не мають законних підстав для перебування на території України, підлягають примусовому видворенню у разі, якщо між Україною і країною громадянської належності чи країною попереднього постійного проживання таких іноземців або осіб без громадянства відсутній договір про реадмісію.

Питання примусового повернення іноземців та осіб без громадянства визначені у ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». Так, іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Водночас, відповідно до ч.1 ст.30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави. Частиною 4 статті 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Підсумовуючи наведені вище правові норми, примусовому видворенню іноземця чи особи без громадянства передують дві обставини: 1) прийняття рішення відповідним компетентним органом про примусове видворення; 2) ухилення від виїзду після прийняття рішення про повернення або наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення.

Судом встановлено, що на момент затримання у відповідача були відсутні будь-які документи, що дають змогу ідентифікувати особу, а також законність її перебування на території України. Слід також зазначити, що відповідач відмовилась співпрацювати з представниками органу державної влади. Поряд з цим, з матеріалів справи суд встановив, що відповідач не володіє українською мовою, не має коштів на придбання проїзного документа, що фактично унеможливлює можливість самостійно залишити територію України.

Відтак, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності обгрунтованим підстав для застосування процедури примусового видворення.

Стосовно покликань відповідача, що наведені в апеляційній скарзі суд зазначає наступне. Так, дійсно, відповідачем надано суду копію її закордонного паспорта з дійсною візою, виданою посольством України в Ісламабаді (Ісламська республіка Пакистан) 06 липня 2017 року НОМЕР_1, що дає право на в'їзд на територію України громадянці Пакистану ОСОБА_1. Водночас, як стверджується відомостями викладеними у протоколі про адміністративне затримання від 14 серпня 2017 року, відповідач, на момент затримання, не змогла надати представникам влади документи, що посвідчують особу та законність перебування на території України. Такі документи не були надані також повноважному органу в ході розгляду ним питання про примусове повернення відповідача, а також у суді першої інстанції. Відповідач зміг надати копії паспорта та згаданої вище візи лише після розгляду справи в суді першої інстанції, під час звернення з апеляційною скаргою.

Крім того, зі змісту апеляційної скарги, колегією суддів встановлено, що відповідач намагалась перетнути державний кордон між Україною та Республікою Польщею, та оскільки не знала до якого державного орану слід звертатись скористалась послугами третіх осіб, які ніби-то гарантували легальний спосіб перетину кордону. Відповідач стверджує, що особисті документи вона передала третім особам для оформлення офіційних документів для в'їзду в Республіку Польщу.

Суд оцінюючи, доводи відповідача приходить до висновку, що відповідач прибула на територію України з метою транзиту через її територію та для подальшого перетину державного кордону між Україною та Республікою Польща у спосіб, що суперечить порядку перетину державного кордону, та без необхідних для цього документів. Водночас, суд критично сприймає пояснення відповідача щодо її необізнаності про уповноважений орган, який видає дозволи на в'їзд до Республіки Польща, оскільки дипломатичне представництво цієї країни діє у Ісламабаді, столиці Пакистану.

Поряд з цим, колегією суддів встановлено, що відповідач перетнула державний кордон України та Республіки Польща поза визначеними місцями пропуску, без належних документів, чим грубо порушила законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Враховуючи наведені вище обставини, мету прибуття відповідача в Україну, вчинення нею адміністративного правопорушення, а також те, що відповідач не володіє державною мовою, родичів на території України, які б могли надати допомогу у поверненні до країни походження, та коштів, достатніх для повернення до країни походження, немає, колегія суддів вважає, що усі ці обставини, в своїй сукупності, утворюють підстави для застосування процедури примусового повернення.

Відтак колегія суддів апеляційного адміністративного суду вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Частиною 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Доводи апеляційної скарги практично повністю повторюють зміст заперечень відповідача, що були подані ним у суді першої інстанції та спростовуються обставинами справи, наведеними вище.

Статтею 159 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З врахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що постанова суду першої інстанції є законною, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують і при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права ним допущено не було, тому, відсутні підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу громадянки Пакистану ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 серпня 2017 року у справі № 308/8087/17 - без змін.

Ухвала набирає законної з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя О. І. Довга
судді І. І. Запотічний
З. М. Матковська