Справа № 813/3185/17
Суддя: Грень Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2017-11-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 листопада 2017 року Справа № 813/3185/17

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючий суддя Грень Н.М.,

секретар судового засідання Гавірко О.О.,

представник позивача Мицак А.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Львівського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Товариства з обмеженою відповідальністю «Промсервіс» про стягнення заборгованості,-

в с т а н о в и в:

До суду надійшла позовна заява Львівського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Товариства з обмеженою відповідальністю «Промсервіс» про стягнення заборгованості в сумі 11758,57 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що згідно із ст.18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця з урахуванням індивідуальних програм реабілітації, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів та звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у встановленому чинним законодавством порядку. Відповідачем не виконано нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2016 році у кількості 1 особи. У зв'язку з цим, до відповідача було застосовано адміністративно-господарські санкції в сумі 11122,22 грн. Оскільки ТзОВ «Промсервіс» у терміни, встановлені чинним законодавством, не сплатило адміністративно-господарських санкцій, тому позивачем нарахована пеня в сумі - 636,35 грн.

Ухвалами судді від 15.09.2017 року було відкрито провадження у даній адміністративній справі, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з мотивів, вказаних у позовній заяві, просив позов задовольнити.

Відповідач явку уповноваженого представника у судове засідання не забезпечив.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши та оцінивши докази, які мають значення для справи, суд дійшов наступних висновків.

Згідно із ст.18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця з урахуванням індивідуальних програм реабілітації, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів та звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у встановленому чинним законодавством порядку.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця. Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів.

Крім того, в силу ч.5 ст.19 згаданого Закону виконанням нормативу робочих місць у кількості, визначеній згідно з частиною першою цієї статті, вважається працевлаштування підприємством, установою, організацією, у тому числі підприємством, організацією громадських організацій інвалідів, фізичною особою, яка використовує найману працю, інвалідів, для яких це місце роботи є основним.

Відповідно до положень Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів» та п.2 Порядку подання підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, звітів про зайнятість і працевлаштування інвалідів та інформації, необхідної для організації їх працевлаштування (затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31.01.2007 року №70), відповідач подав звіт до Львівського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів форми №10-ПІ, що підтверджується відміткою про прийняття від 24.02.2017 року, яким ТзОВ «Промсервіс» інформувало центр зайнятості про наявність вільної вакансії для працевлаштування інваліда, в кількості 1 працівника та звіт форми №3-ПН, прийнятий 15.04.2016 року з інформацією про наявність однієї вільної вакансії. Позивач зазначає, що згідно звіту №10-ПІ за 2016 рік, середньооблікова кількість штатних працівників відповідача у 2016 році становила 9 осіб, з них середньооблікова чисельність фактично працюючих інвалідів 0 осіб. Норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів в 2016 році для відповідача становив 1 особа.

Загалом, представник позивач у позовній заяві посилається на даний звіт і стверджує, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Промсервіс» не виконало норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у кількості 1 особи. Середньорічна заробітна плата штатного працівника відповідача за 2016 рік становила 22244,44 грн. Згідно з розрахунком позивача, сума адміністративно-господарських санкцій становить 11122,22 грн.

Позивачем у розрахунку заборгованості визначено, що оскільки відповідач не сплатив адміністративно-господарські санкції, а тому Управлінням нараховано пеню за порушення термінів сплати за період з 16.04.2017 року по 05.09.2017 року (143 днів) в сумі 636,35 грн. Отже, загальна сума заборгованості відповідача становить 11758,57 грн.

Відповідно до ч.1 ст.20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом. Частиною 2 цієї ж статті передбачено, що порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк.

Згідно частини 1 статті 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. У частині 2 наведеної статті передбачено, що учасник господарських відносин відповідає, зокрема за порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Частиною 2 ст. 218 ГК України відповідачу надано право довести, що ним здійснено всіх залежних від нього заходів спрямованих на виконання загальновстановленого нормативу щодо кількості працюючих на підприємстві інвалідів.

У відповідності зі ст.18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Згідно ч.3 ст.18-1 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань.

Відповідно до п.2 Порядку подання підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, звітів про зайнятість і працевлаштування інвалідів та інформації, необхідної для організації їх працевлаштування, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 70 від 31.01.2007 року, інформацію про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) для працевлаштування інвалідів роботодавці подають центру зайнятості за місцем їх реєстрації як платників страхових внесків на загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття за формою, затвердженою Мінпраці за погодженням з Держкомстатом.

Таким чином, обов'язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком займатись пошуком інвалідів для працевлаштування.

З матеріалів справи судом встановлено, що у 2016 році було створено 1 додаткове робоче місце для інвалідів у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Промсервіс», про що був поданий звіт за формою №3-ПН, який зареєстрований у Львівському обласному відділенні Фонду соціального захисту інвалідів.

З досліджуваної копії звіту форми №3-ПН, який подавався Підприємством до центру зайнятості вбачається, що Підприємством створено вакансії для працевлаштування інвалідів і що на запропоновані вакантні посади можливе працевлаштування інваліда.

Оскільки при поданні звітів до центру зайнятості Підприємство зазначило про наявні для інвалідів вакансії, то на нього не може покладатись відповідальність за не направлення уповноваженим органом необхідної кількості інвалідів.

Виходячи з викладеного вище, суд дійшов висновку, що у діях відповідача відсутній склад правопорушення, оскільки ним виділено та створено робочі місця для працевлаштування інвалідів та повідомлено службу зайнятості у встановленому законом порядку про наявність вакансій.

Таким чином, на відповідача не може бути покладена відповідальність за ненаправлення уповноваженими органами інвалідів для працевлаштування та відсутність у населеному пункті, за місцем знаходження відповідача, інвалідів з належними рекомендаціями МСЕК, які бажають працевлаштуватись.

Адміністративно-господарські санкції за незайняті інвалідами робочі місця не є податком, збором (обов'язковим платежем), обов'язкова сплата яких передбачена Конституцією України та Податковим кодексом України, а є заходом впливу до правопорушника у сфері господарювання у зв'язку зі скоєнням правопорушення. Такі санкції не можуть застосовуватися у разі відсутності необхідної кількості працевлаштованих інвалідів.

Така правова позиція узгоджується з висновками Верховного Суду України, викладеними у постановах від 22 грудня 2009 року у справі №21-2151во09/09/229, від 20 червня 2011 року у справі №21-60а11 та від 16 квітня 2013 року у справі №21-81а13.

Отже, судом встановлено, що відповідачем вжито усіх можливих заходів для працевлаштування інвалідів відповідно до встановленого статтею 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», нормативу робочих місць, тому немає підстав для застосування до нього адміністративно-господарських санкцій за порушення нормативу щодо працевлаштування інвалідів.

Враховуючи те, що немає підстав для застосування до ТзОВ «Промсервіс» адміністративно-господарських санкцій і пені, а відтак, у суду не має підстав і для стягнення з відповідача пені за порушення строків сплати таких санкцій.

Відповідно до статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

З врахуванням вищевикладеного, суд прийшов до висновку про необґрунтованість та безпідставність позовних вимог і вважає, що у задоволенні адміністративного позову слід відмовити повністю.

Відповідно до статті 94 КАС України судові витрати з сторін не стягуються.

Керуючись ст.ст. 2, 7-14, 17-20, 50, 69-72, 86, 94, 138, 158-163, КАС України, суд -

п о с т а н о в и в :

1. У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

2. Судовий збір поверненню не підлягає.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова не набрала законної сили.

Апеляційна скарга на постанову подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови, виготовленої в повному обсязі, до Львівського апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Суддя Грень Н.М.

Повний текст постанови складено та підписано 06.11.2017 року.