Справа № 335/11443/17
Суддя: Воробйов А. В.
Дата ухвалення: 2017-10-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2017 року м. Запоріжжя

Суддя Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя Воробйов А.В., розглянувши у скороченому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя про визнання дій протиправним та зобов'язання призначити пенсію, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя про визнання дій протиправним та зобов'язання призначити пенсію.

В обґрунтування позову зазначено, що у 2014 році він, з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, був змушений залишити своє місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 та переміститися до м. Запоріжжя. Факт його внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № від 06.06.2017 року, яка видана УПСЗН Запорізької міської ради по Заводському району.

Позивач здобув право на отримання пенсії за віком, що підтверджується пенсійним посвідченням № 180452, яке видано Пенсійним фондом України. По травень 2017 року він отримував пенсію своєчасно та в повному обсязі, доки відповідачем з червня 2017 року не було припинено виплату належної йому пенсії.

На початку серпня 2017 року позивач звернувся до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя із заявою про надання інформації стосовно причини припинення виплати пенсії та з вимогами про її поновлення, на що 29.08.2017 року отримав відповідь, в якій повідомлено, що відповідно до протоколу засідання комісії з питань призначення (відновлення), припинення соціальних виплат ВПО у Заводському районі від 27.07.2017 року № 12 йому було припинено виплату пенсії.

Посилаючись на те, що рішення про припинення виплати пенсії є протиправним, оскільки Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» не передбачено такої підстави для припинення виплати пенсії як рішення комісії по призначенню (відновленню) соціальних виплат або будь-яких інших положень Постанови Кабінету Міністрів України № 365 від 08.06.2016 року, ОСОБА_1 просив суд визнати дії Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя щодо припинення виплати йому пенсії протиправним, зобов'язати відповідача відновити виплату пенсії ОСОБА_1 з моменту її припинення, допустити негайне стягнення в частині виплати пенсії у межах суми за один місяць, а судові витрати покласти на відповідача.

Ухвалою судді від 26.09.2017 року відкрито скорочене провадження по справі.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 183-2 КАС України, суд розглядає справу в порядку скороченого провадження без судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі.

У наданих суду письмових запереченнях, які надійшли до суду 19.10.2017 року, відповідач просить у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. В обґрунтування своїх заперечень відповідач посилається на те, що згідно інформації УПСЗН по Вознесенівському районі ЗМР позивачу було скасовано довідку про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції № від 16.12.2014 року та видано нову довідку № від 06.06.2017 року. Однак, ОСОБА_1 було відмовлено у виплаті пенсії з 01.06.2017 року на підставі пп. 4 п. 12 Постанови КМУ «Про деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам». Вважають, що правові підстави для поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 відсутні.

Розглянувши матеріали справи, з'ясувавши всі обставини та перевіривши їх доказами, суддя дійшов до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно - правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавств, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод, та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. Відсутність хоча б однієї з наведених вище ознак є підставою для задоволення адміністративного позову.

При вирішенні цієї справи суддя керується принципом верховенства права (ст. 8 КАС України) відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суддею встановлено, що позивач у справі ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, має право на пенсію за віком та перебуває на обліку у Центральному об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України м. Запоріжжя як внутрішньо переміщена особа.

З 04 травня 1989 року позивач був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2.

Після проведення на території місця проживання антитерористичної операції, він, як внутрішньо переміщена особа, зареєструвався за адресою: м. Запоріжжя, вул. Електрична буд. 142-а, що підтверджується довідкою Управління праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Заводському району від 16.12.2014 року № . Після скасування вказаної довідки, ОСОБА_1 06.06.2017 року отримано нову довідку № про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи за тією ж самою адресою.

З 01 червня 2017 року позивачу припинено виплату пенсії.

У відповідь на письмове звернення позивача, Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя своїм листом від 29.08.2017 року № 295/С-9 повідомило, що зупинення виплати його пенсії відбулося у зв'язку із скасування його довідки про реєстрацію внутрішньо переміщеної особи за № від 16.12.2014 року. Хоча і ним і було подано нову довідку за № від 06.06.2017 року та підтверджено факт проживання за вказаною у ній адресою, протоколом засідання комісії з питань призначення (відновлення), припинення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам у Заводському районі від 27.07.2017 року за № 12 йому було відмовлено у виплаті пенсії на підставі п.п. 4 п. 12 Постанови КМУ «Про деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам».

Згідно ч. 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 3 статті 22 Конституції України, при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів, не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних,релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Як передбачено ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до статті 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 Конституції України.

Статтею 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Статтею 4 вказаного Закону встановлено, що законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, цього Закону, закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відмінні від загальнообов'язкового державного пенсійного страхування недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

У відповідності до ч. 3 ст. 4 Закону «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», яка визначає складові законодавства про пенсійне забезпечення в Україні, виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 вказаного Закону передбачено, що він регулює відносини, які виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Відповідно до ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.

Системний аналіз зазначених вище норм свідчить про те, що припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення і лише з підстав визначених ст. 49 Закону «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Між тим, рішення пенсійним органом щодо припинення виплати ОСОБА_2 пенсії не приймалося, що не заперечувалося відповідачем у наданих ними запереченнях на позов.

Як встановлено суддею, виплата пенсії позивачу призупинена з 01.06.2017 року, і як зазначено відповідачем у зв'язку із скасуванням довідки про реєстрацію тимчасово переміщеної особи, на підставі постанови КМУ від 08.06.2016 № 365.

Водночас статтею 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» такої підстави для припинення виплати пенсії не встановлено.

Відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження наявності підстав, передбачених законом, для припинення позивачеві виплати пенсії, а тому суддя приходить до висновку, що дії відповідача щодо припинення позивачеві виплати пенсії є протиправними.

Як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ ) у рішенні по справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України ( пункт 51 цього рішення ).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечено без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Суд також звертає увагу на положення статті 1 Конвенції, Статті 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Париж, 20.III.1952) яка передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права, положення Статті 14 Конвенції якою визначено, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.

З огляду на викладене вище, суддя приходить до висновку, що дії відповідача щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_1 є протиправними, суперечать як чинному національному законодавству так і практиці Європейського Суду з прав людини, а тому адміністративний позов ОСОБА_1 є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Слід зазначити, що посилання відповідача на те, що припинення виплати пенсії позивачеві відповідає положенням Постанови Кабінету Міністрів України № 365 від 08.06.2016 року є безпідставними, оскільки встановлення нормативно-правовим актом розширеного кола підстав для припинення виплати пенсії суперечить вимогам Закону України № 1058, який має вищу юридичну силу.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи, що позивачем заявлені вимоги немайнового характеру, які були задоволені судом, відповідно до вимог ст. 94 КАС України, суд доходить висновку, що за рахунок бюджетних асигнувань на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 640,00 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 158-163, 183-2 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя про визнання дій протиправним та зобов'язання призначити пенсію - задовольнити.

Визнати дії Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя щодо припинення з 01 червня 2017 року виплати ОСОБА_1 пенсії протиправним.

Зобов'язати Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя відновити виплату пенсії ОСОБА_1 з моменту її припинення, з 01 червня 2017 року.

Стягнути на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 640 (шістсот сорок) гривень за рахунок бюджетних асигнувань Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя.

Постанову може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя протягом 10 днів з дня отримання копії постанови.

Суддя А.В. Воробйов