Справа № 819/1074/16
Суддя: Кривенда О.В.
Дата ухвалення: 2017-10-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

19 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у складі:

судді-доповідача Кривенди О.В.,

суддів: Гриціва М.І., Прокопенка О.Б., -

розглянувши заяву ОСОБА_2 про перегляд Верховним Судом України судового рішення в адміністративній справі за його позовом до Управління державної міграційної служби України у Хмельницькій області про визнання дій протиправними,

в с т а н о в и л а:

Вищий адміністративний суд України ухвалою від 27 червня 2017 року на підставі пункту 5 частини п'ятої статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) відмовив у відкритті касаційного провадження за скаргою ОСОБА_2 на постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 25 січня 2017 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 22 травня 2017 року про відмову у задоволенні позову.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, ОСОБА_2 звернувся до Верховного Суду України із заявою про її перегляд у зв'язку з неоднаковим застосуванням судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального і процесуального права.

На обґрунтування заяви додано копії ухвал Вищого адміністративного суду України від 28 листопада 2013 року, 11 і 23 червня 2015 року (№№ К/9991/49768/12, К/800/67954/14, К/800/43967/13 відповідно), які, на думку заявника, підтверджують різне правозастосування.

Проте аналіз зазначених судових рішень не дає підстав для висновку, що судом касаційної інстанції неоднаково застосовано одні й ті ж самі норми права.

Так, у рішенні, про перегляд якого подано заяву, суд касаційної інстанції відмовив у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доходи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи. Тобто, Вищий адміністративний суд України погодився з висновками судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позову щодо скасування наказу відповідача від 26 липня 2016 року № 21 про відмову в оформленні документів при вирішенні питання про надання статусу біженця або особи, що потребує додаткового або тимчасового захисту та зобов'язання повторно розглянути заяву. Суди виходили з того, що з моменту прибуття позивача в Україну останній жодного разу не звертався до міграційних органів стосовно надання йому статусу біженця або особи, що потребує додаткового або тимчасового захисту. З огляду на матеріали справи ОСОБА_2 звернувся із заявою до відповідача після надходження запиту від Російської Федерації про його екстрадицію у зв'язку з його розшуком та території цієї держави, що може свідчити про намагання уникнути притягнення до кримінальної відповідальності за вчинені злочини. Відмовляючи у задоволенні позову суди дійшли висновку про відсутність підстав, які б давали можливість стверджувати про те, що позивача може бути віднесено до категорії біженців чи осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Тоді як у рішенні від 11 червня 2015 року, наданому на порівняння, Вищий адміністративний суд України погодився із висновками суду апеляційної інстанції про скасування спірного наказу з огляду на встановлені у справі обставини та визнання обґрунтованими побоювання позивача стати жертвою переслідувань за політичними поглядами на території країни походження.

В ухвалі від 23 червня 2015 року касаційний суд виходив з того, що у позивача дійсно існують об'єктивні побоювання стати жертвою переслідувань внаслідок належності до певної соціальної групи (військовослужбовців), враховуючи його особисту історію та обставини, які передували цьому та враховуючи ситуацію в країні походження на момент його вибуття та по теперішній час. Отже, суд касаційної інстанції погодився з висновками судів попередніх інстанцій про необхідність розглянути питання про оформлення документів для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового чи тимчасового захисту.

Зміст правовідносин з метою з'ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи, перевірка правильності встановлення яких не належить до компетенції Верховного Суду України.

Колегія суддів дійшла висновку, що обставини, встановлені у справі, судове рішення в якій оскаржується, не є подібними до обставин, встановлених у справах, копії судових рішень в яких додано до заяви.

Як убачається із самої заяви, наведені в ній доводи щодо помилковості висновків касаційного суду у цій справі фактично зводяться до правової оцінки обставин у справі та дослідження доказів.

Щодо ухвали Вищого адміністративного суду України від 28 листопада 2013 року, яка також додана до заяви, то вона не містить протилежних висновків від оскаржуваного судового рішення, оскільки суд касаційної інстанції погодився із рішеннями судів попередніх інстанцій про правомірність відмови відповідача в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання позивача біженцем, оскільки доводи останнього не знайшли підтвердження під час розгляду справи.

Наведене дає підстави для висновку що подана заява є необґрунтованою та її доводи не підтверджуються доданими до неї матеріалами.

Враховуючи викладене, керуючись пунктом 6 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів», статтями 235-240 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Відмовити у допуску до провадження справи за позовом ОСОБА_2 до Управління державної міграційної служби України у Хмельницькій області про визнання дій протиправними за заявою про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 27 червня 2017 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач О.В. Кривенда

Судді: М.І. Гриців

О.Б. Прокопенко