Справа № 810/2015/17
Суддя: Кушнова А.О.
Дата ухвалення: 2017-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 жовтня 2017 року м.Київ № 810/2015/17

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кушнової А.О., за участю секретаря судового засідання Сакевич Ж.В., розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Білоцерківської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області про скасування податкового повідомлення-рішення,

Суть спору: до Київського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовом до Білоцерківської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області (далі - відповідач) про скасування податкового повідомлення-рішення № 47893-13 Білоцерківської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області, в якому сума податкового зобов'язання становить 1075,49 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив про те, що спірним податковим повідомленням-рішенням ОСОБА_1 нарахована до сплати сума податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2015 рік у розмірі 1 % мінімальної заробітної плати за 1 кв.м. бази оподаткування, що становить 1075,49 грн.

Проте, на думку позивача, контролюючим органом було невірно застосовано ставку податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, під час визначення суми податку, який підлягає до сплати.

Так, позивач вважає, що нежитлове приміщення №1, загальною площею 88,3 кв.м., що розташоване в селі Потіївка по АДРЕСА_1, яке належить йому на праві власності, є господарською (присадибною) будівлею, а тому в силу Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на території Потіївської сільської ради на 2015 рік ставка податку на таке нерухоме майно, яка підлягає застосуванню, становить 0,1 % мінімальної заробітної плати за 1 кв.м. бази оподаткування.

Крім того, позивач зауважив про те, що земельна ділянка під вказаним нежитловим приміщенням, яка була передана ОСОБА_2 в оренду, є земельною ділянкою для індивідуального будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що на думку позивача, також підтверджує, що відповідне нежитлове приміщення є саме господарською (присадибною) будівлею, а тому спірне податкове повідомлення-рішення прийнято протиправно та підлягає скасуванню.

Відповідач, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, зазначив про те, що Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" №71-VIII від 28.12.2014 було внесено зміни до ст.266 Податкового кодексу України та запроваджено податок на нерухоме майно, які набули чинності з 01.01.2015.

У зв'язку з цим особи, які є власниками об'єктів нерухомого майна, з 01.01.2015 набули статусу платників податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

При цьому, відповідач зауважив, що положення ст.266 Податкового кодексу України застосовуються незалежно від того, коли саме особою було набуто у власність об'єкт нерухомого майна.

Відповідач зазначив про те, що нежитлове приміщення, яке перебуває у власності позивача, оподатковується за ставкою, яка визначена п.6.3 Положення податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на території Потіївської сільської ради на 2015 рік, та становить 1 % мінімальної заробітної плати за 1 кв.м. бази оподаткування.

При цьому, відповідач зауважив про помилковість висновків позивача щодо необхідності застосування ставки 0,1 % мінімальної заробітної плати за 1 кв.м. бази оподаткування, оскільки така ставка застосовується для господарських (присадибних) будівель, до яких належать сараї, хліви, гаражі, літні кухні, вбиральні, навіси, котельні, трансформаторні підстанції та ін., у то час як нежитлове приміщення позивача не належить до вказаних об'єктів.

Позивач у судове засідання, призначене на 24.10.2017, не з'явився, про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином і завчасно, про що свідчить наявна в матеріалах справи розписка (а.с.148).

19.09.2017 через канцелярію суду від позивача надійшло клопотання про здійснення розгляду справи у порядку письмового провадження (а.с.118).

Відповідач, у судове засідання, призначене на 24.10.2017, не з'явився, про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином і завчасно, що підтверджується розпискою.

Частиною 4 ст.122 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до частини 6 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Таким чином, приймаючи до уваги заявлене позивачем клопотання, та враховуючи відсутність потреби у витребуванні додаткових доказів та відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, суд прийшов до висновку здійснювати подальший розгляд справи в порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази, суд

ВСТАНОВИВ:

01.02.2008 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Потіївське» та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, за яким позивачу було передано у власність нежитлове приміщення під №1, цегляне, загальною площею 88,3 кв.м., розташоване в селі Потіївка по АДРЕСА_1.

Вказаний договір був посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Ю.В. та зареєстрований в реєстрі за №391 (а.с.76-77).

Судом встановлено, що державна реєстрація за ОСОБА_1 права власності на вказаний об'єкт нерухомого майна була проведена Білоцерківським міжміським бюро технічної інвентаризації 14.02.2008, про що свідчить витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно №17737900 від 14.02.2008 (а.с.18) та Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна від 16.08.2017 №94778543 (а.с.96-98).

З матеріалів справи слідує, що рішенням 32-ої сесії VI скликання Потіївської сільської ради Білоцерківського району Київської області від 13.01.2015 №32-219 затверджено Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на території Потіївської сільської ради на 2015 рік (а.с.89).

Відповідно до п.2.1 Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на території Потіївської сільської ради на 2015 рік (Додаток до рішення Потіївської сільської ради від 13.01.2015 №32-219, далі - Положення) платниками податку є фізичні та юридичні особі, в тому числі, нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, розміщеної на території Потіївської сільської ради.

Відповідно п.3.1 Положення об'єктом оподаткування є об'єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Згідно з п.4.1 Положення базою оподаткування є загальна площа об'єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

Пунктом 6.1 Положення встановлено, що ставки податку для об'єктів житлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються в розмірі 1 % відсотків розміру мінімальної заробітної плати встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв.метр бази оподаткування. Відповідно до п.6.2 Положення ставка податку для господарських (присадибних) будівель, що перебувають у власності фізичних осіб, і не використовуються для отримання доходів, встановлюються в розмірі 0,1 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. метр бази оподаткування.

Ставка податку для інших об'єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, встановлюється в розмірі 1 % відсотікв розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв.метр бази оподаткування (п.6.3 Положення).

Відповідно до п.7.1 Положення базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

Згідно з п. «а» п.8.1 Положення обчислення суми податку з об'єкта/об'єктів оподаткування, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника нерухомості у такому порядку: за наявності у власності платника податку одного об'єкта житлової нерухомості, в тому числі його частки, податок обчислюється виходячи із бази оподаткування, зменшеної відповідно до пудпунктів «а» або «б» п.5.1 розділу 5 цього Положення, та відповідної ставки податку (а.с.90-95).

З матеріалів справи слідує, що Білоцерківською ОДПІ ГУ ДФС у Київській області було прийнято податкове повідомлення-рішення від 02.12.2016 № 47893-13, яким позивачу нарахована до сплати сума податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2015 рік у розмірі 1075,49 грн. (а.с.14).

Судом встановлено, що не погоджуючись з правомірністю прийняття вказаного податкового повідомлення-рішення, позивач звернувся із заявою (скаргою на податкове повідомлення-рішення) до Білоцерківської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області, у якій просив скасувати податкове повідомлення-рішення від 02.12.2016 № 47893-13 (а.с.15).

Білоцерківська ОДПІ ГУ ДФС у Київській області листом від 26.04.2017 №6899/Г/10-02-13-02 повідомила позивача про відсутність підстав для скасування спірного податкового повідомлення-рішення (а.с.16).

Надалі позивач звернувся зі скаргою від 21.04.2017 б/н про скасування податкового повідомлення-рішення від 02.12.2016 № 47893-13 до Державної фіскальної служби України (а.с.19-21), за результатами розгляду якої ДФС України було прийнято рішення від 24.05.2017 №6756/Ш/99-99-11-02-01-14, яким скаргу позивача залишено без розгляду (а.с.24-25).

Не погоджуючись з правомірністю прийняття податкового повідомлення-рішення, позивач звернувся з даним позовом до суду про його скасування, з приводу чого суд зазначає таке.

01.01.2015 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" від 28.12.2014 № 71-VIII, яким була викладена в новій редакції стаття 266 Податкового кодексу України - "Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки".

Відповідно до пп.266.1.1 п.266.1 ст.266 Податкового кодексу України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Згідно з пп.266.2.1 п.266.2 ст.266 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування є об'єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Підпунктом 266.3.1 пункту 266.3 ст.266 Податкового кодексу України встановлено, що базою оподаткування є загальна площа об'єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

База оподаткування об'єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема, документів на право власності (пп.266.3.2 п.266.3 ст.266 Податкового кодексу України).

Підпунктом 266.5.1 пункту 266.5 ст.266 Податкового кодексу України визначено, що ставки податку для об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної або міської ради в залежності від місця розташування (зональності) та типів таких об'єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 2 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. метр бази оподаткування.

Разом з тим, відповідно до п.33 підрозділу 10 розділу ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України встановлено, що на 2015 рік ставки податку для об'єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, визначені пунктом 266.5.1. пункту 265.5 статті 265 цього Кодексу, не можуть перевищувати 1 відсоток мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року за 1 кв. метр для об'єктів нежитлової нерухомості.

Згідно з п. «а» пп.266.7.1 п.266.7 ст.266 Податкового кодексу України обчислення суми податку з об'єкта/об'єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості у такому порядку: за наявності у власності платника податку одного об'єкта житлової нерухомості, в тому числі його частки, податок обчислюється, виходячи з бази оподаткування, зменшеної відповідно до підпунктів "а" або "б" підпункту 266.4.1 пункту 266.4 цієї статті, та пільги органів місцевого самоврядування з неоподатковуваної площі таких об'єктів (у разі її встановлення) та відповідної ставки податку.

Податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком) (пп.266.7.2 п.266.7 ст.266 Податкового кодексу України).

Приписами пп.266.6.1 п.266.6 ст.266 Податкового кодексу України встановлено, що базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

Позивач, обґрунтовуючи протиправність прийняття спірного податкового повідомлення-рішення, зазначив про те, що контролюючим органом було невірно визначено ставку податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, зокрема, 1 % розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв.метр бази оподаткування.

На думку позивача, ставка податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, яка мала застосовуватись до нежитлового приміщення №1, загальною площею 88,3 кв.м., що розташоване по вул. Жовтневій під №6-В в с.Потіївка, Білоцерківського р-ну, Київської області, і що належить йому на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 14.02.2008, становить 0,1 % мінімальної заробітної плати за 1 кв.м. бази оподаткування, яка відповідно до п.6.2 Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на території Потіївської сільської ради на 2015 рік, застосовується до господарських (присадибних) будівель, з приводу чого суд зазначає таке.

Відповідно до пп.14.1.129-1 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України об'єкти нежитлової нерухомості - будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють:

а) будівлі готельні - готелі, мотелі, кемпінги, пансіонати, ресторани та бари, туристичні бази, гірські притулки, табори для відпочинку, будинки відпочинку;

б) будівлі офісні - будівлі фінансового обслуговування, адміністративно-побутові будівлі, будівлі для конторських та адміністративних цілей;

в) будівлі торговельні - торгові центри, універмаги, магазини, криті ринки, павільйони та зали для ярмарків, станції технічного обслуговування автомобілів, їдальні, кафе, закусочні, бази та склади підприємств торгівлі й громадського харчування, будівлі підприємств побутового обслуговування;

г) гаражі - гаражі (наземні й підземні) та криті автомобільні стоянки;

ґ) будівлі промислові та склади;

д) будівлі для публічних виступів (казино, ігорні будинки);

е) господарські (присадибні) будівлі - допоміжні (нежитлові) приміщення, до яких належать сараї, хліви, гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні, бойлерні, трансформаторні підстанції тощо;

є) інші будівлі.

Згідно із п.1.2 розділу І Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків та будівель і споруд сільськогосподарського призначення I та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, який затверджений Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 19.03.2013 №95, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 15.04.2013 за №612/23144 (який був чинний на момент реєстрації права власності на нежитлове приміщення позивача) господарські (присадибні) будівлі - допоміжні (нежитлові) приміщення, до яких належать сараї, хліви, гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні, бойлерні, трансформаторні підстанції тощо.

Вказаний наказ був чинний до 26.05.2015.

В свою чергу, 24.04.2015 Міністерством регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України було прийнято наказ №79, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 15.05.2015 за №547/26992, яким затверджено Порядок прийняття в експлуатацію і проведення технічного обстеження індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, громадських будинків та будівель і споруд сільськогосподарського призначення I та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, який набрав чинності 26.05.2015.

Відповідно до п.2 розділу І Порядку господарські (присадибні) будівлі - допоміжні (нежитлові) приміщення, до яких належать сараї, хліви, гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні, бойлерні, трансформаторні підстанції тощо та прибудови до них.

Згідно з інвентаризаційною справою на нежитлове приміщення АДРЕСА_1, нежитлове приміщення, власником якого є ОСОБА_1, знаходиться на 1 поверсі двохповерхової адміністративної будівлі, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.161-190)

Нежитлове приміщення АДРЕСА_1 згідно експлікації внутрішніх площ до плану будівлі технічного паспорту Білоцерківського МБТІ складається з двох коридорів площею 14,9 кв.м. та 9,5 кв.м., що відносяться до підсобних приміщень, а також чотирьох кабінетів площею 15,7 кв.м., 35,9 кв.м., 5,3 кв.м. та 7,0 кв.м., які відносяться до основних приміщень (а.с.78-84).

При цьому, суд звертає увагу на те, що в інвентаризаційній справі на даний обєкт нерухомого майна відсутні відомості щодо наявності в будівлі, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, будь-яких господарських (присадибних) будівель (а.с.161-190).

Судом було досліджено фототаблиці будівлі, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, та нежитлового приміщення №1 загальною площею 88,3 кв.м., що розташоване у вказаній будівлі, та належить на праві власності позивачу, з яких вбачається, що належне позивачу нежитлове приміщення розташоване на першому поверсі двохповерхової адміністративнрї будівлі, в якій окрім того розміщена Потіївська сільська рада Білоцерківського району Київської області (а.с.136-143).

З метою повного та всебічного з'ясування обставин справи, ухвалами суду від 17.08.2017 та від 19.09.2017 було витребувано від Комунального підприємства Київської обласної ради «Білоцерківське міжміське бюро технічної інвентаризації», зокрема, письмові пояснення про те, чи є приміщення №1 загальною площею 88,3 кв.м., розташоване в АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_1 господарською (присадибною) будівлею. На виконання вимог вищевказаних ухвал суду Комунальне підприємство Київської обласної ради «Південне бюро технічної інвентаризації» листом від 23.10.2017 вих.№2854 повідомило суду про те, що нежитлове приміщення №1 загальною площею 88,3 м.кв., що розташоване в селі Потіївка, АДРЕСА_1, є частиною двоповерхової адміністративної будівлі, що розташоване на першому поверсі. У вказаному листі КП КОР «Південне бюро технічної інвентаризації» також зазначено, що частина приміщення на першому поверсі двохповерхової нежитлової будівлі не підпадає під визначення господарської будівлі, оскільки господарська будівля - це будівля або споруда, яка передбачена для здійснення функцій сільського господарства на присадибній ділянці та (або обслуговування) будинку (а.с.159).

Отже, матеріали справи свідчать про те, що нежитлове приміщення, загальною площею 88,3 кв.м., що розташоване по АДРЕСА_1 яке належить на праві власності позивачу, не є господарською (присадибною) будівлею, а відповідно, належить до інших об'єктів нежитлової нерухомості.

Щодо посилань позивача на необхідність віднесення належного позивачу нежитлового приміщення до господарської (присадибної) будівлі у зв'язку із тим, що цільовим призначенням земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, що була передана у власність позивачу є будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, то суд ставиться критично до таких тверджень позивача, з огляду на наступне.

В обґрунтування своїх доводів позивач надав суду ксерокопію виписки із рішення Потіївської сільської ради V скликання за №13-65 від 14.01.2008 «Про передачу у приватну власність земельних ділянок громадян» (а.с.17).

Проте, вказаний документ не засвідчений належним чином.

У зв'язку із цим, ухвалами Київського окружного адміністративного суду від 17.08.2017 та від 19.09.2017 було витребувано від Потіївської сільської ради копію повного тексту рішення сесії V скликання №13-65 від 14.01.2008.

На виконання вимог вищевказаних ухвал суду Потіївською сільською радою було надано належним чином засвідчену копію рішення сесії V скликання Потіївської сільської ради від 14.01.2008 №13-65.

Так, з наданої суду Потіївською сільською радою виписки із рішення сесії V скликання Потіївської сільської ради від 14.01.2008 №13-65 вбачається, що вказаним рішенням ОСОБА_1 було надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою, щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку, орієнтовану розміром 0,15 га за адресою: АДРЕСА_2 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (а.с.153).

Разом з тим, судом встановлено, що позивач згідно договору купівлі-продажу є власником нежитлового приміщення №1, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1, с.Потіївка, Білоцерківський район, Київська обл., в той час як рішенням Потіївської сільської ради від 14.01.2008 №13-65 надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою, щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку, орієнтовану розміром 0,15 га за адресою: АДРЕСА_2, отже нежитлове приміщення, яке належить на праві власності позивачу, та земельна ділянка, дозвіл на розробку проекту відведення якої у власність був наданий ОСОБА_1, розташовані за різними адресами.

Крім того, суд звертає увагу на те, що рішення Потіївської сільської ради від 14.01.2008 №13-65 стосується ОСОБА_1, в той час як позивачем по справі є ОСОБА_1, а отже вказане рішення Потіївської сільської ради стосується іншої особи.

Позивачем під час розгляду справи не було надано будь-яких належних та допустимих доказів, які спростовували встановлені судом обставини. У зв'язку з цим, суд вважає, що позиція позивача щодо необхідності застосування до нежитлового приміщення №1, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1, с.Потіївка, Білоцерківський район, Київська область, як до господарської (присадибної) будівлі, ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у розмірі 0,1 % мінімальної заробітної плати за 1 кв.м. бази оподаткування, є необґрунтованою та безпідставною, оскільки в даному випадку застосовується ставка податку, яка визначена п.6.3 Положення, для інших об'єктів нежитлової нерухомості, тобто 1 % розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. метр бази оподаткування. З огляду на те, що загальна площа вказаного нежитлового приміщення, власником якого є позивач, становить 88,3 кв. м., а відповідно до ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» від 28.12.2014 № 80-VIII мінімальна заробітна плата на 1 січня 2015 року становила 1218,00 грн., сума податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки у 2015 році, яке підлягає до сплати позивачем становить 1075,49 грн. (1% х 1218,00 грн. х 88,30). Таким чином, у спірному податковому повідомленні-рішенні контролюючим органом правильно визначено суму податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2015 рік, яка підлягає до сплати позивачу.

Частиною 3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ст.ст.69, 70 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Докази суду надають особи, які беруть участь у справі. Суд може запропонувати надати додаткові докази або витребувати додаткові докази за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, або з власної ініціативи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

Статтею 86 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Однак, суд зазначає, що положення частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України не звільняють позивача від обов'язку доводити суду ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог.

Позивачем під час розгляду справи належних і допустимих доказів, які б спростували доводи відповідача щодо обґрунтованості та правомірності прийняття спірного податкового повідомлення-рішення надано не було.

Враховуючи встановлені обставини, системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин, зважаючи на взаємний та достатній зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що у задоволенні адміністративного позову необхідно відмовити.

Відповідно до частини другої статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб'єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов'язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз.

Як встановлено судом, відповідач не поніс судових витрат, пов'язаних із залученням свідків та проведенням судових експертиз, тому вони на його користь стягненню з позивача не підлягають.

Керуючись статтями 159 - 163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О СТ А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову відмовити у повному обсязі.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Кушнова А.О.