Справа № 825/942/17
Суддя: Черпак Ю.К.
Дата ухвалення: 2017-10-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

27 жовтня 2017 року м. Київ К/800/35112/17

Суддя Вищого адміністративного суду України Черпак Ю.К., розглянувши матеріали касаційної скарги ОСОБА_1 на постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 12 липня 2017 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 02 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до управління Державної міграційної служби України у Чернігівській області, Державної міграційної служби України про скасування наказу, рішення та зобов'язання вчинити певні дії,

встановив:

Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 12 липня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 02 жовтня 2017 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до управління Державної міграційної служби України у Чернігівській області, Державної міграційної служби України про скасування наказу управління Державної міграційної служби України у Чернігівській області від 26 січня 2017 року № 11, скасування рішення Державної міграційної служби України від 15 травня 2017 року, зобов'язання управління Державної міграційної служби України у Чернігівській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем, оформити документи для вирішення питання про визнання громадянина Республіки Гамбія ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про що винести відповідне рішення.

Судами встановлено, що 03 січня 2017 року управлінням Державної міграційної служби України у Чернігівській області прийнята до розгляду заява громадянина Республіки Гамбія ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Причиною виїзду з країни громадянської належності позивач зазначив побоювання стати жертвою переслідування за ознаками віросповідання та політичні переконання. Вказав, що не бажає повертатися до Гамбії у зв'язку із судовим переслідуванням та загрозою арешту.

24 вересня 2014 року ОСОБА_1 легально прибув до України через КПГ1 "Аеропорт-Бориспіль" по паспортному документу НОМЕР_1, виданому Р. Гамбія ОСОБА_2 02 січня 2013 року, терміном дії до 02 січня 2018 року, з метою навчання у Запорізькому Державному технологічному університеті.

30 жовтня 2014 року управлінням Державної міграційної служби України в Запорізькій області ОСОБА_1 документовано посвідкою на тимчасове проживання, серія НОМЕР_3, терміном дії до 01 жовтня 2019 року.

Наказом Запорізького Державного технологічного університету від 18 грудня 2015 року A4 504-е ОСОБА_1 відрахований з університету за невиконання умов контракту.

29 грудня 2015 року управлінням Державної міграційної служби України в Запорізькій області скасована посвідка на тимчасове проживання серії НОМЕР_3.

03 березня 2016 року позивач документований новим паспортом громадянина Республіки Гамбія НОМЕР_2, терміном дії до 03 березня 2021 року.

Постановою Жовтневого районною суду м. Запоріжжя від 07 грудня 2016 року у справі №331/7733/16-а прийнято рішення про примусове видворення ОСОБА_1 за межі України та затримання його з поміщенням до Чернігівського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України, на строк не більше 6 місяців.

За захистом до органу міграційної служби ОСОБА_1 звернувся після його затримання та поміщення в Чернігівський ПТПІ. Управлінням Державної міграційної служби України в Чернігівській області встановлено, що перебуваючи в Гамбії заявник не переслідувався, нелюдському або такому, що принижує гідність поводженню чи покаранню не піддавався, ні він, ні члени його родини, ніколи не перебували в жодних політичних, релігійних, військових, етнічних, громадських організаціях, їх доручення не виконували, в акціях участі не брали.

26 січня 2017 головним спеціалістом управління Державної міграційної служби України у Чернігівській області Федоренко Т.Л. складено висновок у справі № 2017CN0001 про прийняття рішення щодо відмови в оформленні документів для вирішення питання про визнання громадянина Республіки Гамбія ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, згідно з яким, позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання його біженцем, або особою яка потребує додаткового захисту на підставі частини шостої статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" як особі, у якої відсутні підстави, зазначені у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 цього Закону.

За результатами розгляду матеріалів справи громадянина Республіки Гамбія ОСОБА_1, управлінням Державної міграційної служби України в Чернігівській області прийнято наказ від 26 січня 2017 року № 11 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання громадянина Гамбія біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі частини шостої статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" як особі, заява якої є очевидно необґрунтованою, тобто у заявника відсутні підстави, передбачені для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, та зазначені умови не змінилися.

Не погоджуючись із вказаним рішенням позивач звернувся до управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області зі скаргою, проте рішенням від 15 травня 2017 року № 31-17 його скарга відхилена.

Судові рішення мотивовані тим, що при розгляді заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачем вивчено матеріали особової справи шукача притулку та досліджено інформацію про країну походження, а позивач не навів фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань, та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді його заяви про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Відтак, наказ управлінням Державної міграційної служби України в Чернігівській області від 26 січня 2017 року № 11 правомірно винесено на підставі частини шостої статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", оскільки щодо позивача відсутні що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону.

Доводи позивача, що на території України проживає малолітня дитина, яку він виховує із жінкою - громадянкою України, є безпідставними, оскільки по-перше, доказів на підтвердження укладання шлюбу не надано, а по-друге, при умові якщо у позивача є малолітня дитина від громадянки України, з якою укладений шлюб, у нього є законні підстави легалізуватись в Україні та отримати посвідку на постійне проживання в Україні.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 1 цього Закону додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Пунктом 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначено, що особа, яка потребує додаткового захисту, особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Приписами частини п'ятої статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України. При цьому, частиною другою цієї статті визначено, що особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в'їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до частини четвертої статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом керівника органу міграційної служби.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами. які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 нього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися (частина шоста статті 8 Закону № 3671-IV).

У касаційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ці судові рішення та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову. Зазначає, що оскаржувані наказ та рішення відповідачів прийняті неправомірно, не обґрунтовано, без врахування об'єктивних побоювань позивча стати жертвою переслідувань у разі повернення до країни походження.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій і не дають підстав вважати, що судові рішення ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Згідно з пунктом 4 частини другої статті 213 КАС України касаційна скарга має містити обґрунтування вимог особи, що подає касаційну скаргу, із зазначенням того, у чому полягає порушення норм матеріального чи процесуального права та як вони вплинули на правильність вирішення справи.

Відповідно до положень пункту 5 частини п'ятої статті 214 КАС України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Виходячи зі змісту касаційної скарги, оскаржуваних судових рішень, в яких надана відповідна оцінка доказам, у тому числі доводам касатора, які він зазначав також у судах попередніх інстанцій, касаційна скарга є необґрунтованою, а викладені в ній аргументи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи, оскільки заявник не навів підстав, які б дозволили вважати, що суди неправильно застосували норми матеріального або процесуального права.

Керуючись статтями 211, 213, пунктом 5 частини п'ятої статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України,

ухвалив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 12 липня 2017 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 02 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до управління Державної міграційної служби України у Чернігівській області, Державної міграційної служби України про скасування наказу, рішення та зобов'язання вчинити певні дії.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Ю.К. Черпак