Справа № 132/2932/17
Суддя: Павленко І. В.
Дата ухвалення: 2017-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Калинівський районний суд Вінницької області
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24.10.2017 Калинівський районний суд Вінницької області

в складі: головуючого Павленко І.В.

за участю секретаря Жовтої С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Калинівка адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Козятинського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області про визнання неправомірними дій щодо відмови у призначенні пенсії за віком та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся в суд з позовом до Козятинського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області про визнання неправомірними дій щодо відмови у призначенні пенсії за віком та зобов`язання вчинити певні дії.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 16.04.2017 року йому виповнилось 50 років. Його загальний трудовий стаж складає 29 років 11 місяців і 9 днів. З 2 по 4 травня 1986 року він брав участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, про що видано посвідчення від 08.06.1998 року серії НОМЕР_1 .

У відповідності до вимог п.1 ст.55 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АКС, які працювали у зоні відчуження з моменту аварії до 1 липня 1986 року незалежно від кількості робочих днів, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, на 10 років, а відповідно до п.2 ст.56 ЗУ "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" право на пенсію в повному розмірі мають громадяни, віднесені до категорій 1, 2, 3, 4, за умови стажу роботи не менш як: чоловіки - 20 років.

20.04.2017 року він звернувся в Калинівський відділ з питаня призначення, перерахунку та виплати пенсій Козятинського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області про призначення пенсії відповідно до ст. 55 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Проте, Козятинським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України Вінницької області йому було відмовлено у призначенні пенсії зі зниженням пенсійного віку на 10 років, в зв`язку з відсутністю документів, які б підтвердили факт нарахування та виплату заробітної плати у кратному розмірі за роботу в зоні відчуження.

Вважає, що відповідач, приймаючи таке рішення, діяв протиправно, фактично відмовив йому у призначенні та виплаті пенсії, чим суттєво обмежив зміст та обсяг пенсійних прав. За вказаних обставин звертається в суд з даним позовом.

Позивач в судове засідання не з`явився, однак в матеріалах справи наявна заява про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі.

Представник відповідача на підставі довіреності Цимбал М.А. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з мотивів, наведених у позові.

Представник Козятинського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області в судове засідання не з`явився, хоча про час та день розгляду справи повідомлявся належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу, наявне в матеріалах справи.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача та свідка ОСОБА_2 суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Конституційні принципи, на яких базується здійснення прав та свобод людини і громадянина України, включаючи і право на пенсійне забезпечення, передбачене Конституцією України та іншими Законами України, не може бути скасоване, звужене. Правовою гарантією забезпечення державою даного права є виконання прийнятих на себе зобов`язань.

Статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Федоренко проти України" від 01.06.2006 року здійснено тлумачення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, де сформулював правову позицію про те, що право власності може бути "існуючим майном" або "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи "законними сподіваннями" отримання права власності.

Також, аналогічна правова позиція щодо права власності особи сформульована Європейським судом з прав людини і в справі №44277/98 "Стреч проти Сполученого Королівства" від 24.04.2003 року.

Згідно ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до ст. 9 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачений Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 2 категорії, що підтверджується копією дубліката посвідчення серії НОМЕР_1 , виданого Вінницькою обласною державною адміністрацією від 08.06.1998 року.

16.04.2017 року позивачу виповнилось 50 років. Його загальний трудовий стаж складає 29 років 11 місяців і 9 днів. В період з 2 по 4 травня 1986 року ОСОБА_1 брав участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

В зв`язку з цим, позивач, досягнувши віку 50 років, 20.04.2017 року звернувся в Калинівський відділ з питаня призначення, перерахунку та виплати пенсій Козятинського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області про призначення пенсії відповідно до ст. 55ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Проте, Козятинським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України Вінницької області йому було було відмовлено у призначенні пенсії зі зниженнім пенсійного віку на 10 років, в зв`язку з відсутністю документів, які б підтвердили факт нарахування та виплату заробітної плати у кратному розмірі за роботу в зоні відчуження.

Відповідно до п. 1 ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які працювали у зоні відчуження з моменту аварії до 1 липня 1986 року незалежно від кількості робочих днів пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку на 10 років, а відповідно до п. 2 ст. 56 цього Закону «Правом на пенсію в повному розмірі мають громадяни, віднесені до категорії 1, 2, 3, 4 за умови стажу роботи не менше як: чоловіки 20 років, жінки - 15 років, із збільшенням пенсії на один відсоток заробітку за кожний рік роботи понад встановлений цим пунктом стаж, але не вище 75 відсотків заробітку».

Проте висновок відповідача суперечить ст.ст. 55, 56 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а також абзацу 6 підпункту 5 пункту 2.1 розділу II Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунок) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 № 22-1 (в редакції постанови від 07.07.2014 № 13-1) та зареєстрований у Міністерстві юстиції України 27.12.2005 року за № 1566/11846.

Зокрема в абзаці 6 підпункту 5 пункту 2.1 розділу II названого вище Порядку зазначено, що документами, які засвідчують особливий статус особи є: - «посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та довідка про період (періоди) участі в ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС за формою, затвердженою постановою Державного Комітету СРСР по праці та соціальних питаннях від 09 березня 1988 року № 122, або довідка військової частини, у складі якої особа брала участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, або довідка архівної установи, або інші первинні документи, в яких зазначено період роботи, населений пункт чи об`єкт, де особою виконувались роботи з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС».

Для підтвердження свого статусу ліквідатора наслідків аварії на Чорнобильській АЕС позивач надав відповідачу наступні документи:

ксерокопію посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС;

копію довідки Калинівського РП «Агромаш» від січня 1993 року № 11 про те, що на підставі подорожнього листа № 5169 від 02.05.1986 року ОСОБА_1 знаходився у відрядженні в 30-ти кілометровій зоні в с.Новошепеличі Чорнобильського міськвиконкому з 2-го по 4-те травня 1986 року по вивозу худоби , йому виплачено трикратний заробіток по 20,66 рубля за добу, а всього 61 рубль і 18 копійок за період перебування в зоні зараження;

копію подорожнього листа від 02.05.1986 року № 5169 з відміткою про виїзд із зони відчуження Чорнобильської АЕС;

копію архівної довідки від 04.04.2017 № 168 про заробіток в Калинівському РП « Агромаш» за 1983, 1985-1988 року з якої вбачається, що у травні 1986 року заробіток позивача складав 153 рублі 80 копійок, тобто майже вдвічі більший ніж у січні-квітні та червні-листопаді 1986 року. Це прямо, а не опосередковано свідчить про те, що в травні 1986 року позивач отримав підвищену зарплату за роботу в зоні відчуження Чорнобильської АЕС.

Крім цього, в акті зустрічної перевірки № 108 від 06.06.2017 року вказано що в архівних справах, а саме книгах наказів Калинівського РП «Агромаш» є наказ від 29.04.1986 року № 10, підписаний керуючим підприємством «Агромаш» ОСОБА_3 про відрядження ОСОБА_1 та деяких інших водіїв цього підприємства для вивозу худоби в місто Чорнобиль строком на 3 дні з 02.05.1986 року по 04.05.1986 року. Даний наказ, як один із первинних документів, підтверджує статус позивача як учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС. Крім того, даний факт підтверджується архівною довідкою від 22.08.2017 № 540, а також особовим рахунком позивача про заробітну плату № 163 за 1986 рік.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів Української PCP від 23.07.1991 року № 106 «Про організацію виконання постанов Верховної Ради Української PCP про порядок введення в дію законів Української PCP "Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи" та "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (з наступними змінами та доповненнями) саме місто Чорнобиль та село Новошепеличі Чорнобильського району віднесені до населених пунктів зони відчуження.

Відповідно до ст. 10 та абзацу першого частини першої ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», їм надається пільга зі зменшення пенсійного віку на 10 років, якщо вони працювали у зоні відчуження з моменту аварії (26.04.1986) до 1 липня 1986 року «незалежно від кількості днів».

В даному випадку випадку сам факт роботи в зоні відчуження з 2 по 4 травня 1986 року, а не тривалість цієї роботи, підтверджують правовий статус позивача як учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильскій АЕС 2 категорії.

Крім того, свідок ОСОБА_2 в судовому засіданні підтвердив факт роботи ОСОБА_1 в зоні відчуження з 2 по 4 травня 1986 року, а саме в с. Новошепеличі Чорнобильського району.

Конституційним Судом України у рішенні від 11.10.2005 року № 8-рп/2005 у справі про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання, зазначено наступне.

В Україні як соціальній, правовій державі політика спрямовується на створення умов, які забезпечують достатній життєвий рівень, вільний і всебічний розвиток людини як найвищої соціальної цінності, її життя і здоров`я, честь і гідність. Утвердження та дотримання закріплених у нормативно-правових актах соціальних стандартів є конституційним обов`язком держави. Діяльність її правотворчих і правозастосовчих органів має здійснюватися за принципами справедливості, гуманізму, верховенства і прямої дії норм Конституції України ( 254к/96-ВР ) а повноваження - у встановлених Основним Законом України межах і відповідно до законів.

Зазначені конституційні принципи, на яких базується здійснення прав і свобод людини і громадянина в Україні, включаючи і право на пенсійне забезпечення, передбачають за змістом статей 1, 3, 6 (частина друга), 8, 19 (частина друга), 22, 23, 24 (частина перша) Основного Закону України ( 254к/96-ВР) правові гарантії, правову визначеність і пов`язану з ними передбачуваність законодавчої політики у сфері пенсійного забезпечення, необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано, тобто набуте право не може бути скасоване, звужене.

Згідно зі статтею 22 Конституції України ( 254к/96-ВР ) закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Зміст прав і свобод людини - це умови і засоби, які визначають матеріальні та духовні можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування і розвитку. Обсяг прав людини - це кількісні показники відповідних можливостей, які характеризують його множинність, величину, інтенсивність і ступінь прояву та виражені у певних одиницях виміру.

Звуження змісту прав і свобод означає зменшення ознак, змістовних характеристик можливостей людини, які відображаються відповідними правами та свободами, тобто якісних характеристик права. Звуження обсягу прав і свобод - це зменшення кола суб`єктів, розміру території, часу, розміру або кількості благ чи будь-яких інших кількісно вимірюваних показників використання прав і свобод, тобто їх кількісної характеристики.

Право на пенсійне забезпечення є складовою конституційного права на соціальний захист. Згідно зі статтею 46 Конституції України ( 254к/96-ВР ) це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

Зміст та обсяг права громадян на пенсійне забезпечення полягає у їх матеріальному забезпеченні шляхом надання трудових і соціальних пенсій, тобто щомісячних пенсійних виплат відповідного розміру, в разі досягнення особою передбаченого законом віку чи визнання її інвалідом або отримання членами її сім`ї цих виплат у визначених законом випадках.

Встановивши в законі правові підстави призначення пенсій, їх розміри, порядок обчислення і виплати, законодавець може визначати як загальні умови їх призначення, так і особливості набуття права на пенсію, включаючи для окремих категорій громадян пільгові умови призначення пенсії залежно від ряду об`єктивно значущих обставин, що характеризують трудову діяльність (особливості умов праці, професія, виконувані функції, кваліфікаційні вимоги, обмеження, ступінь відповідальності тощо). Законодавець повинен робити це з дотриманням вимог Конституції України ( 254к/96-ВР ), в тому числі принципів рівності та справедливості.

Для окремих категорій громадян пенсійне забезпечення встановлюється іншими нормативно-правовими актами з урахуванням особливостей умов праці, характеру виконуваної роботи, її складності і значущості, ступеня відповідальності, певних обмежень конституційних прав і свобод.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав проблему, пов`язану з реалізацією права на соціальний захист, неприпустимістю обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція та закони України виокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, яким пенсія призначається за спеціальними законами. У рішеннях Конституційного Суду України зазначалося, що пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 Конституції України не допускається (рішення Конституційного Суду України від 06.07.1999 року № 8-рп/99 (v008p710-99), від 20.03.2002 року № 5-pn/2002(v005p710-02), від 17.03.2004 року № 7-рп/2004 (v007p710-04), від 01.12.2004 року №20-рп/2004( v020p710-04).

Крім того, згідно ч.1 ст.8 КАС України суд при вирішенні справи має керуватися принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Частиною 2 ст. 8 КАС України також передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 № 3477-зазначено, що «Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію (995004) та практику суду як джерело права».

Так, у справах «Пайн Велі Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії» й «Федоренко проти України» ЄСПЛ констатував, що відповідно до прецедентного права органів, які діють на підставі Конвенції, право власності може бути «наявним майном» або коштами, уключаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності (cf. Pressos Compania Naviera S.A. v. Belgium, Рішення від 20 листопада 1995 року, серія А, № 332, с. 21, п. 31; пункт 21 Рішення ЄСПЛ у справі від 1 червня 2006 року «Федоренко проти України»).

У межах вироблених ЄСПЛ підходів до тлумачення поняття «майно», а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як «наявне майно», так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого «права власності» (пункт 74 Рішення ЄСПЛ від 2 березня 2005 року у справі «Von Maltzan and Others v. Germany»). ЄСПЛ робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що може вважатися «активом»: вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема, є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є «активом», на який може розраховувати громадянин як на свою власність.

Відповідно до пункту 1 Постанови Верховної Ради України від 21 травня 2015 року № 462-УІІІ «Про Заяву Верховної Ради України «Про відступ України від окремих зобов`язань, визначених Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод» схвалено Заяву Верховної Ради України про відступ від окремих зобов`язань, визначених пунктом 3 статті 2, статтями 9, 12, 14 й 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статтями 5, 6, 8 й 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1952 року, на період до повного припинення збройної агресії Російської Федерації, а саме до моменту виведення всіх незаконних збройних формувань, керованих, контрольованих і фінансованих Російською Федерацією, російських окупаційних військ, їх військової техніки з території України, відновлення повного контролю України за державним кордоном України, відновлення конституційного ладу та порядку на окупованій території України.

Водночас Україна не зробила відступу від Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1952 року, а тому Пленум Верховного Суду України наголошує, що стаття 1 цього Першого протоколу, у тому числі щодо законних очікувань стосовно ефективного здійснення свого «права власності», а саме виплати пенсій як гарантії соціального захисту військовослужбовців, повинна застосовуватися в Україні.

Таким чином, статтю 1 указаного Першого протоколу слід застосовувати для захисту «правомірних (законних) очікувань» щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності. Правомірні очікування виникають в особи, якщо вона дотримала всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому мала всі підстави вважати таке рішення дійсним і розраховувати на певний стан речей. Тобто в зазначених рішеннях ЄСПЛ установив, що наявність «правомірних (законних) очікувань» є передумовою для відповідного захисту. У свою чергу, умовою наявності «правомірних очікувань» у розумінні практики ЄСПЛ є достатні законні підстави. Інакше кажучи, «правомірні (законні) очікування» - це очікування можливості здійснення певного права як прямо гарантованого, так і опосередкованого, у разі якщо особу прямо не виключено з кола осіб, які є носіями відповідного права.

Так, Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунок) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 № 22-1 ( в редакції постанови від 07.07.2014 № 13-1) та зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 27.12.2005 року за № 1566/11846, не вимагається підтвердження факту нарахування та виплати заробітної плати в кратному розмірі за роботу в зоні відчуження.

Відповідно до зазначених вище Закону і Порядку позивачу необхідно було підтвердити лише сам факт роботи в зоні відчуження, адже її тривалість у період з 26 квітня 1986 року по 1 липня 1986 року підтверджувати не потрібно.

Період роботи позивача ОСОБА_1 в зоні відчуження у період з 2 по 4 травня 1986 року підтверджений належними та допустимими доказами.

Згідно ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

У п.26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п.23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Проте відповідач в судове засідання не з`явився та не довів правомірність свого рішення.

Враховуючи встановлені судом факти, суд вбачає протиправну відмову Козятинського об`єднаного управління Пенсійного фонду Українни Вінницької області, оскільки управління діяло в порушення норм чинного законодавства, зокрема ч. 2 ст. 19 Контитуції України, а отже в діях відповідача є порушення норм чинного законодавства.

Крім того, враховуючи, що позовну вимогу позивача щодо призначення песії задоволено, суд вважає необхідним відповідно до п.2 ст.56 ЗУ "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та за умови стажу роботи позивача 29 років збільшити пенсію на 9 відсотків заробітку.

Згідно ч.1 ст. 83 Закону України «Про пенсійне забезпечення» - пенсії призначаються з дня звернення за пенсією.

З огляду на вищевикладене, суд вважає, що вимоги позивача є обґрунтованими, достатньо вмотивованими та ґрунтуються на наявних у справі доказах, а відтак підлягають задоволенню.

У відповідності до вимог ст. 256 КАС України дана постанова підлягає зверненню до негайного виконання у межах суми стягнення за один місяць.

Враховуючи те, що позивач при подачі позову був звільнений від сплати сплати судового збору на підставі п. 10 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», а відповідач також звільнений від сплати судового збору на підставі п. 18 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», судові витрати в сумі 640 грн. слід компенсувати за рахунок держави.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 19, 22, 46 Конституції України, Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», ЗУ "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ст.ст. 2, 6-11, 14, 94, 158 163, 167, 256 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити.

Визнати протиправними дії Козятинського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області щодо відмови у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку на 10 років.

Зобов`язати Козятинське об`єднане управління Пенсійного фонду України Вінницької області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком, відповідно до вимог ст.ст. 55, 56 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» зі зменшенням пенсійного віку на 10 років та збільшенням розміру цієї пенсії на 9 відсотків заробітку за 9 років його роботи понад встановлений законом 20 річний стаж, починаючи з 20.04.2017 року.

Постанову у межах суми платежу за один місяць звернути до негайного виконання.

Судові витрати компенсувати за рахунок держави.

Апеляційна скарга на постанову може бути подана до Вінницького апеляційного адміністративного суду через Калинівський районний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

СУДДЯ: