Справа № 826/2622/17
Суддя: Чаку Є.В.
Дата ухвалення: 2017-10-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/2622/17 Головуючий у 1-й інстанції: Огурцов О.П. Суддя-доповідач: Чаку Є.В.
У Х В А Л А

Іменем України

25 жовтня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Чаку Є.В.,

суддів: Файдюка В.В., Мєзєнцева Є.І.

за участю секретаря Муханькової Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби України на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 червня 2017 року у справі за адміністративним позовом публічного акціонерного товариства «Центренерго» до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби України про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень,

В С Т А Н О В И В :

ПАТ «Центренерго» (далі - позивач) звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Офісу великих платників податків ДФС України (далі - відповідач) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень № та № від 16 січня 2017 року.

Окружний адміністративний суд міста Києва своєю постановою від 21 червня 2017 року адміністративний позов задовольнив частково.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 червня 2017 року та постановити нову про відмову у задоволенні позову. На думку апелянта, зазначену постанову суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду - без змін, з наступних підстав.

Як убачається з матеріалів справи, відповідачем була проведена виїзна планова документальна перевірка ПАТ «Центренерго» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодаства за період з 01.10.2011 року по 31.03.2016 року.

За результатами перевірки складено акт № 1791/28-10-14-01/33837045 від 27.10.2016 року.

Позивачем було подано до Офісу великих платників податків ДФС України заперечення на зазначений акт перевірки за результатами розгляду яких позивача повідомлено про те, що відповідно до підпункту 78.1.5 пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу України прийнято рішення про призначення документальної позапланової виїзної перевірки ПАТ «Центренерго» з питань, що стали предметом оскарження.

Офісом великих платників податків ДФС України проведена позапланова документальна виїзна перевірка ПАТ «Центренерго» щодо дотримання вимог податкового законодавства з питань, що стали предметом оскарження з 01.10.2011 року по 31.03.2016 року.

За результатами перевірки складено акт № 2264/28-10-14-01/22927045 від 26.12.2016 року.

16.01.2017 року на підставі даного акту відповідачем були прийняті податкові повідомлення - рішення, якими збільшено суму грошового зобов'язання № за платежем податок на додану вартість з вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) на загальну суму 585 576 516 грн., у тому числі за штрафними (фінансовими) санкціями на 195 192 172 грн., № за платежем податок на прибуток приватних підприємств на загальну суму 392 411 288 грн., у тому числі за штрафними (фінансовими) санкціями на 19 957 334 грн.

ТОВ «Центренерго» не погоджуючись з такими податковими повідомленнями-рішеннями звернулося з відповідним позовом до суду.

З приводу даних спірних правовідносин, колегія суддів апеляційної інстанції інстанції вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Згідно з пунктом 138.2 статті 138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Пунктом 139.1 статті 139 Податкового кодексу України, встановлено, що не включаються до складу витрат: витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку (пп. 139.1.9).

Відповідно до статті 185 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування є операції платників податку, зокрема, з: постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об'єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об'єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю; постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу.

Отже, об'єктом оподаткування можуть бути операції з постачання товарів (робіт, послуг) та інші операції платника податків, які відповідно до статті 185 Податкового кодексу України визначені як об'єкт оподаткування.

Згідно з пунктом 44.1 статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Статтею 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» встановлено вимоги до первинних документів, які є підставою для бухгалтерського та податкового обліку.

Згідно з п. 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року, первинні документи (на паперових і машинозчитуваних носіях інформації) для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати такі обов'язкові реквізити; назва підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), код форми, дата і місце складання, зміст господарської операції та її вимірники (у натуральному і вартісному виразі), посади, прізвища і підписи осіб, відповідальних за дозвіл та здійснення господарської операції і складання первинного документа.

Відповідно до п. 2.15 та п. 2.16 вищевказаного Положення забороняється приймати до виконання первинні документи на операції, що суперечать законодавчим та нормативним актам.

Таким чином, для надання юридичної сили і доказовості, первинні документи повинні бути складені відповідно до вимог чинного законодавства та не порушувати публічний порядок, встановлений Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Пунктом 198.1 Податкового кодексу України встановлено, що право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Згідно з пунктом 198.2 статті 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше; дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України встановлено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 200.1 статті 200 Податкового кодексу України, сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Отже, необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість до складу податкового кредиту є факт придбання товарів та послуг, які відображені в податкових накладних, із метою їх використання в господарській діяльності.

Господарські операції для визначення податкового кредиту для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність таких операцій.

Як убачається з матеріалів справи, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.09.2015 року у справі № 826/12388/15 за позовом ПАТ «Центренерго» до Міжрегіонального головного управління ДФС - центрального офіс з обслуговування великих платників про скасування у повному обсязі податкового повідомлення-рішення № від 07.04.2015 року, яке залишено без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 16.11.2015 року, у задоволенні позовних вимов відмовлено.

Предметом дослідження в рамках вказаної справи були фінансово - господарські взаємовідносини між позивачем та ТОВ «Ал-Холдинг» за договором № 113/1 від 07.04.2014 року про закупівлю (поставку) товарів та факт наявності допущення позивачем порушення пунктів 198.2, 198.3, 198.6 статті 198, пункту 201.1 статті 201 Податкового кодексу України при формуванні податкового кредиту за рахунок вказаних правовідносин.

Таким чином, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що існує рішення суду, яке набрало законної сили та яким встановлено факт того, що наданими позивачем суду документами на підтвердження фінансово - господарських взаємовідносин між ним та ТОВ «Ал-Холдинг», які є аналогічними до наданих в даній справі, реальність здійснення відповідних правовідносин не підтверджується, а тому у позивача відсутні правові підстави для формування показників податкової звітності за рахунок вказаних правовідносин.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для скасування податкових повідомлень рішень від 16.01.2017 № та від 16.01.2017 № в частині визнання позивачу податкового зобов'язання та штрафних (фінансових) санкцій по фінансово - господарським взаємовідносинам з ТОВ «Ал-Холдинг».

Що стосується фінансово-господарських взаємовідносин позивача з його контрагентами ТОВ «ШУ «Донбас», ТОВ «ЕЗК «Донбасвуглепереробка», ДП «Шахта ім. К.І. Кисельова», ТОВ «Збагачувальна фабрика № 105», ТОВ «Валея», ТОВ «Фірма «Гермес-1» суд зазначає наступне.

З матеріалів справи та пояснень представника позивача убачається, що позивач, у період, який перевірявся податковим органом, мав правовідносини з ТОВ «Фірма «Гермес-1» за договором № 121/47 від 17.09.2013 року про закупівлю (поставку) товарів.

На підтвердження факту отримання товару за вказаним договором, а саме, куль молольних, позивачем надано суду копію вказаного договору з додатками, актів приймання - передачі, а на підтвердження здійснення оплати реєстри платіжних доручень.

Позивачем на підтвердження використання товару отриманого від ТОВ «Фірма «Гермес-1» у власній господарській діяльності та з метою отримання прибутку надано суду копії актів інвентаризації залишків палива на складах (форма ТП-23) та актів про рух і залишки палива (форма ТП-22) на Зміївській ТЕС, Трипільській ТЕС та Вуглергірській ТЕС.

Також, в перевіряємому періоді, позивач мав фінансово - господарські взаємовідносини з ТОВ «Валея» за договором поставки вугілля № 111/7 від 27.03.2015 року.

На підтвердження факту отримання товару, а саме вугілля за вказаним договором, позивачем надано суду копії вказаного договору зі складеними до нього додатковими угодами, специфікаціями, посвідченнями якості, а на підтвердження оплати - реєстри платіжних доручень.

Відповідно до наданих позивачем документів, він мав фінансово - господарські взаємовідносини з ТОВ «Збагачувальна фабрика 105» у перевіряємому періоді за договорами поставки вугілля № 111/5 від 18.01.2016 року та № 111/27 від 30.04.2015 року.

Позивачем на підтвердження факту отримання товару за вказаними договорами надано суду копії відповідних договорів за складеними до них додатковими угодами, специфікацій, актів приймання - передачі партії вугільної продукції, посвідчень якості вугілля, продуктів збагачення, а на підтвердження здійснення оплати - реєстри платіжних доручень.

З матеріалів справи та пояснень представника позивача вбачається, що позивач, у період, який перевірявся податковим органом, мав правовідносини з ТОВ «ШУ «Донбас» за договорами поставки вугілля № 111/17 від 24.10.2014 року, № 111/12 від 18.02.2015 року, № 111/45 від 16.10.2015 року, № 111/1 від 15.01.2016 року.

На підтвердження факту отримання вугілля за вказаними договорами позивачем надано суду копії відповідних договорів зі складеними до них додатковими угодами, специфікації, акти приймання - передачі вугільної продукції, свідоцтва якості вугілля (продуктів збагачення), свідоцтва якості вугілля, а на підтвердження здійснення оплати - реєстри платіжних доручень.

В періоді що перевірявся податковим органом, позивач мав фінансово - господарські взаємовідносини з ТОВ «ЕЗК «Донбасвуглепереробка» за договором поставки вугілля № 111/19 від 03.04.2015 року.

Позивачем на підтвердження факту отримання товару за вказаним договором надано суду копії відповідного договору зі складеними до нього додатковими угодами, акти приймання - передачі вугільної продукції, свідоцтва якості вугілля (продуктів збагачення), свідоцтва якості вугілля, а на підтвердження здійснення оплати - реєстри платіжних доручень.

Основними видами діяльності позивача за КВЕД є « 35.11 Виробництво електроенергії», « 35.12 Передача електроенергії», « 35.13 Розподілення електроенергії», « 35.30 Постачання пари, гарячої води та кондиційованого повітря», а отже, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що товар отриманий позивачем від його контрагентів був використаний ним у власній господарській діяльності з метою отримання прибутку.

На підтвердження факту транспортування товару отриманого від вищезазначених контрагентів, позивачем надано суду копії залізничних накладних.

Доказів, які б спростовували пояснення позивача та наданні ним докази суду, відповідачем не надано. Відтак, відповідач не спростував доводи позивача та докази, які наявні у матеріалах справи, та які підтверджують реальність господарських операцій між позивачем та контрагентами ТОВ «ШУ «Донбас», ТОВ «ЕЗК «Донбасвуглепереробка», ДП «Шахта ім. К.І. Кисельова», ТОВ «Збагачувальна фабрика № 105», ТОВ «Валея», ТОВ «Фірма «Гермес-1».

Що стосується посилань відповідача на кримінальні провадження № 0001623 від 24.11.2014 року, № 0000103 від 21.05.2015 року, № 0000123, № 0000166 та інші, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Частиною четвертою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що вирок суду у кримінальному провадженні або постанова суду у справі про адміністративний проступок, які набрали законної сили, є обов'язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою.

Відповідачем не надано суду доказів, які б підтверджували факт винесення судом вироку в цих кримінальних провадженнях.

Щодо посилань відповідача на допущення певних недоліків в оформленні залізничних накладних, то колегія суддів зазначає, що наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарських операцій, якщо з інших даних убачається, що мали місце фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податків у зв'язку з його господарською діяльністю.

При цьому залізничні накладені не є документами первинного бухгалтерського обліку, що підтверджують обставини придбання та продажу товарно-матеріальних цінностей.

Посилання відповідача на відсутність фінансово - господарських взаємовідносин контрагентами позивача та їх контрагентами судом не приймаються, оскільки господарські відносини між учасниками попередніх ланцюгів постачань товарів та послуг не мають безпосереднього впливу на факт реальності господарської операції, вчиненої між останнім у ланцюгу постачань платником податків та його безпосереднім контрагентом.

Згідно з пунктом 201.1 статті 201 Податкового кодексу України платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою податкову накладну.

Що стосується посилань відповідача на те, що позивач не мав права на формування податкового кредиту по взаємовідносинам з ТОВ «Фірма «Гермес-1» у зв'язку з тим, що останнім не було зареєстровано податкові накладні № 5 від 25.03.2014 року, № 7 від 27.03.2014 року, № 10 від 31.03.2014 року, № 3 від 08.04.2014 року та № 6 від 11.04.2014 року в Єдиному реєстрі податкових накладених, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими з огляду на наступне.

Позивачем разом з деклараціями з податку на додану вартість за березень та квітень 2014 року було подано Додаток № 8 «Заява про відмову постачальника надати податкову накладну (порушення ним порядку заповнення та/або порядку реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних)».

Позивачем були подані податковому органу копії товарних чеків та інших розрахункових документів, які засвідчують факт сплати ним податку у зв'язку з придбанням товарів/послуг та копії первинних документів, складених відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», які підтверджують факт отримання таких товарів/послуг та у зв'язку з чим ТОВ «Фірма «Гермес-1» було виписано податкові накладні № 5 від 25.03.2014 року, № 7 від 27.03.2014 року, № 10 від 31.03.2014 року, № 3 від 08.04.2014 року та № 6 від 11.04.2014 року.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необгрунтованість посилань відповідача на те, що у позивача було відсутнє право на формування податкового кредиту по взаємовідносинам з ТОВ «Фірма «Гермес-1» у зв'язку з тим, що останнім не було зареєстровано податкові зазначені накладні в Єдиному реєстрі податкових накладених.

Відповідно до акту № 2264/28-10-14-01/22927045 від 26.12.2016 року перевіркою позивача встановлено оприбуткування товару, ідентичного задекларованому, який було використано в господарській діяльності, що свідчить про набуття позивачем у власність без наявності будь - яких первинних документів, які опосередковують таке отримання.

Отже відповідачем відповідно до вказаного акту не заперечується факт отримання позивачем товару зазначеного в первинних документах по взаємовідносинах позивача з контрагентами ТОВ «ШУ «Донбас», ТОВ «ЕЗК «Донбасвуглепереробка», ДП «Шахта ім. К.І. Кисельова», ТОВ «Збагачувальна фабрика № 105», ТОВ «Валея», ТОВ «Фірма «Гермес-1», та при цьому відповідач зазначаючи про факт отримання відповідного товару не від вказаних контрагентів, не надає суду жодних доказів та пояснень щодо осіб від яких позивачем було отримано вказаний товар, та не зазнаєчає про причини неможливості надання відповідних доказів.

Щодо посилань відповідача на допущення позивачем порушень вимог чинного законодавства при фінансово - господарських взаємовідносинах з ДПЗД «Укрінтенерго» за договором № 44/1-96 від 16.10.2014 року, а саме, завищення витрат, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування, які формують собівартість придбаних (виготовлених) та реалізованих товарів (робіт, послуг), яке полягає в завищенні витрат на вартість остаточно забракованого вугілля, суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до статті 42 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Частиною першою статті 43 Господарського кодексу України встановлено, що підприємці мають право без обмежень самостійно здійснювати будь-яку підприємницьку діяльність, яку не заборонено законом.

Статтею 44 Господарського кодексу України визначено, що підприємництво здійснюється на основі: вільного вибору підприємцем видів підприємницької діяльності; самостійного формування підприємцем програми діяльності, вибору постачальників і споживачів продукції, що виробляється, залучення матеріально-технічних, фінансових та інших видів ресурсів, використання яких не обмежено законом, встановлення цін на продукцію та послуги відповідно до закону; вільного найму підприємцем працівників; комерційного розрахунку та власного комерційного ризику; вільного розпорядження прибутком, що залишається у підприємця після сплати податків, зборів та інших платежів, передбачених законом; самостійного здійснення підприємцем зовнішньоекономічної діяльності, використання підприємцем належної йому частки валютної виручки на свій розсуд.

Таким чином, підприємство самостійно вирішує які послуги, в який період, по яких цінах та в кого купувати, а органи державної влади та їх посадові особи не можуть втручатися в господарську діяльність підприємця, зокрема надавати оцінку його ефективності діяльності.

Крім того надання оцінки правомірності дій суб'єкта господарювання щодо здійснення закупівлі за державні кошти відноситься до компетенції Державної аудиторської служби України, при цьому навіть у випадку встановлення факту порушення суб'єктом господарювання вимог чинного законодавства щодо порядку здійснення закупівель за державні кошти, в частині здійснення розрахунків за укладеними договорами, вказаний факт не призводить до порушення вимог податкового законодаства.

З огляду на зазначене та враховуючи те, що відповідачем не заперечується факт отримання позивачем товару від ДПЗД «Укрінтенерго» за договором № 44/1-96 від 16.10.2014 року, здійснення ним оплати за вказаний товар та його використання у господарській діяльності, суд дійшов висновку про необгрунтованість висновку акту № 2264/28-10-14-01/22927045від 26.12.2016 року в частині щодо фінансово - господарських взаємовідносин між позивачем та ДПЗД «Укрінтенерго».

Щодо застосування штрафних санкцій до позивача під час дії мораторію, то колегія суддів зазначає, що визначені ДФС суми податкових зобов'язань з податку на прибуток та податку на додану вартість є нараховані без належних правових підстав, що було встановлено вище, а отже і відсутні підстави для накладення штрафу.

Окремо, колегія суддів звертає увагу на те, що 09.02.2004 року Господарським судом міста Києва у відношенні ПАТ «Центренерго» порушено справу № 15/76-6 (далі № справи змінено на 15/76-6-43/624-6) про банкрутство і одночасно, відповідно до вимог ст. 12 попередньої редакції Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» введено мораторій на задоволення вимог кредиторів до закінчення провадження у справі.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 попередньої редакції Закону України «Про відновлення платоспроможності боржником або визнання його банкрутом», мораторій на задоволення вимог кредиторів вводиться одночасно з порушенням провадження у справі про банкрутство, про що зазначається в ухвалі господарського суду. Протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів: забороняється стягнення на підставі виконавчих документів та інших документів, за якими здійснюється стягнення відповідно до законодавства; не нараховуються неустойка, штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, податків і зборів (обов'язкових платежів).

На даний час, розгляд справи про банкрутство ПАТ «Центренерго» триває, а саме знаходиться на стадії процедури розпорядження майном.

Таким чином, введений судом мораторій діє по сьогоднішній день, протилежного суду не доведено, а відтак до позивача не застосовуються санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань

Аналогічну правову позицію про те, що протягом здійснення провадження у справі про банкрутство встановлюється заборона на нарахування боржнику за поточною заборгованістю неустойки (штрафу, пені), щодо якого порушено справу про банкрутство та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів викладено у постанові ВСУ № 3-71гс12 від 12.03.2013 року.

Що стосується доводів апелянта про те, що підприємства, які постачали позивачу вугілля, згаходяться на території, яка тимчасово не контролюється Україною, то колегія суддів апеляційної інстанції вважає їх необґрунтованими, оскільки поставка вугілля здійснювалася за умови використання спеціального дозволу на перевезення вантажу, погодженого представниками ДФС, СБУ, ДПСУ та МВС.

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції дослідивши всі матеріали справи, погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позову - частково.

Відповідно до статті 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Приймаючи до уваги те, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду доводами апелянта не спростовані, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби України - залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 червня 2017 року - залишити без змін.

Стягнути з Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби за рахунок бюджетних асигнувань на користь Державного бюджету України (отримувач коштів ГУК у м. Києві/м. Київ/220301106, код за , банк отримувача - ГУ ДКСУ у м. Києві, код банку отримувача: 820019, рахунок отримувача: 0001, код класифікації доходів бюджету: 22030106) судовий збір за подання до суду апеляційної скарги у розмірі 15 812 303, 49 грн. (п'ятнадцять мільйонів вісімсот дванадцять тисяч триста три гривні, сорок дев'ять копійок).

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя: Є.В. Чаку

Судді: В.В. Файдюк

Є.І. Мєзєнцев

Повний текст ухвали виготовлено 30.10.2017 року.