Справа № 803/651/17
Суддя: Заверуха Олег Богданович
Дата ухвалення: 2017-10-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2017 рокуЛьвів№ 876/9157/17

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Заверухи О.Б.,

суддів Рибачука А.І., Старунського Д.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби у Волинській області на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 03 липня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби у Волинській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

23 травня 2017 року ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Управління Державної міграційної служби у Волинській області, в якому просив скасувати наказ від 17 січня 2017 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язати повторно розглянути заяву позивача про визнання його біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що відповідно до наказу №2 від 17 січня 2017 року йому було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з тим, що надана заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту носить характер зловживання процедурою надання статусу біженця та є необґрунтованою, оскільки не містить підстав, передбачених пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Вважає даний наказ протиправним, оскільки відповідач неналежно виконав обов'язок всебічно та ґрунтовно оцінити всі обставини, що мають значення для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зазначає, що у випадку його повернення до країни громадянської належності його життю, здоров'ю та свободі буде загрожувати реальна небезпека, через що в нього є цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань через неможливість отримання захисту у країні походження.

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 03 липня 2017 року адміністративний позов задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано наказ Управління Державної міграційної служби України у Волинській області від 17 січня 2017 року № 2 про відмову в оформленні документів громадянина Ісламської Республіки Іран ОСОБА_4 для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зобов'язано Управління Державної міграційної служби України у Волинській області повторно розглянути заяву громадянина Ісламської Республіки Іран ОСОБА_4 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постанова суду першої інстанції мотивована тим, що належними доказами підтверджуються факти того, що в країні походження позивача триває переслідування громадян за ознаками віросповідання, що в свою чергу, може становити загрозу життю, безпеці чи свободі позивача, а тому відповідачем прийняте безпідставне рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погодившись з прийнятою постановою, Управління Державної міграційної служби України у Волинській області подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржувана постанова є незаконною та необґрунтованою, прийнята з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що заявник за жодною з конвенційних ознак на своїй батьківщині не переслідувався, побоювання стати жертвою переслідувань достовірними доводами останнього не підтверджуються, а інформаційні матеріали справи носять загальний характер і не підтверджують існування умов для визнання заявника біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Вказує, що позивач не шукав притулок в Україні, а використовував Україну, як транзитну країну для виїзду до країн Західної Європи з метою возз'єднання сім'ї, або ж його метою була легалізація свого перебування на території України.

За відсутності клопотань від усіх осіб, які беруть участь у справі, про розгляд справи за їх участю, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, оскільки таку може бути вирішено на основі наявних у ній доказів (ч. 1 ст. 197 КАС України із змінами і доповненнями, внесеними згідно із Законом України від 07 липня 2010 року N 2453-VI), що є достатнім для розгляду даної справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, позивач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, народився в м. Есфахан Ісламської Республіки Іран, за національністю іранець, за вірою сповідання християнин, неодружений.

01 грудня 2016 року позивач подав заяву-анкету про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яка супровідним листом Волинського ПТПІ від 02 грудня 2016 року № 04-01/779 була скерована до УДМСУ у Волинській області та отримана останнім 26 грудня 2016 року за вх. № 10338 та взята до розгляду.

Наказом УДМСУ у Волинській області від 17 січня 2017 року № 2 "Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту" відмовлено громадянину Ісламської Республіки ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

18 січня 2017 року УДМСУ у Волинській області направлено позивачу повідомлення №0704/1 про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Приймаючи оскаржувану постанову суд першої інстанції прийшов до висновку про обгрунтованість позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно ст. 14 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (текст ратифіковано із заявами та застереженнями 17 липня 1997 року) нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

З 04 серпня 2011 року набрав чинності Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08 листопада 2011 року № 3671-VI (надалі - Закон № 3671-VI), який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні.

Згідно із п.п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань може стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

З метою підвищення ефективності боротьби проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання Державами ООН було підписано 10 грудня 1984 року Конвенцію «Проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання», ратифіковану 26 січня 1987 року.

Конвенцією «Про статус біженців», підписаною Державами ООН 28 липня 1951 року та Протоколу до неї 1967 року визначено термін «біженець», який означає особу, яка через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою расової належності, релігії, громадянства, належності до певної соціальної групи чи політичних поглядів знаходиться за межами країни своєї національної належності і не в змозі користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися таким захистом внаслідок таких побоювань; або, не маючи визначеного громадянства і знаходячись за межами країни свого колишнього місця проживання в результаті подібних подій, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок таких побоювань.

Відповідно до ст. 6 Закону № 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, відсутні.

Згідно із ч. 1 ст. 5 Закону № 3671-VI, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до відповідного органу міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до положень Закону України «Про Загальнодержавну програму адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу» від 18 березня 2004 року № 1629-ІV, метою адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу є досягнення відповідності правової системи України acquis communautaire з урахуванням критеріїв, що висуваються Європейським Союзом до держав, які мають намір вступити до нього. Адаптація законодавства України до законодавства Європейського Союзу є пріоритетною складовою процесу інтеграції України до Європейського Союзу, що, в свою чергу, є пріоритетним напрямом української зовнішньої політики.

Відповідно до Директиви Європейського Союзу 2004/83/ЄС «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації та статусу громадян третіх країн та осіб без громадянства у якості біженців або як осіб, що потребують іншої форми міжнародного захисту та змісту захисту, який надається», які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, відповідно до яких заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутні поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Як встановлено судом першої інстанції та слідує із матеріалів справи, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянин Ісламської Республіки Іран, народився в м. Есфахан, неодружений, за національністю - іранець, за віросповіданням - християнин.

Згідно відомостей анкети особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач 04 вересня 2016 року залишив країну постійного проживання.

Як слідує з протоколу співбесіди від 28 грудня 2016 року позивач пояснив причини еміграції, а саме, що змінив свою релігію на Християнство та виїхав, оскільки перебування в його державі тепер для нього є небезпечним.

Матеріали справи містять свідоцтво про хрещення, яким підтверджується, що позивач прийняв водне хрещення у Місцевій релігійній організації Біблійний центр християн віри євангельської «Слово життя» 28 січня 2012 року.

Пунктом 10 Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року N 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» передбачено, що залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

Крім того, при розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 7 вересня 2011 року N 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до частини другої статті 72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, не потрібно доказувати.

Ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об'єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Між тим, з публікації ОСОБА_5: Доповідь Міністерства внутрішніх справ, Інформація по країні та керівництво - Іран: християни та новонавернені християни, грудень 2015 року, що знаходиться у вільному доступі англійською мовою за веб-посиланням: http://www.refworld.org/docid/561f53164.html: «Християни, які навернулися з ісламу, перебувають під постійною загрозою з боку державних органів, оскільки такі новонавернені вважаються віровідступниками. Віровідступництво є кримінальним злочином в Ірані. Закони Шаріату не дозволяють навернення з ісламу в іншу релігію, а також зміну релігійної приналежності за документами. Новонавернені християни стикаються з нападами, утисками, переслідуванням, постійним наглядом з боку держави, арештами, затриманнями, а також піддаються тортурам та жорстокому поводженню після ув'язнення.

Спеціальний доповідач ООН з питання про становище в галузі прав людини в Ірані, д-р ОСОБА_6 в березні 2014 року зазначив наступне: «В останні роки, християни, багато з яких є наверненими з мусульманського походження, зіткнулися з переслідуванням. Принаймні 49 християн, як повідомляється, були затримані в Ісламській Республіці Іран станом на січень 2014 року. Тільки в 2013 році влада, як повідомляється заарештувала щонайменше 42 християн, з яких 35 були засуджені за участь в неофіційних «домашніх церквах», за зв'язки з церквою за межами Ісламської Республіки Іран, за уявну або реальну євангельську діяльність та інші стандартні християнські заходи. Вироки різняться в діапазоні від 1 до 10 років позбавлення волі. Християни зазвичай переслідуються, зазвичай, внаслідок переходу з мусульманського походження або ті, які навертають в свою віру або проповідують свою віру іранським мусульманам. Іранська влада на найвищому рівні розглядає домашні церкви і євангельських християн, як загрозу національній безпеці».

Дослідницька служба Конгресу США, Іран, Безпека в Перській затоці і політика США, від 14 січня 2016 року, що знаходиться у вільному доступі англійською мовою за веб-посиланням: http://www.reiworld.org/docid/56a5cl45e4.html: «Християни, які налічують близько 300.000-370.000, є «визнаною меншиною». Церкви в країні перебувають під контролем Корпусу вартових Ісламської революції, що свідчить про наявність істотної критики за сповідування християнської релігії з боку влади. Час від часу, були незрозумілі вбивства пасторів в Ірані, а також притягнення до відповідальності християн за перехід з ісламу».

Амністі Інтернешенал, Доповідь Амністі Інтернешенал 2015/16 - Іран, 24 лютого 2016 року, що знаходиться у вільному доступі англійською мовою за веб-посиланням: http://www.refworld.org/docid/56d05b4be.html: «Члени релігійних меншин, в тому числі Бехаїзму, Суфізму, ярсану (ОСОБА_15, новонавернених в християнство з ісламу, мусульман-сунітів і мусульман-шиїтів, які стали суннітами, стикалися з дискримінацією в сфері зайнятості, а також з обмеженням їх доступу до освіти і свободу сповідувати свою віру. Наявні відомості про арешти і тюремне ув'язнення десятків Бахаї, новонавернених в християнство з ісламу і представників інших релігійних меншин».

Згідно доповіді ОСОБА_8, Свобода в світі 2016-Іран, 7 березня 2016 року, що знаходиться у вільному доступі англійською мовою за веб-посиланням: http://www.refvvorld.org/docid/56dea2f515.html: «...Існує постійне придушення новонавернених в християнство осіб. За останні три роки, було здійснено ряд набігів на неофіційні домашні церкви, а їх пасторів було затримано....».

Г'юман Райте Вотч, Доповідь щодо ситуації в світі 2016 - Іран, 27 січня 2016 року, що знаходиться у вільному доступі англійською мовою за веб-посиланням: http://www.refworld.ora doeid/56bd993 843.html: «Служби Безпеки і розвідка також продовжують переслідувати осіб, новонавернених в християнство з ісламу, персомовних протестантів і євангельські громади, а також членів руху домашніх церков. Деяким були пред'явлені такі звинувачення, як «дії проти національної безпеки» і «пропаганда проти держави».

Окрім того, побоювання позивача підтверджує Звіт Міжнародної Амністії про смертні вироки в 2014 році, опублікований 31 березня 2015 pоку, доступний російською мовою за посиланням http://www.refworld.org.ru/doeid/552245ea4.html: «В 2014 году Иран лидировал по числу казней в регионе. ОСОБА_9, а также государственные и разрешённые в стране СМИ официально сообщили о 289 казнях (278 мужчин и 11 женщин). Однако по данным из надёжных источников, в стране состоялось, помимо официально объявленных, ещё по меньшей мере 454 казни, так что общее число казней в 2014 году составило но меньшей мере 743. В Иране продолжались тайные казни. В январе 2014 года тайно казнили ОСОБА_10 и ОСОБА_11 Неджада - представителей меньшинства арабов-ахвази. В 2012 году на несправедливом судебном процессе их признали виновными во «вражде с богом» и «моральном разложении». ОСОБА_9 не сообщили их родственникам о дате их казни и отказались передавать тела для погребения. Как правило, смертные приговоры выносились на процессах. проходивших с нарушением международных стандартов справедливого судебного разбирательства. Обвиняемых часто лишали права встречаться с адвокатами, пока шло досудебное следствие, и суды обычно отказывались рассматривать утверждения о пытках и принимали в качестве доказательств выбитые «признания». Иранские суды продолжали выносить смертные приговоры за преступления, которые не соответствуют критериям «самых тяжких», а также за правонарушения. которые не считаются уголовными преступлениями в международном праве в области прав человека».

Отже, виходячи з аналізу відомостей, які є загальнодоступними у мережі Інтернет, випливає, що влада Ірану не здатна забезпечити захист позивачу від переслідувань та жорстокого ставлення за релігійною ознакою.

Натомість, відповідачем не було враховано вказану вище інформацію та не взято до уваги те, що побоювання позивача мають місце та визнані загальновідомими фактами в результаті загальнопоширеного насильства.

Так, Статутом Організації Об'єднаних Націй (26 червня 1945 року) передбачено, що однією з цілей цієї Організації є захист усіх основних прав людини. До цих основних прав належить насамперед право на життя. Вказане також випливає із тексту Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року, яка на сьогодні є одним із тлумачень Статуту ООН щодо змісту словосполучення «основні права людини».

У статті 6 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права від 16 грудня 1966 року право на життя визначається як невід'ємне право кожної людини, яке охороняється законом, і якого ніхто не може бути свавільно позбавлений. Захист цього права передбачає необхідність скасування страти у всіх державах.

Системний аналіз фактичних обставин справи та норм чинного законодавства свідчить про те, що відповідачем не проведено перевірку відомостей, викладених у заяві-анкеті, що свідчить про її формальність, необґрунтованість та передчасність висновків щодо відмови позивачу.

Пленум Вищого адміністративного суду України звернув увагу та чітко зазначив, що об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

При розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін.

Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів. Суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб'єктом переслідування, - державні органи чи ні.

З аналізу матеріалів справи вбачається об'єктивна сторона критерію побоювань позивача стати жертвою переслідування за релігійною ознакою, яка є визначальною, оскільки позивачем підтверджено доказами, що ці побоювання є реальними.

Частиною 7 ст. 7 Закону № 3671-VI передбачено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно із Позицією УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців» від 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Так, інформація про побоювання переслідувань, що була надана позивачем, ґрунтується на його особистих твердженнях та наданих документальних доказах.

Відповідно до ст. 10 Закону № 3671-VI спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно із п. 4.1. Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених Наказом Міністерства внутрішніх справ України 07.09.11р. № 649 під час попереднього розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа органу міграційної служби (особа, яка веде справу) протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви: а) проводить співбесіду із заявником з дотриманням правил, встановлених частинами другою та третьою статті 8 Закону; б) розглядає відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та інші документи, вимагає додаткові відомості, що можуть підтверджувати наявність чи відсутність підстав для прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; в) готує письмовий висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У висновку обов'язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його законним представником. Цей висновок повинен включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел.

Згідно із ст. 6 Закону № 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Колегія суддів вважає, що доводи апелянта про те, що позивачем надавались сумнівні, суперечливі, неузгоджені відомості, не слід брати до уваги, оскільки матеріалами справи підтверджено, що позивач "частково володіє російською та англійською", рідною мовою є персидська (фарсі). Судом першої інстанції встановлено, що під час проведення співбесід перекладачем виступала викладач англійської мови, яка володіє мовою "фарсі", але від підпису на заяві-анкеті вона відмовилась, у зв'язку із загрозою життю та здоров'ю сім'ї та переслідувань з боку органів влади, що підтверджується пояснювальною запискою від 22 червня 2017 року (а. с. 144), тому офіційного підтвердження інтерпретації відомостей, які надав позивач, існування розбіжностей в них, не встановлено.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що внаслідок неповного з'ясування всіх обставин, які можуть бути підставою побоювань позивача щодо загрози її життю і здоров'ю, відповідачем прийняте безпідставне рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки таке рішення не ґрунтується на всебічному вивченні та оцінці всіх документів, матеріалів та з'ясування всіх обставин.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та прийняв постанову з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржувану постанову слід залишити без змін.

Керуючись ст. 160, ст. 195, ст. 197, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200, п. 1 ч. 1 ст. 205, ст. 206, ст. 254 КАС України, суд -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби у Волинській області залишити без задоволення, а постанову Волинського окружного адміністративного суду від 03 липня 2017 року у справі № 803/651/17 - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили через п'ять днів після направлення копій особам, які беруть участь у справі, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий суддя О. Б. Заверуха
судді А. І. Рибачук
Д. М. Старунський