Справа № 823/1075/17
Суддя: С.М. Гарань
Дата ухвалення: 2017-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2017 року справа № 823/1075/17 м. Черкаси

11 год. 00 хв.

Черкаський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Гараня С.М.,

секретаря Роя О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду адміністративну справу за позовом ТОВ Факторингова компанія Вектор Плюс до Золотоніського міськрайонного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Черкаській області, третя особа ОСОБА_1 про зобовязання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Черкаського окружного адміністративного суду звернулося ТОВ Факторингова компанія Вектор Плюс з адміністративним позовом до Золотоніського міськрайонного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Черкаській області, в якому просить звільнити з під арешту та зняти заборону на відчуження з квартири під № 32, що знаходиться за адресою: Черкаська область, м. Золотоноша, вул. Незалежності, 59/1 (накладені постановами відділу ДВС Золотоніського міськрайонного управління юстиції № 9234901 від 20.10.2008 та № 8824095 від 25.11.2008).

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідачем протиправно накладено арешт на квартиру під № 32, що знаходиться за адресою: Черкаська область, м. Золотоноша, вул. Незалежності, 59/1, яка є предметом іпотеки, оскільки, в даному випадку, переважне право на задоволення своїх вимог за рахунок даного майна має саме ТОВ Факторингова компанія Вектор Плюс, якому ПАТ Сведбанк відповідно до договору факторингу № 15 передало свої права та вимоги за зобовязаннями ОСОБА_1 по кредитному договору № 2301/0207/88-767 від 07.02.2007.

Представник позивача до зали судового засідання не прибув, клопотанням від 24.10.2017 позовні вимоги підтримав та просив проводити розгляд справи за його відсутності.

Представник відповідача до зали суду не прибув, заявою від 24.10.2016 просив проводити розгляд справи за його відсутності.

Третя особа ОСОБА_1 до зали судового засідання не прибула, причини своєї неявки суду не повідомила, а тому суд прийняв рішення розглянути справу за її відсутності.

Частиною 1 ст. 41 КАС України передбачено, що у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 (позичальник) уклала з АКБ «ТАС-Комерцбанк» (кредитор) кредитний договір № 2301/0207/88-767.

За умовами договору, кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти, а позивальник зобовязується в порядку та на умовах визначених кредитним договором повернути кредит, виплачувати процент за користування кредитом, сплачувати комісію та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитним догором.

В забезпечення належного виконання зобовяань по вищевказаному кредитному договору між вказаними сторонами був укладений іпотечний договір № 2301/0207/88-767-Z-1 від 08.02.2007.

За умовами іпотечного договору, в якості виконання забезпечення виконання основного зобовязання іпотекодавець (ОСОБА_1М.) передає в іпотеку іпотекодержателю (АКБ «ТАС-Комерцбанк») належну їй на праві власності квартиру під № 32, що знаходиться за адресою: Черкаська область, м. Золотоноша, вул. Незалежності, 59/1 (предмет іпотеки).

28.11.2012 між ПАТ Сведбанк, яке виступає правонаступником ВАТ Сведбанк, яке в свою чергу виступає правонаступником акціонерного комерційного банку ТАС-Комерцбанк (Банк) та товариством з обмеженою відповідальністю Факторингова компанія Вектор Плюс (Фактор) укладено договір факторингу №15, за яким банк відповідно до умов даного договору відступає фактору свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, зазначених у Реєстрі заборгованості боржників, право на вимогу якої належить банку на підставі Документації, а фактор шляхом надання фінансової послуги банку набуває права вимоги такої заборгованості від боржників та передає банку за плату грошові кошти в розпорядження у розмірі, що становить ціну продажу та в порядку, передбаченому даним Договором.

Згідно витягу з Реєстру заборгованості боржників №1-Б від 28.11.2012, банк відступає фактору право вимоги заборгованості до боржника ОСОБА_1 за кредитним договором № 2301/0207/88-767 від 07.02.2007 на суму 104944,03 доларів США.

Відповідно до договору про відступлення прав за іпотечними договорами від 28.11.2012, укладеного між ПАТ Сведбанк, яке виступає правонаступником ВАТ Сведбанк, яке в свою чергу виступає правонаступником акціонерного комерційного банку ТАС-Комерцбанк (Первісний Іпотекодержатель) та товариством з обмеженою відповідальністю Факторингова компанія Вектор Плюс (Новий Іпотекодержатель), сторони домовились, що разом з відступленням прав вимоги заборгованостей по кредитних договорах від боржників, що здійснюється на підставі договору факторингу від 28.11.2012 №15, укладеного між сторонами, одночасно відступаються права вимоги за іпотечними договорами, які визначені цим договором.

Згідно витягу договору про відступлення прав за іпотечним договором від 28.11.2012 новому іпотекодержателю передано право вимоги за іпотечним договором з ОСОБА_1 за договором від 07.02.2007.

Матеріалами справи встановлено, що 10.02.2017 позивач, звернувшись до нотаріуса дізнався про те, що на майно, яке є предметом іпотеки за іпотечним договором від 08.02.2007 № 2301/0207/88-767-Z-1, накладений арешт на підставі постанов відділу ДВС Золотоніського міськрайонного управління юстиції № 9234901 від 20.10.2008 та № 8824095 від 25.11.2008. На підтвердження вказаної обставини позивач надав до суду Інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна № 80068063 від 10.02.2017.

Посилаючись на те, що накладення арешту на іпотечне майно порушує його права, як іпотекодержателя, ТОВ Факторингова компанія Вектор Плюс звернулось до суду.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд виходить з такого.

За положеннями ст.1 Закону України від 05.06.2003 № 898-IV Про іпотеку (далі - Закон № 898-IV) іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом, та відповідно частиною першою ст.33 Закону № 898-IV, за якою у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що іпотека як правовий інститут виконує забезпечувальну функцію виконання боржником основного зобов'язання, тобто спрямований на те, щоб гарантувати кредитору-іпотекодержателю право на задоволення його вимог за рахунок певного, заздалегідь визначеного сторонами майна за наявності в боржника заборгованості перед кредитором.

Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (ч.5 ст.3 Закону № 898-IV).

За змістом ч.6 ст.3 Закону № 898-IV, у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.

Відповідно до ч.7 ст.3 Закону № 898-IV, пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.

Таким чином, звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-іпотекодержателя, який має переважне право перед іншими особами на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки.

Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України Про виконавче провадження № 606-XIV від 21.04.1999 (далі - Закон № 606), який діяв станом на час виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до ст.1 Закону № 606, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусове виконання рішень в Україні покладається на Державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Згідно з абз.6 ч.3 ст.5 Закону №606, державний виконавець при здійсненні виконавчого провадження має право: накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до ч.1 ст.50 Закону №606 звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті (опису), вилученні та примусовій реалізації.

Стягнення за виконавчими документами в першу чергу звертається на кошти боржника в гривнях та іноземній валюті, інші цінності, в тому числі кошти на рахунках та вкладах боржника в установах банків та інших кредитних організаціях, на рахунки в цінних паперах у депозитаріях цінних паперів.

У разі відсутності у боржника коштів та цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається також на належне боржникові інше майно, за винятком майна, на яке згідно з законом не може бути накладено стягнення.

Згідно зі ст.52 Закону №606 стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача - заставодержателя.

Для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернено у разі: виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів; коли вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю.

З вищенаведеного вбачається, що існує чіткий перелік підстав, коли на заставлене майно боржника може бути звернено стягнення особою, яка не є заставодержателем.

Примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України "Про іпотеку".

Відповідно до ст.55 Закону № 606, арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, якою накладається арешт на майно боржника та оголошується заборона на його відчуження; винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні в банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Державним виконавцем за постановою про відкриття виконавчого провадження або за постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження може бути накладений арешт у межах суми стягнення за виконавчими документами з урахуванням витрат, пов'язаних з проведенням виконавчих дій на виконання на все майно боржника або на окремо визначене майно боржника. У разі потреби постанова, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, надсилається державним виконавцем до органу нотаріату та інших органів, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження.

Арешт застосовується: 1) для забезпечення збереження майна боржника, що підлягає наступній передачі стягувачеві або реалізації; 2) для виконання рішення про конфіскацію майна боржника; 3) при виконанні ухвали суду про накладення арешту на майно, що належить відповідачу і знаходиться у нього чи в інших осіб.

Отже, норми законодавства України покладали на державного виконавця обов'язок щодо накладення арешту на майно боржника для забезпечення реального виконання рішення. Положення ст.52 Закону № 606, надавли державному виконавцю право накладати арешт на все майно боржника без виключень, в т.ч. і на те, що перебуває в іпотеці.

Враховуючи вищезазначені норми Закону № 606 суд приходить до висновку, що рішення про накладення арешту, зокрема в частині накладення арешту на іпотечне майно, а саме: квартиру під № 32, що знаходиться за адресою: Черкаська область, м. Золотоноша, вул. Незалежності, 59/1, є правомірним та прийнятим на виконання вимог Закону України Про виконавче провадження.

Більш того, в ході розгляду справи судом встановлено, що станом на час винесення державним виконавцем постанов про арешт майна боржника № 9234901 від 20.10.2008 та № 8824095 від 25.11.2008, права позивача жодним чином порушені не були, оскільки, як зазначалось вище, ТОВ Факторингова компанія Вектор Плюс договір факторингу № 15 з ПАТ Сведбанк уклало 28.11.2012, тобто набагато пізніше ніж державним виконавцем були прийняті оскаржувані постанови.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій, чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 1 та 2 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що відповідач довів, що під час вчинення дій, з приводу яких подано позов, він діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, а тому вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись статтями 159 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка підлягає поданню до Київського апеляційного адміністративного суду через Черкаський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня складення постанови в повному обсязі. У разі застосування судом частини 3 статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною 4 статті 167 Кодексу адміністративного судочинства України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя С.М. Гарань

Повний текст постанови виготовлений 30.10.2017