Справа № 755/14023/17
Суддя: Саприкіна І.В.
Дата ухвалення: 2017-11-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

01 листопада 2017 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого судді: Саприкіної І.В.,

суддів: Карпушової О.В., Кучми А.Ю.,

при секретарі Кривді В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві апеляційну скаргу Дніпровського районного відділу ГУ Державної міграційної служби України в м. Києві на постанову Дніпровського районного суду м. Києва від 28 вересня 2017 року у справі за адміністративним позовом громадянина Грузії ОСОБА_3 до Дніпровського районного відділу ГУ Державної міграційної служби України в м. Києві, головного спеціаліста сектору у справах іноземців та осіб без громадянства Дніпровського районного відділу ГУ Державної міграційної служби України в м. Києві Наливайка Михайла Андрійовича про визнання дій протиправними, скасування рішення про примусове повернення з України,-

В С Т А Н О В И Л А:

Громадянин Грузії ОСОБА_3 звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до Дніпровського районного відділу ГУ Державної міграційної служби України в м. Києві, головного спеціаліста сектору у справах іноземців та осіб без громадянства Дніпровського районного відділу ГУ Державної міграційної служби України в м. Києві Наливайка Михайла Андрійовича про: визнання дії головного спеціаліста сектору у справах іноземців та осіб без громадянства Дніпровського районного відділу ГУ Державної міграційної служби України в м. Києві Наливайка М.А. щодо винесення рішення про примусове повернення з України позивача протиправними; скасування рішення від 18.08.2017 про примусове повернення з України позивача, яким зобов'язано його покинути територію України у термін до 18.09.2017 року.

Постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 28 вересня 2017 року позов задоволено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, Дніпровський районний відділ ГУ Державної міграційної служби України в м. Києві подали апеляційну скаргу, в якій просили скасувати незаконну, на їх думку, постанову суду першої інстанції та постановити нову, якою у задоволені позову відмовити в повному обсязі. У своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на незаконність, необґрунтованість та необ'єктивність оскаржуваного рішення, неповне з'ясування всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, а також порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що є підставою для скасування оскаржуваної постанови.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Грузії та проживає на території України починаючи з жовтня 2010 року.

19.02.2014 року позивач уклав шлюб з громадянкою України - ОСОБА_5. Має малолітню дитину - сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 Позивач є єдиним працюючим членом сім'ї та утримує дружину і сина.

На даний час ОСОБА_3 перебуває в України на нелегальному становищі. Документи для подальшого перебування на її території не оформлював. Посвідки на тимчасове або постійне проживання в Україні не отримував.

16.08.2017 року головним спеціалістом сектору у справах іноземців та осіб без громадянства Дніпровського районного відділу ГУ ДМС України в м. Києві Наливайком М.А. відносно ОСОБА_3 складено протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 203 КУпАП, оскільки він проживає без відповідних документів на право проживання на території України, що є порушенням ч. 15 ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та накладено штраф у розмірі 510,00 грн., який останнім сплачено 16.08.2017 року.

В подальшому, 18.08.2017 року відповідачем прийнято рішення про примусове повернення з України ОСОБА_3 в країну походження та зобов'язано його покинути територію України у термін до 18.09.2017 року. Дане рішення вручено позивачу 18.08.20017, що підтверджується розпискою (а.с. 44).

Вказані обставини стали підставою звернення позивача до суду з даним адміністративним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що втручання у право позивача, передбачене ст.8 Конвенції, а також пов'язане з цим втручання в права та інтереси його сина при ухваленні відповідачем рішення про примусове повернення з України, не є пропорційними легітимній меті забезпечення міграційної політики держави.

Апелянт у своїй скарзі посилається виключно на норми ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та зазначає, що позивачем було порушено законодавства по правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а саме проживання без документів на право проживання в Україні, тому відповідач діяв на підставі та у межах повноважень, визначених чинним законодавством. Інших доводів та пояснень не надано.

Даючи правову оцінку вищевикладеним обставинам справи, колегія суддів повідомляє наступне.

Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Конституцією України, Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», який визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в'їзду в Україну та виїзду з України.

Відповідно до ч. 15 ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою возз'єднання сім'ї з особами, зазначеними у частинах другій - тринадцятій цієї статті, та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України, на період, зазначений в частинах другій - тринадцятій цієї статті.

Згідно ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Один із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання. Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджується спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України.

Рішення про примусове повернення може бути оскаржено до суду (ч. 4 ст. 26 вказаного Закону).

Судом встановлено, що позивач з 2014 року перебуває у шлюбі з громадянкою України - ОСОБА_5 (свідоцтво серії НОМЕР_1 від 19.02.2014) та має малолітню дитини - ОСОБА_6 (свідоцтво серії НОМЕР_2 від 13.06.2014). При цьому, позивач є єдиним працюючим членом сім'ї. Фінансово забезпечений.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод встановлено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до п. 83,84 постанови Європейського суду з прав людини у справі «Нунесс проти Норвегії» від 28.06.2011 за заявою №55597/09: «Європейський суд поділяє думку про те, що вислання заявниці матері двох дітей, з дворічною забороною на повторний в'їзд, беззаперечно утворить надзвичайно болючий захід по відношенню до дітей. З огляду на тривалий тісний зв'язок з матір'ю…, тривалого періоду, що сплинув до вжиття міграційними органами рішення про вислання з забороною на повторний в'їзд, Європейський суд не переконаний в тому, що при конкретних обставинах були в достатній мірі враховані найкращі інтереси дітей для цілей статті 8 Конвенції. В цьому контексті також необхідно врахувати статтю 3 Конвенції ООН про права дитини, згідно якої, найкращі інтереси дитини мають бути пріоритетом при прийнятті публічними органами будь-яких заходів відносно дітей. Таким чином, Європейський суд не впевнений в тому, що влада Норвегії діяла в межах свого розсуду, прагнучи встановити справедливу рівновагу між публічним інтересом у встановленні ефективного міграційного контролю та потребами заявниці у перебуванні в Норвегії з метою підтримання контактів зі своїми дітьми в їх найкращих інтересах».

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що відносини позивача з членами його сім'ї, зокрема, дитиною та дружиною, складають «сімейне життя» для цілей застосування статті 8 Конвенції (п.65 постанови у справі «Нунесс проти Норвегії» від 28.06.2011 р. (заява №55597/09)).

Разом з тим, суд також вважає за необхідне звернути увагу, що відповідачем не надано до суду будь-яких належних доказів асоціальної характеристики та поведінки ОСОБА_3, а тому таке втручання (повернення з України) не є необхідним у демократичному суспільстві для досягнення легітимної мети - в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

З огляду на викладене, судова колегія апеляційної інстанції вважає, що втручання у право на повагу до сімейного життя, передбачене ст.8 Конвенції в контексті ухвалення рішення про примусове повернення з України, не відповідає нормам законодавства, отже не буде законним.

На підставі вищенаведеного, приймаючи до уваги, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду першої інстанції доводами апелянта не спростовані, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для зміни або скасування постанови суду.

Керуючись ст.ст. 160, 198, 200, 205, 206, 211, 212 КАС України колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Дніпровського районного відділу ГУ Державної міграційної служби України в м. Києві - залишити без задоволення.

Постанову Дніпровського районного суду м. Києва від 28 вересня 2017 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги до Вищого адміністративного суду України.

Повний текст ухвали виготовлено 01.11.2017 року.

Головуючий І.В. Саприкіна

Судді О.В. Карпушова

А.Ю. Кучма