Справа № 807/373/16
Суддя: Рейті С.І.
Дата ухвалення: 2017-10-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2017 рокум. Ужгород№ 807/373/16

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Рейті С. І. суддів: Гаврилко С.Є., Шешеня О.М.

при секретарі судового засідання Кречко Л.В.

за участю представників

позивач: ОСОБА_1, адвокат Малеш Є.І.

відповідача: Радь О.І. (довіреність від 11.01.2017 року № 9-171/1-17)

перекладач: ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про скасування рішення та зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

У відповідності до ч. 3 ст. 160 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 31 жовтня 2017 року проголошено вступну та резолютивну частини Постанови. Постанова в повному обсязі складена 1 листопада 2017 року.

ОСОБА_1, громадянин Шрі-Ланки (далі - позивач), звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовом до Державної міграційної служби України (далі - відповідач, ДМС України), яким просить визнати протиправним та скасувати рішення ДМС України від 17.03.2016 року № 170-16 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язати ДМС України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що позивач вважає рішення ДМС України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту було прийнято необґрунтовано, без врахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, та непропорційно, без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення. Зазначає, що не може бути депортованим до країни походження у зв'язку із обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань, адже з інформації зі звітів міжнародних організацій вбачається, що в Шрі-Ланці відсутній справедливий судових захист зафіксовано факти катування затриманих. З таким рішенням позивач не погоджується, оскільки воно є протиправним, просить скасувати його та зобов'язати ДМС України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги у повному обсязі, просять задовольнити заявлений адміністративний позов.

Відповідач надав суду заперечення проти позову (лист представника ДМС України Радь О.І. від 20.10.2016 року (що діє на підставі довіреності, копія якої наявна в матеріалах справи), яким просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на ту обставину, що позивач не навів жодного факту переслідування в країні, громадянином якої він є, покинув Шрі-Ланку на підставі виданого офіційно паспорту, чим вже спростовується можливість арешту з боку урядових органів країни, не наведено фактів, які б підтверджували обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідування за іншими ознаками (раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи), а обставини щодо виїзду з країни не підпадають під вимоги, встановлені законодавством України, крім того, факти, які зазначені ним під час співбесіди не є підставою для визнання його біженцем у відповідності до умов п. 1 ч. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

В судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечив, просить суд відмовити в його задоволенні.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких грунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні адміністративного позову, виходячи з наступного:

Відповідно до ч.1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Згідно ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно із ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно преамбули Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 8 липня 2011 року № 3671-VI (з наступними змінами та доповненнями, далі - Закон 3671) - цей Закон визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону 3671, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п.13 ч.1 ст.1 цього Закону, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання.

Умови, за наявності яких правовий статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не надається, визначені ст.6 Закону 3671, зокрема, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до ч.1 ст.7 Закону 3671 оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до органу міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі за місцем тимчасового перебування заявника.

Відповідно до ч.4 ст.8 Закону 3671, рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом керівника органу міграційної служби.

Як встановлено в судовому засіданні та підтверджено матеріалами справи, 10 липня 2015 року ОСОБА_1 звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до органу міграційної служби в Закарпатській області відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколу щодо статусу біженців 1967 року, на підставі п.2 ст.2, ст.ст. 5,8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", наказу МВС україни від 07.09.2011 року № 649 заява була прийнята до розгляду. Зі слів ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець міста Коломбо, округу Коломбо, Західна провінція, Шрі-Ланка, який до виїзду з країни постійного проживання мешкав в АДРЕСА_1, громадянин Шрі-Ланки, сингалець за національністю, сповідує буддизм, неодружений, освіта вища. У 2005 році ОСОБА_1 легально повітряним транспортом виїхав з Шрі-Ланки. З Коломбо прибув до міста Делі (Індія), де проживав протягом трьох місяців в готелі. У цей час ОСОБА_1 оформив у Посольстві Республіки Білорусь в Делі візу до Мінська (Білорусь). Після прибуття до Мінську, проживав у помешканні брата, а потім виїхав до Москви з метою навчання. Однак, для навчання в Росії необхідна була віза, якої у ОСОБА_1 не було, тому він знову повернувся до Мінська. У зв'язку із закінченням строку візи у Білорусії, залишатися у країні не було підстав, тому він за порадою брата поїхав до України. В місто Київ прибув легально у квітні 2006 року.

09 січня 2013 року ОСОБА_1 подав до органу міграційної служби у Закарпатській області заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. За наслідками розгляду заяви було прийнято рішення про відмову у оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Вказане рішення позивач оскаржив до Закарпатського окружного адміністративного суду, та в задоволенні позовних вимог було відмовлено.

23 липня 2015 року ОСОБА_1 звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту повторно, в порядку ч.1 ст. 17 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту".

На основі всебічного вивчення наданих ОСОБА_1 матеріалів, а також матеріалів по країні походження (Шрі-Ланка),зокрема, матеріалів, що надані Регіональним Представництвом УВКБ ООН у справах біженців в Білорусії, Молдові та Україні, співбесіди по уточненню викладених заявником фактів, встановлено, що ОСОБА_1 не надав достовірних чи правдоподібних фактів щодо особистого переслідування в країні походження і постійного проживання Шрі-Ланка. А саме, твердження позивача про те, що він побоюється повернення до Шрі-Ланки через те, що після дострокових президентських виборів у січні 2015 року до влади прийшла Об'єднана національна партія, яка відповідальна за переслідування членів Народного фронту звільнення (радикальна партія лівого спрямування "Janatha Vimukthi Peramuna"), членами якої були батьки, та їх дітей, вважаються не доведеними. ОСОБА_1 не навів жодних інших фактів поганого поводження, окрім загального твердження про дискримінацію "тамілів" та порушення кримінальної справи по факту вчинення терористичного акту, у якій йому загрожує арешт через дружбу з "тамілами". ОСОБА_1 ніколи не був членом жодної політичної, релігійної, військової чи громадської організації. У зв'язку з вищенаведеним, немає підстав вважати, що ОСОБА_1 має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Таким чином, ДМС України дійшов висновку, що факти, повідомлені позивачем не є підставою для визнання його біженцем у відповідності до умов передбачених п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державним комітетом України у справах національностей та релігій, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації.

Пунктом 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16.03.2012 № 3 передбачено, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів.

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Слід зауважити, що обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Під час розгляду особової справи шукача притулку, органом міграційної служби встановлено відсутність у позивача об'єктивної сторони критерію побоювань стати жертвою переслідувань, який є визначальним, оскільки позивачем не надано жодного доказу того, що ці побоювання є реальними. Також в матеріалах справи відсутні будь-які підтвердження реального ризику для позивача бути підданим смертній карі, виконанню вироку про смертну кару, тортурам, нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню. Крім того суд враховує, що до моменту першого звернення позивача за захистом у 2013 році останній довгий термін (з 2006 року) перебував на території України нелегально і не вчиняв спроб звернутися за захистом, тобто, не вважав себе у небезпеці та не вбачав потреби у міжнародному захисті.

Крім того, є обґрунтовані підстави вважати, що позивач має ознаки особи, яка відповідно до пункту 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року) є економічним мігрантом. Так, пункт 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року) дає визначення відмінності економічного мігранта від біженця, а саме: якщо особа добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці. Така особа може керуватися в своїх діях бажанням змін або пригод, сімейними або іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїжджає виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем.

Частиною 7 ст. 7 Закону 3671 передбачено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців (далі - Керівництво) особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Як визначено у пунктах 5, 6 Керівних положень УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказу в заявах біженців" від 16 грудня 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні так і документальні. Обов'язок надання доказів на користь повідомлених фактів вважається "обов'язком доказування". У відповідності до загальних правових принципів доказового права цей обов'язок покладається на особу, яка виказує твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов'язок доказу реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосується його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення. Проте у зв'язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов'язок підтверджувати чи оцінювати всі факти, які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об'єктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі надання ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані.

Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

При цьому, пункт 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

Зважаючи на Закон України "Про загальнодержавну програму адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу" від 18.03.2004 року, суд вважає за необхідне зазначити, що згідно п. 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27.04.2004 року - заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

При цьому, ні під час проходження співбесід в органі міграційної служби, ні в судовому засіданні позивач не зазначає, що саме загрожує його життю у випадку повернення до країни походження, доводи щодо можливості переслідування його при поверненні в Шрі - Ланку в 2017 році за факт проживання із друзями - тамілами в 2004 році нічим не підтверджені. Крім того суд зазначає, що позивач виїжджав та в'їжджав до Шрі -Ланки, що вказує на відсутність елементу переслідування його з боку державної влади Шрі - Ланки.

Згідно з пунктів 99, 100 Керівництва, під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах (тобто відмова видати національний паспорт, або і продовжити термін дії, або відмова в дозволі повернутися на свою територію).

До позивача не застосовувалися адміністративні заходи, до кримінальної відповідальності не притягувався, не військовозобов'язаний. Позивач не був членом політичних, релігійних, військових, громадських організацій, в інцидентах із застосуванням насильства, що пов'язано з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами участь не брав, на території Шрі - Ланки переслідувань не зазнавав.

В матеріалах справи відсутні документи, які б свідчили про наявність підстав для надання позивачу статусу біженця, а ті, які характеризують загальне положення в країні походження позивача, не містять конкретних відомостей про його утиски, в зв'язку з чим суд дійшов висновку про відсутність фактичних обставин, які підтверджували ймовірність позивача стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуваючи за межами країни своєї громадянської належності, не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи з наведеного суд приходить до висновку, що наявність в Шрі-Ланці політичних конфліктів не може бути твердженням того, що переслідування за дружбу з людьми, що начебто переслідуються правлячою партією (за їх наявності, оскільки суду не надано жодних доказів на підтвердження наведеного) мали місце відносно позивача в країні походження, а його посилання на те, що повернення на Батьківщину може загрожувати його життю, суд не може прийняти до уваги, оскільки вони не підтверджуються ніякими достовірними доводами і носять характер припущення.

Аналіз матеріалів особової справи з точки зору оцінки тверджень позивача в контексті ситуації в країні його громадянської належності дозволяє зробити висновок, що позивач не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями, визначеними пунктами 1 та/або 13 ч. 1 ст. 1 Закону 3671.

Згідно пункту F Керівництва, мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці, а її дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру.

На підставі зазначеного суд констатує, що відповідачем зроблено обґрунтований висновок, що за відсутністю підстав, та з урахуванням розбіжностей в інформації наданої заявником (щодо притягнення до кримінальної відповідальності в Україні), дане звернення розглядається як зловживання процедурою з метою легалізації на території України. Однак ця умова не відповідає критеріям поняття біженець, а підпадає під поняття мігрант, у зв'язку із чим позивача, згідно з п. 62 Керівництва, необхідно розглядати як мігранта - особу, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Відповідачем доведено правомірність оскарженого рішення та, за наведених обставин, позовні вимоги є необґрунтованими, суперечать матеріалам справи та вимогам законодавства та в їх задоволенні слід відмовити.

Згідно ч. 2 ст. 94 КАС України, в зв'язку з відсутністю документально підтверджених судових витрат відповідача, судові витрати по справі не стягуються.

Керуючись ст. ст. 2, 17, 71, 86, 94, 160, 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. В задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про скасування рішення та зобов'язання вчинити дії - відмовити.

2. Постанова набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 254 КАС України, та може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Закарпатський окружний адміністративний суд в порядку та строки, встановлені ст.186 КАС України. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до ст. 160 КАС України - протягом десяти днів з дня отримання її копії (копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції).

Судді С.І. Рейті С.Є. Гаврилко О.М. Шешеня