Справа № 263/7559/17
Суддя: Папаценко П. І.
Дата ухвалення: 2017-10-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа №263/7559/17
Провадження № 2-а/263/540/2017
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 жовтня 2017 року Жовтневий районний суд міста Маріуполя Донецької області в складі головуючого судді Папаценко П.І., при секретарі Масюк М.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Маріупролі справу адміністративної юрисдикції за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 обєднаного управління Пенсійного фонду України м.Маріуполя Донецької області, третя особа: Управління соціального захисту населення Центрального району Маріупольської міської ради, про визнання дій протиправними, нечинним рішення та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом, просила суд: визнати протиправними дії ОСОБА_2 обєднаного управління Пенсійного фонду України м.Маріуполя Донецької області щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, починаючи з 1.10.2016 року за весь час затримки; визнати нечинним (протиправним) рішення ОСОБА_2 обєднаного управління Пенсійного фонду України м.Маріуполя Донецької області щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_1, починаючи з 1.10.2016 року за весь час затримки; зобовязати Центральне обєднане управління Пенсійного фонду України м.Маріуполя Донецької області поновити виплату пенсії ОСОБА_1, починаючи з 1.10.2016 року за весь час затримки; зобовязати Центральне обєднане управління Пенсійного фонду України м.Маріуполя Донецької області надати звіт про виконання судового рішення. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що у 2007 році оформила право на отримання пенсії за віком. З січня 2014 року перебувала на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України Кіровського району м.Донецька, а з жовтня 2014 року поставлена на облік до Управління ПФУ в Жовтневому районі м.Маріуполя (зараз Центральне обєднане управління Пенсійного фонду України м.Маріуполя Донецької області). Саме з цього часу і до лютого 2016 року відповідач кожен місяць нараховував їй пенсію та перераховував належні до виплати суми до ПАТ «Державний ощадний банк України» на її рахунок. З 1.03.2016 року виплата пенсії припинена, внаслідок чого звернулася до суду. За постановою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 13.06.2016 року у справі №263/6197/16-а визнані неправомірними дії Управління Пенсійного Фонду України в Жовтневому районі міста Маріуполя Донецької області щодо припинення їй пенсійних виплат, зобов'язано відповідача поновити виплату раніше призначеної пенсії та здійснити виплату заборгованості, починаючи з 1.03.2016 року за весь час затримки. Після вирішення спору у суді їй виплатили пенсію за період з 1.03.2016 року по 30.09.2016 року. Разом з цим, 29.03.2017 року, після отримання листа відповідача за №9671/03 їй стало відомо про чергове припинення виплати пенсії. Вважає, що своїми діями відповідач грубо порушив охоронюване Конституцією її право на соціальний захист, тим самим позбавив єдиного джерела для існування.

Позивач ОСОБА_1 та її представник в судове засідання не зявилися, просили розглянути справу у їх відсутності, за наведеними обставинами.

Представник відповідача ОСОБА_2 обєднаного управління Пенсійного фонду України м.Маріуполя Донецької області позов не визнала за обставинами наведеними в запереченнях, з яких вбачається наступне. З 1.09.2014 року відповідачем електронна пенсійна справа позивача ОСОБА_1 взята на облік. Постановою Жовтневого районного суду м.Маріуполя від 13.06.2016 року було зобовязано відповідача поновити виплату пенсії з 1.03.2016 року. Постанова суду виконана у серпні 2016 року в повному обсязі, пенсію за період з 1.03.2016 року по 30.09.2016 року перераховано на картковий рахунок у вересні 2016 року. З 1.10.2016 року виплата пенсії припинена Управлінням соціального захисту населення Центрального району Маріупольської міської ради. Станом на 27.07.2017 року позивач до відповідача не зверталась. Для поновлення виплати пенсії позивачу необхідно звернутися до Управління соціального захисту населення Центрального району Маріупольської міської ради та до ОСОБА_2 обєднаного управління Пенсійного фонду України м.Маріуполя Донецької області. У даному випадку відповідач діяв згідно чинного законодавства, керуючись Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», постановою Кабінету Міністрів України № 365 від 8.06.2016 року.

Представник третьої особи Управління соціального захисту населення Центрального району Маріупольської міської ради в письмових поясненнях зазначила, що позивач ОСОБА_1 12.12.2014 року була взята в Управлінні на облік внутрішньо переміщених осіб. 23.08.2016 року ОСОБА_1 знята з вказаного обліку, а довідка про взяття на облік ВПО № скасована. Станом на 27.10.2017 року позивач на обліку в Управлінні не перебуває. Враховуючи вказане вище відповідач діяв виключно в рамках діючого законодавства України в межах свої повноважень.

Суд, враховуючи позицію сторін, дослідивши письмові докази, прийшов до висновку, що адміністративний позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Згідно з посвідченням позивач ОСОБА_1 є пенсіонером та отримує пенсію за віком.

Відповідно до довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 12.12.2014 року № НОМЕР_1 зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_1, є : АДРЕСА_1.

ОСОБА_1 перебуває на обліку ОСОБА_2 обєднаного управління Пенсійного фонду України м.Маріуполя Донецької області.

З 1.03.2016 року виплата пенсії ОСОБА_1 була припинена, внаслідок чого вона звернулася до суду.

За постановою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 13.06.2016 року у справі №263/6197/16-а визнані неправомірними дії Управління Пенсійного Фонду України в Жовтневому районі міста Маріуполя Донецької області щодо припинення ОСОБА_1 пенсійних виплат, зобов'язано відповідача поновити виплату раніше призначеної пенсії та здійснити виплату заборгованості, починаючи з 1.03.2016 року за весь час затримки.

Після вирішення спору у суді ОСОБА_1 виплатили пенсію за період з 1.03.2016 року по 30.09.2016 року.

Про повторне припинення ОСОБА_1 виплати пенсії з 1.10.2016 року, за її зверненням, позивач дізналася із відповіді відповідача від 29.03.2017 року за №9671/034, з якої вбачається, що пенсія припинена Управлінням соціального захисту населення Центрального району Маріупольської міської ради і для її поновлення необхідно звернутися саме до вказаного управління.

За твердженням представника Управління соціального захисту населення Центрального району Маріупольської міської ради, 23.08.2016 року ОСОБА_1 знята з обліку внутрішньо переміщених осіб, а довідка про взяття на облік ВПО № скасована. Станом на 27.10.2017 року позивач на обліку в Управлінні не перебуває.

1.10.2016 року відповідач виплату пенсії ОСОБА_1 припинив, з цього приводу офіційного рішення не існує.

Встановлені обставини підтверджені матеріалами справи і не є спірними.

Спірним у справі є правомірність дій відповідача щодо припинення виплати пенсії позивачеві з 1 жовтня 2016 року на підставі скасування довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та не підтвердження її місця перебування.

Статус внутрішньо переміщеної особи врегульований Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 №1706-VII (далі - Закон № 1706-VII).

Згідно статті 7 Закону № 1706-VII для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав, зокрема, на пенсійне забезпечення здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Питання виплати пенсій врегульовані статтею 47 Закону №1058 за якою пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Як встановлено судом, відповідачем рішення про припинення виплати пенсії позивачеві з 1 жовтня 2016 року не приймалось.

Підстави припинення виплати пенсії передбачені ст.49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-VI (далі - Закон №1058).

Згідно з ч.1 ст.49 Закону №1058 виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Враховуючи наведені норми, суд дійшла висновку про порушення відповідачем вимог ч.1 ст. 49 Закону №1058, оскільки з жовтня 2016 року позивачеві припинено виплату пенсії без прийняття відповідного рішення і за відсутності законодавчо встановлених підстав, а рішення комісії про призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, не є таким рішенням у розумінні ч. 1 ст. 49 Закону №1058.

Суд також звертає увагу на положення статті 1 Конвенції, Статті 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Париж, 20.III.1952) яка передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права, положення Статті 14 Конвенції якою визначено, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.

Оцінюючи спірні правовідносини суд застосовує положення Конституції України, за якими, в Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (статті 1, 3 Конституції України). Право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел (частина друга статті 46 Основного Закону України) і забезпечується частиною другою статті 22 Конституції України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, виконанням трудових обов'язків і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

В даному випадку наявність у позивача статусу внутрішньо переміщеної особи створює для нього на відміну від інших громадян України певні перешкоди в отриманні його пенсії, яка призначена у зв'язку з трудовою діяльністю, та потребує від пенсіонера здійснення додаткових дій, не передбачених Законами щодо пенсійного забезпечення, зокрема, ідентифікація особи, надання заяви про поновлення виплати пенсії, яка була припинена органом Пенсійного фонду без прийняття відповідного рішення тощо.

Суд застосовує при розгляді справи практику Європейського Суду з прав людини як джерело права відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року № 3477-IV.

Як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) в рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке, стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення). У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що в діях відповідача містяться ознаки дискримінації відносно позивача, як внутрішньо переміщеної особи, та відсутність єдиного підходу до виплати пенсій громадянам України згідно діючого законодавства, за умови, що ОСОБА_1 перебуває у віці 91 рік.

За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги позивача в частині визнання протиправними дії відповідача щодо припинення виплати пенсії та зобовязання відповідача поновити виплату пенсії з дня припинення, а саме з 1.10.2016 року та виплатити виниклу заборгованість підлягають задоволенню.

Що стосується позовної вимоги - визнати нечинним (протиправним) рішення ОСОБА_2 обєднаного управління Пенсійного фонду України м.Маріуполя Донецької області про припинення виплати пенсії ОСОБА_1, починаючи з 1.10.2016 року, суд, вважає її такою, що не підлягає задоволенню, оскільки за результатами судового розгляду у справі не встановлено наявності такого рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно з ч.2 ст. 99 КАС України, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня. коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.2 ст. 46 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком.

Слід зазначити, що рішення про зупинення виплати пенсії відповідно до ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» відповідачем не приймалось, а про причини невиплати позивачу її пенсії позивач дізналась з листа Управління від 29.03.2017 року №9671/03, який було надано на запит позивача.

Вказане твердження ОСОБА_1 відповідачем не спростоване.

За таких обставин, враховуючи вік ОСОБА_1, суд дійшла до висновку, що строк звернення до адміністративного суду за захистом прав позивачем не пропущено.

Щодо вимоги позивача в частині зобов'язати відповідача, як суб'єкта владних повноважень подати до суду звіт про виконання судового рішення.

Відповідно до ч.1 ст.267 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, має право зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

У рішенні від 30 червня 2009 року № 16-рп/2009 Конституційний Суд України зазначив, що метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина, та наголосив, що виконання всіма суб'єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової ( абзац перший підпункту 3.2 пункту 3,абзац другий пункту 4 мотивувальної частини).

При вирішенні справи суд враховує, що спосіб захисту порушених прав позивача має бути ефективним, тобто повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Таку правову позицію відображено, зокрема, у пункті 145 рішення від 15.11.1996 року рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

З огляду на вищевикладене, суд вважає, що вимога позивача про зобов'язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення також підлягає задоволенню.

Як вбачається з ч.1 ст.94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа. В той же час відповідно до п.18 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору в усіх судових інстанціях звільняється Пенсійний фонд України та його територіальні органи. Таким чином, судові витрати по сплаті судового збору компенсуються за рахунок Державного бюджету України.

Керуючись ст.ст.2,9,10,11,17, 72,86,94,159,161,160,162,163,167 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 обєднаного управління Пенсійного фонду України м.Маріуполя Донецької області, третя особа: Управління соціального захисту населення Центрального району Маріупольської міської ради, про визнання дій протиправними, нечинним рішення та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати неправомірними дії ОСОБА_2 об'єднаного управління Пенсійного фонду України м.Маріуполя Донецької області щодо припинення з 1 жовтня 2016 року виплати пенсії ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2).

Зобов'язати Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України м.Маріуполя Донецької області поновити ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) виплату пенсії за віком з 1 жовтня 2016 року.

Зобов'язати Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України м.Маріуполя Донецької області подати у місячний строк звіт про виконання постанови суду відповідно до ст.267 КАС України.

В решті позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Судові витрати покласти за рахунок Державного бюджету України.

Постанову суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Донецького апеляційного адміністративного суду через Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення постанови.

Особи, які брали участі у справі,але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення постанови суду, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання її копії.

Суддя: П.І.Папаценко