Справа № 806/1890/17
Суддя: Шевчук С.М.
Дата ухвалення: 2017-10-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________
Головуючий у 1-й інстанції: Попова О.Г.
Суддя-доповідач:Шевчук С.М.
УХВАЛА

іменем України

"31" жовтня 2017 р. Справа № 806/1890/17

Житомирський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Шевчук С.М.

суддів: Бучик А.Ю.

Мацького Є.М.,

розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Житомирського окружного адміністративного суду від "09" серпня 2017 р. у справі за позовом ОСОБА_3 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Житомирській області третя особа- Головне управління Державної казначейської служби України у Житомирській області про визнання протиправною бездіяльність, стягнення 96000,00 грн. ,

ВСТАНОВИВ:

В липні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України в Житомирській області щодо не здійснення нарахування судді Брусилівського районного суду Житомирської області ОСОБА_3 суддівської винагороди в розмірі посадового окладу, виходячи із розміру мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України "Про державний бюджет України на 2017 рік";

- визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України в Житомирській області щодо не здійснення нарахування судді Брусилівського районного суду Житомирської області ОСОБА_3 суддівської винагороди - щомісячної доплати за вислугу років в розмірі 20% від посадового окладу з січня 2017 року;

- стягнути на користь ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Житомирській області () недоплачену суддівську винагороду в частині посадового окладу за січень - травень 2017 року в сумі 80000,00 грн. (вісімдесят тисяч грн. 00 коп.);

- стягнути на користь ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Житомирській області () недоплачену суддівську винагороду - щомісячну доплату за вислугу років в розмірі 20% від посадового окладу з січня 2017 року по травень 2017 року в сумі 16000 (шістнадцять тисяч) гривень;

- відповідно до ч. 1 ст. 256 КАС України, негайно, зокрема, виконуються постанови суду про, присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць, а також поновлення на посаді у відносинах публічної служби. У зв'язку з цим постанову в частині стягнення на користь ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) суддівської винагороди за січень 2017 року в сумі 16000 грн прошу допустити до негайного виконання.

Постановою Житомирського окружного адміністративного суду від 09.08.2017 в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеною постановою, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права та ухвалити нову постанову, якою задовольнити позов в повному обсязі.

На підтвердження доводів апеляційної скарги позивач зазначив, що з 01 січня 2017 року отримує суддівську винагороду у розмірі 16 000 грн. на підставі розрахункової величини в розмірі 1600,00 грн., визначеної пунктом 3 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 06.12.2016 року №1774-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України", а не із розміру мінімальної заробітної плати, як визначено положеннями Закону України "Про судоустрій і статус суддів". Наголошує, що особливий порядок фінансування судів і діяльності суддів є однією з конституційних гарантій їх незалежності і спрямований на забезпечення належних умов для здійснення незалежного правосуддя та, посилаючись на ст. 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік", ч. 3 ст. 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" зазначає, що розмір мінімальної заробітної плати становить 3200,00 грн, а застосування відповідачем іншої розрахункової величини для визначення розміру суддівської винагороди ніж мінімальна заробітна плата суперечить вимогам Конституції України та Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Вважає, що відповідачем порушено його право на передбачений Законом України "Про судоустрій і статус суддів" розмір суддівської винагороди, виходячи з посадового окладу в 10 мінімальних заробітних плат, визначених ст.8 Закону України "Про державний бюджет на 2017 рік" починаючи з 01.01.2017.

Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 195 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач ОСОБА_3 в період січня-травня 2017 року працював суддею Брусилівського районного суду Житомирської області.

Відповідно до наказу в.о. голови Брусилівського районного суду Житомирської області №7-к від 23 березня 2016 року позивачу встановлена доплата за вислугу років виходячи із цього ж окладу у розмірі 20 %.

Як суддя отримував суддівську винагороду з січня по травень 2017 виходячи із посадового окладу в розмірі 16000,00 грн., що відповідає 10 прожитковим мінімумам для працездатних громадян.

Вважаючи, що суддівська винагорода за спірний період повинна бути виплачена із врахуванням посадового окладу судді місцевого суду в розмірі 32000грн, що відповідає 10 мінімальним заробітним платам, встановленим станом на 01.01.2017, позивач звернувся до суду для захисту порушеного права.

Суд першої інстанції прийняв рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Суд дійшов висновків, що позивач не проходив кваліфікаційне оцінювання та не призначався на посаду судді за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності Законом "Про судоустрій і статус суддів" від 2 червня 2016 року N 1402-VIII, а тому він не має права на отримання суддівської винагороди у вказаному розмірі визначеному ст.133 цього Закону.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Частиною другою статті 130 Конституції України визначено, що розмір винагороди судді встановлюється Законом України «Про судоустрій і статус суддів».

За приписами частини першої статті 135 Закону № 1402-VІІІ суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з частиною третьою статті 135 цього ж Закону базовий розмір посадового окладу судді визначається виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У той же час, пунктом 23 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VІІІ встановлено, що до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Таким чином, для суддів, які не пройшли кваліфікаційне оцінювання, розмір суддівської винагороди слід визначати за положеннями Закону № 2453-VІ.

Судом встановлено, що позивач не проходив кваліфікаційне оцінювання.

Відповідно до частини третьої статті 133 Закону № 2453-VІ посадовий оклад судді встановлюється виходячи з розміру мінімальної заробітної плати.

Однак, пунктом 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 06.12.2016 № 1774-VІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», який набрав чинності з 1 січня 2017 року (далі - Закон № 1774-VІІ), встановлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600,00 гривень.

Колегія суддів зазначає, що саме Законом № 1774-VІІ законодавець змінив підхід до визначення розміру суддівської винагороди, здійснивши перехід від обрахування його у відповідності до мінімальної заробітної плати як розрахункової величини - на прожитковий мінімум для працездатних осіб, зокрема, вніс відповідні зміни до Закону № 1402-VІІІ.

При цьому зміни з цього приводу до Закону № 2453-VІ дійсно внесені не були.

Відтак, має місце колізія норм права, що стала підставою для виникнення цього спору.

Колегія суддів підкреслює, що відповідно до статті 75 Конституції України єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада України, і саме до виключних повноважень останнього належить прийняття законів (пункт 3 частини першої статті 85 Конституції України).

Судова колегія також звертає увагу на те, що Закон № 1774-VІІ не визнаний неконституційним, тому підлягає застосуванню. Крім того, саме цей закон прийнятий пізніше у часі за норми статті 133 Закону № 2453-VІ, тому при подоланні колізій положень нормативно-правового акту рівної юридичної сили слід надавати перевагу тому, що прийнятий пізніше, тобто, Закону № 1774-VІІ.

Про необхідність пріоритетного застосування положень Закону № 1774-VІІ додатково свідчить також і пряма вказівка законодавця, висловлена ним у пункті 9 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону: до приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом вони застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Слід зазначити, що у зв'язку з прийняттям Закону № 1774-VІІ не відбулось зменшення розміру суддівської винагороди, яку фактично отримували судді до його ухвалення: з 1 грудня 2016 року розмір мінімальної заробітної плати становив 1600 гривень (абзац 2статті 8 Закону України від 25.12.2015 № 928-VІІІ «Про Державний бюджет України на 2016 рік»), так само як і з 01.01.2017 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб становить 1600,00 гривень (абзац 4 статті 7 Закону України від 21.12.2016 № 1801-VІІІ «Про Державний бюджет України на 2017 рік»).

Таким чином, обрахування позивачу розміру суддівської винагороди відповідає приписам чинного законодавства.

Згідно із вимогами ст.148 Закону N 1402-VIII фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Видатки кожного місцевого суду визначаються у Державному бюджеті України в окремому додатку.

Функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління Державної судової адміністрації України.

За приписами ст.149 Закону N 1402-VIII суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.

В розумінні вимог ст. 22 Бюджетного кодексу України Державна судова адміністрація є головним розпорядником бюджетних коштів, а Територіальне управління Державної судової адміністрації в Житомирській області є розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня.

Відповідно до частин 1, 2 статті 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

За приписами ч.1 статті 51 Бюджетного кодексу України здійснення фактичних видатків на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, проводиться лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.

Отже, відповідачі по справі можуть здійснювати виплати лише в межах затвердженого фонду оплати праці для відповідного місцевого суду та не наділені правом самостійно, без правового врегулювання та фінансової можливості, тобто збільшення видатків з Державного бюджету України, здійснювати перерахунок суддівської винагороди.

Крім того, законодавець чітко визначив механізм реалізації вказаних правових норм щодо розміру суддівської винагороди, зумовленої зміною правового регулювання розмірів посадових окладів суддів.

Так, в п. 45. Розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" цього ж Закону N1402-VIII зазначено, що саме Кабінет Міністрів України зобов'язаний у тримісячний строк з дня набрання чинності цим Законом передбачати у проектах законів України про Державний бюджет України на 2017 рік та наступні роки видатки, пов'язані з реалізацією положень цього Закону.

При розгляді вказаного спору суд враховує також Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого господарського суду України щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 130 Конституції України (справа про фінансове забезпечення діяльності судів) від 11 березня 2010 року N 7-рп/2010, в якому зазначено, що в аспекті конституційних подань положення частини першої статті 130 Конституції України, а саме: "Держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів", необхідно розуміти так, що:

- фінансування всіх судів в Україні повинне забезпечуватися державою виключно за рахунок коштів Державного бюджету України;

- від імені держави забезпечення фінансування судів здійснюють Кабінет Міністрів України шляхом розроблення та подання до Верховної Ради України проекту закону про Державний бюджет України та Верховна Рада України шляхом затвердження Державного бюджету України виключно законом України, здійснення контролю за його виконанням і прийняття рішення щодо звіту про його виконання.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідно до зазначених положень Бюджетного кодексу України у відповідачів у спірний період були відсутні підстави нараховувати та виплачувати позивачу суддівську винагороду в іншому розмірі.

При цьому, Державна судова адміністрація України та її Територіальне управління в Житомирській області не наділені повноваженнями від імені Держави змінювати розмір фінансування місцевих судів, відмінний від розміру, зазначеного в Державному бюджеті на відповідний бюджетний рік.

В аспекті зазначеного Рішення Конституційного Суду України від 11 березня 2010року N 7-рп/2010 саме Кабінет Міністрів України та Верховна рада України, а не відповідачі по справі, від імені Держави забезпечують фінансування та належні умови для функціонування судів, в тому числі щодо розміру суддівської винагороди суддів місцевого суду.

З огляду на зазначене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанова суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак підстави для скасування чи зміни судового рішення відсутні.

Керуючись ст.ст. 195, 197, 198, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, постанову Житомирського окружного адміністративного суду від "09" серпня 2017 р. без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя С.М. Шевчук

судді: А.Ю.Бучик

Є.М. Мацький

Роздруковано та надіслано:р.л.п.

1- в справу:

2 - позивачу/позивачам: ОСОБА_3 АДРЕСА_1

3- відповідачу/відповідачам: Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Житомирській області м-н. Соборний, 1,м.Житомир,10014

4-третій особі: Головне управління Державної казначейської служби України у Житомирській області - вул.Святослава Ріхтера,24,м.Житомир,10008,