Справа № 307/2138/16-а
Суддя: Ільчишин Надія Василівна
Дата ухвалення: 2017-10-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2017 рокуЛьвів№ 876/7886/17

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ільчишин Н.В.,

суддів Пліша М.А., Судової-Хомюк Н.М.,

за участю секретаря судового засідання Федак С.Р.,

позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Тячівського районного суду Закарпатської області від 27.06.2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Новоселицької сільської ради третя особа, що не заявляє самостійні вимоги на предмет спору - ОСОБА_2 про правомірність оформлення права власності на нерухоме майно,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 04.08.2016 року звернувся в суд з позовом до Новоселицької сільської ради у якому просить визнати надані до позовної заяви документи правомірними та зареєструвати за ним який проживає за адресою в АДРЕСА_1 згідно чинного законодавства на всі 100 % право власності на нерухоме майно.

Ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 27.06.2017 року закрито провадження у справі.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. В якій просить ухвалу скасувати, прийняти нове рішення та направити справу до окружного адміністративного суду для продовження розгляду, апеляційну скаргу мотивовано тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення допущено порушення норм процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що подана скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Новоселицької сільської ради у якому просить визнати надані до позовної заяви документи правомірними та зареєструвати за ним який проживає за адресою в АДРЕСА_1 згідно чинного законодавства на всі 100 % право власності на нерухоме майно.

Судом першої інстанції було залучено третю особу, що не заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_2, який має частку відповідно до свідоцтв про право на майновий пай на суму 621 гривня та 1418 гривень.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно з пункту 1 частини 1 статті 3 КАС України справою адміністративної юрисдикції (адміністративною справою) є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно із частиною другою статті 4 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

У відповідності до пункту 1 частини 2 статті 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Вжитий у цій нормі термін «суб'єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини 1 статті 3 КАС України).

Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори за участю органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їхньої посадової або службової особи, предметом яких є перевірка правильності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Згідно статті 15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Постановою Верховного суду України від 17.05.2016 року №826/6730/14 встановлено, що у разі прийняття суб'єктом владних повноважень рішення про передачу майна територіальної громади у володіння і користування (тобто ненормативного акта, який вичерпує свою дію після його реалізації), внаслідок чого виникають цивільні права і обов'язки, подальше оспорювання правомірності набуття фізичною чи юридичною особою права на володіння та користування майном територіальної громади має вирішуватися у порядку цивільної (господарської) юрисдикції, оскільки виникає спір про цивільне право.

Крім того, суд бере до уваги правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду України від 14 червня 2016 року у справі №21-41а16, де колегія суддів Судової палати в адміністративних справах, Судової палати у господарських справах і Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що оскільки спірні правовідносини пов'язані із невиконанням, на думку позивача, умов цивільно-правової угоди, то такий спір не є публічно-правовим, а випливає з договірних відносин і має вирішуватися судами за правилами ЦПК.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі «Zand v. Austria» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

З наведеного нормативного регулювання з огляду на фактичні обставини справи вбачається, що спірні правовідносини в даній справі виникли із реалізації прав позивача щодо реєстрації за ним права власності на нерухоме майно, а відтак вбачається спір про право, який має вирішуватися судами за правилами ЦПК, що виключає, в свою чергу, можливість розгляду даного спору за правилами адміністративного судочинства, а в межах цивільного судочинства, а тому не може бути предметом розгляду за правилами КАС України.

Суть цих положень зводиться до того, що суд, який розглянув справу не своєї юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.

А відповідно до частини 1 статті 244-2 КАС України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Колегія суддів дійшла висновку, що предметом спору в даній справі за позовною заявою ОСОБА_1 є нерухоме майно, а саме колишня будівля складу КСГП «Полонина», розташована в АДРЕСА_2 Закарпатської області, тобто, правовідносини, що склались між сторонами, стосуються права власності на спірний об'єкт нерухомого майна, а відтак вбачається спір про право, який має вирішуватися судом за правилами ЦПК.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 199, статті 200 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 199, 200, 205, 206, 254 КАС України суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Тячівського районного суду Закарпатської області від 27.06.2017 року у справі №307/2138/16-а провадження №2-а/307/31/17 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили, а в разі складення такої в порядку ч.3 ст. 160 КАС України, протягом того ж строку з часу складення в повному обсязі.

Головуючий Н.В. Ільчишин

Судді М.А. Пліш

Н.М. Судова-Хомюк

Повний текст ухвали виготовлено 01.11.2017 року