Справа № 804/5353/17
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2017-09-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2017 р. Справа № 804/5353/17
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого суддіОСОБА_1
при секретарі судового засіданняОСОБА_2
за участю представників сторін:
від відповідача: ОСОБА_3, ОСОБА_4
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_5 до Лівобережної обєднаної Державної податкової інспекції м. Дніпра Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про скасування податкового повідомлення-рішення №5510-15 від 08.06.2015р.

ВСТАНОВИВ:

22.08.2017р. ОСОБА_5 звернувся з позовом до Лівобережної обєднаної Державної податкової інспекції м. Дніпра Головного управління ДФС у Дніпропетровській області та просить скасувати повністю винесене відповідачем податкове повідомлення-рішення за формою «Ф» №5510-15 від 08.06.2015р. на загальну суму податкового зобовязання за транспортний засіб AUDI Q 4134 у розмірі 25000 грн.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що вважає вищевказане податкове повідомлення-рішення №5510-15 від 08.06.2015р. на загальну суму податкового зобовязання у розмірі 25000 грн. за транспортний засіб AUDI Q 4134, що належить позивачеві незаконним та необґрунтованим, оскільки транспортний податок було введено з 01.01.2015р. згідно Закону України №71-УШ від 28.12.2014р. та вказаний податок віднесено до місцевих податків, а рішення про встановлення місцевих податків та їх оприлюднення відповідними органами місцевого самоврядування повинно прийматися до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування місцевих податків і зборів згідно до вимог п.п.12.3.4 п.12.3 ст.12 Податкового кодексу України. Проте, міська рада не приймала і не оприлюднювала такого рішення до 15.07.2014р. з урахуванням внесених змін до законодавства, а тому позивач вважає, що застосування контролюючим органом Податкового кодексу України з метою оподаткування транспортним податком може мати місце не раніше 2016р. З урахуванням того, що транспортний податок установлено у м. Дніпрі рішенням Дніпропетровської міської ради від 28.01.2015р. №7/60 «Про внесення змін до рішення міської ради від 27.12.2010р. №5/6 «Про місцеві податки і збори на території міста». Також позивач посилається і на необхідність застосування до даних правовідносин п.п.4.1.9 п.4.1 ст.4, п.56.21 ст.56 Податкового кодексу України та вказує на порушення ст.22 ч.3 Конституції України згідно якої при прийнятті законів не може допускатися звуження змісту і обсягу існуючих прав і свобод, а отже вважає застосування до позивача 25000 грн. транспортного податку за 2015р. суттєвим звуженням його конституційних прав та порушенням принципу стабільності,оскільки придбаваючи такий автомобіль позивач не міг знати та передбачити, що його придбання може потягти в майбутньому такі витрати по його утриманню.

Представники відповідача у судовому засіданні проти позову заперечували, в усних поясненнях та у письмових запереченнях на позов просили у задоволенні позову відмовити у повному обсязі посилаючись на те, що позивач є власником транспортного засобу марки AUDI модель Q 4134, 2011 року випуску, обєм циліндра двигуна 4131 куб.см. та вказаний автомобіль є обєктом оподаткування у 2015р. згідно до вимог ст.267 Податкового кодексу України, таким чином податкова інспекція, визначаючи позивачеві транспортний податок за 2015р. у сумі 25000 грн. за оспорюваним податковим повідомленням-рішенням діяла на підставі закону та у відповідності із встановленими повноваженнями. Щодо твердження позивача про те, що транспортний податок є місцевим податком, який встановлюється за рішенням органу місцевого самоврядування та відповідач зазначає, що у співвідношенні п.п.12.3.4 та п.п.12.3.5 п.12.3 ст.12 Податкового кодексу України в правовому регулюванні місцевих податків, які є обовязковими, згідно Податкового кодексу України, а норма п.п.12.3.5 є спеціальною, а тому транспортний податок, який є обовязковим місцевим податком підлягає сплаті виходячи з норм ст.267 Податкового кодексу України, починаючи з 01.01.2015р. За викладеного, представники відповідача вважають, що при прийнятті оспорюваного податкового повідомлення-рішення відповідач діяв у межах повноважень, а тому відсутні підстави для скасування даного податкового повідомлення-рішення.

Позивач та представник позивача в судове засідання не зявилися, однак 19.09.2017р. подали до канцелярії суду заяви, у яких просили про розгляд справи без їх особистої участі (а.с.34-35, 67-68).

У відповідності до вимог ч.4 ст.122 Кодексу адміністративного судочинства України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Враховуючи наведене, подані позивачем та його представником заяви про розгляд справи за їх відсутності, вислухавши думку представників відповідача щодо поданих заяв позивачем та його представником, строки розгляду справи, встановлені ст.122 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає за можливе розглянути дану справу за відсутності позивача та його представника з урахуванням вимог ч.4 ст.122 Кодексу адміністративного судочинства України.

У ході судового розгляду справи судом встановлені наступні обставини у справі.

ОСОБА_5 є власником легкового автомобілю марки AUDI Q 4134 (рік випуску 2011, колір чорний, обєм двигуна 4134 куб.см.), що підтверджується відомостями, наведеними у матеріалах справи (а.с.28,57).

08.06.2015р. податковою інспекцією було прийнято податкове повідомлення-рішення №5510-15 за яким позивачеві на підставі п.п.267.6.2 п.267.6 ст.267 Податкового кодексу України було визначено грошове зобовязання з транспортного податку за 2015р. у розмірі 25000 грн., що підтверджується копією відповідного рішення (а.с.59-60).

Вказане податкове повідомлення-рішення було вручено позивачеві 04.07.2015р. у спосіб, визначений п.58.3 ст.58 Податкового кодексу України, що підтверджується копією поштового конверту (а.с.61).

Позивач оспорює вказане вище податкове повідомлення-рішення, просить його скасувати посилаючись на те, що оспорюване податкове повідомлення-рішення є незаконним та необґрунтованим,оскільки транспортний податок за 2015р. може бути застосований не раніше 2016р. з урахуванням вимог п.п.12.3.4 п.12.3 ст.12 Податкового кодексу України, транспортний податок є місцевим податком, проте рішення міською радою до 15.07.2014р. на 2015р. не приймалось та не оприлюднювалось, а тому вважає, що підстави для застосування цього податку у 2015р. є незаконним та не відповідає принципу стабільності, закріпленому у п.п.4.1.9 п.4.1 ст.4 Податкового кодексу України.

Заслухавши представників відповідача, які брали участь у судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

01.01.2015р. набрав чинності Закон України №71-УШ від 28.12.2014р. «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи», яким згідно зі статтею 267 Податкового кодексу України було введено новий транспортний податок.

Відповідно до п.п.267.1.1 п.267.1 ст.267 Податкового кодексу України платниками транспортного податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які мають зареєстровані в Україні згідно з чинним законодавством власні легкові автомобілі, що відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цією статті, є обєктами оподаткування.

Положеннями п.п.267.2.1 п.267.2 ст.267 Податкового кодексу України визначають, що обєктом оподаткування є легкові автомобілі, які використовувалися до 5 років і мають обєм циліндрів двигуна понад 3000 куб.см.

Базою оподаткування у відповідності до п.п.267.3.1 п.267.3 ст.267 Податкового кодексу України є легковий автомобіль, що є обєктом оподаткування відповідно до п.п.267.2.1 п.267.2 цієї статті.

Згідно п.267.4 ст.267 Податкового кодексу України ставка податку встановлюється з розрахунку на календарний рік у розмірі 25000,00 гривень за кожен легковий автомобіль, що є обєктом оподаткування відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті.

Відповідно до п.п.267.5.1 п.267.5 ст.267 Податкового кодексу України базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

Підпунктом 267.6.1 п.267.6 ст.267 Податкового кодексу України передбачено, що обчислення суми податку з обєкта/обєктів оподаткування фізичних осіб здійснюється контролюючим органом за місцем реєстрації платника податку.

Згідно п.п.267.6.2 п.267.6 ст.267 Податкового кодексу України податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку та відповідні платіжні реквізити надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його реєстрації до 1 липня базового податкового (звітного) періоду (року).

Таким чином із аналізу наведених вище норм видно, що із набранням чинності вказаними положеннями Податкового кодексу України 01.01.2015 року, власники легкових транспортних засобів, які використовувалися до 5 років та з обємом циліндрів двигуна більше 3000 куб.см. є платниками транспортного податку.

Разом з тим, відповідно до п.8.1 ст.8 Податкового кодексу України в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки і збори.

Згідно п.10.1 ст.10 Податкового кодексу України до місцевих податків належать: податок на майно, єдиний податок. Місцеві ради обовязково установлюють єдиний податок та податок на майно ( в частині транспортного податку та плати за землю).

Отже, транспортний податок згідно з нормами Податкового кодексу є місцевим податком.

Так, відповідно до п.8.3 ст.8 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на час прийняття оспорюваного податкового повідомлення-рішення), до місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних і міських рад у межах їх повноважень, і є обовязковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

Пунктом 4.4. ст.4 Податкового кодексу України передбачено, що встановлення і скасування податків та зборів, а також пільг їх платникам здійснюються відповідно до цього Кодексу Верховною Радою України, а також Верховною Радою Автономної республіки Крим, сільськими, селищними, міськими радами у межах їх повноважень, визначених Конституцією України та законами України.

Згідно до п.10.3 ст.10 Податкового кодексу України місцеві ради в межах повноважень, визначених цим Кодексом, вирішують питання відповідно до вимог цього Кодексу щодо встановлення податку на майно ( в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) та встановлення збору за місця для паркування транспортних засобів, туристичного збору.

Відповідно до п.12.3 ст.12 Податкового кодексу України сільські, селищні, міські ради в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Встановлення місцевих податків та зборів здійснюється у порядку, визначеному цим Кодексом (п.п.12.3.1 п.12.3 ст.12 Податкового кодексу України).

При прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та зборів обовязково визначаються обєкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обовязкові елементи, визначені статтею 7 цього Кодексу з дотриманням критеріїв, встановлених розділом ХІІ цього Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору ( п.п.12.3.2 п.12.3 ст.12 ПК України).

Копія прийнятого рішення про встановлення місцевих податків чи зборів надсилається у десятиденний строк з дня оприлюднення до контролюючого органу, в якому перебувають на обліку платники відповідних місцевих податків та зборів (п.п.12.3.3 п.12.3 ст.12 ПК України).

Рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом (п.п.12.3.4 п.12.3 ст.12 ПК України).

Разом з тим, і за приписами ст.4 Податкового кодексу України визначено, що податкове законодавство ґрунтується на таких принципах, зокрема, рівність усіх платників перед законом, недопущення будь-яких проявів податкової дискримінації забезпечення однакового підходу до всіх платників податків незалежно від соціальної, расової, національної, релігійної приналежності, форми власності юридичної особи, громадянства фізичної особи, місця походження капіталу; презумпція правомірності рішень платника податку у разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акту припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обовязків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу; стабільність зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року.

Аналізуючи наведені вище норми, можна дійти висновку, що зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніше як за шість місяців до початку нового бюджетного року, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року; при цьому, опублікування рішення органу місцевого самоврядування про встановлення транспортного податку, як місцевого податку, пізніше 15 липня року, є підставою для застосування відповідних норм оподаткування не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Згідно зі ст.3 Бюджетного кодексу України бюджетний період для всіх бюджетів, що складають бюджетну систему України, становить один календарний рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року.

Отже, виходячи з наведених норм видно, що 2015 рік це плановий період, а 2016р. бюджетний період.

Як встановлено судом із матеріалів справи, рішенням Дніпропетровської міської ради від 28.01.2015р. №7/60 внесено зміни до рішення міської ради від 27.12.2010р. №5/6 «Про місцеві податки та збори на території міста» з урахуванням змін, внесених рішенням ради від 28.12.2011р. №9/9 від 25.12.2013р. №8/45, від 18.06.2014р. №7/53 та введено в дію на території міста серед інших місцевих податків транспортний податок.

Таким чином, враховуючи наведені вище норми права, рішення, яким введено транспортний податок на території міста Дніпра, набирає законної сили та підлягає застосуванню починаючи з початку бюджетного періоду, що настає після його прийняття, в даному випадку, починаючи з 01.01.2016р.

Також слід зазначити, що принцип стабільності регулюється п.п.4.1.9 п.4.1 ст.4 Податкового кодексу України та має на меті встановлення незмінних умов оподаткування, елементів податків протягом певного часу, згідно з яким, зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що застосування контролюючим органом норм ст. 267 Податкового кодексу України з метою оподаткування транспортним податком не може мати місце у 2015 році.

Відповідно до ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні.

Частина 1 статті 71 КАС України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а ч. 2 ст. 71 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Так, представниками відповідача у ході судового розгляду справи не було надано жодних доказів та не наведено жодних підстав, які б свідчили про обґрунтованість прийнятого ним податкового повідомлення-рішення №5510-15 від 08.06.2015р. з урахуванням вищенаведених встановлених обставин та норм чинного податкового законодавства щодо обєктів оподаткування у 2015р. згідно до вимог п.п.267.2.1 п.267.2 ст.267 Податкового кодексу України.

В той же час, представником позивача надані належні та допустимі докази, як свідчать про протиправність прийняття відповідачем оспорюваного податкового повідомлення-рішення з урахуванням встановлених обставин у даній справі та норм чинного податкового законодавства щодо визначення транспортного податку за 2015р. у 2015 році.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Перевіривши правомірність прийняття оспорюваного податкового повідомлення-рішення у відповідності до вимог ч.3 ст.2 вищевказаного Кодексу, суд приходить до висновку, що відповідачем прийнято оспорюване податкове повідомлення-рішення від 08.06.2015р. не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України та без урахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), а тому оспорюване податкове повідомлення-рішення є протиправним і підлягає скасуванню.

Частиною 2 ст.8 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Так, при вирішенні даної справи судом врахована і практика Європейського Суду з прав людини, висловлена у рішеннях Європейського Суду з прав людини у справах «Серков проти України» (заява №39766/05), «Щокін проти України» (заяви №23759/03 та №37943/06), які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» підлягають застосуванню судами як джерела права.

Вказаними рішеннями встановлено порушення ст.1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки органи державної влади віддали перевагу найменш сприятливому тлумаченню національного законодавства, що призвело до накладення на заявника додаткових зобовязань зі сплати податку.

За викладених обставин та вищенаведених норм чинного податкового законодавства та практики Європейського Суду з прав людини, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих підстав для задоволення даного адміністративного позову.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить із того, що відповідно до ч.1 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

За таких обставин, підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень - Лівобережної обєднаної Державної податкової інспекції м.Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору понесені позивачем згідно квитанції №0..1 від 16.08.2017р. у розмірі 640 грн. (а.с.2а).

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12,55, 71, 86, 94, 122, 160, 161, 162, 163,167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_5 до Лівобережної обєднаної Державної податкової інспекції м. Дніпра Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про скасування податкового повідомлення-рішення №5510-15 від 08.06.2015р. - задовольнити.

Скасувати податкове повідомлення-рішення Лівобережної обєднаної Державної податкової інспекції м. Дніпра Головного управління ДФС у Дніпропетровській області №5510-15 від 08.06.2015р.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Лівобережної обєднаної Державної податкової інспекції м. Дніпра Головного управління ДФС у Дніпропетровській області (49026, м. Дніпро, пр. Слобожанський, 95а, ) на користь ОСОБА_5 (49000, м. Дніпро, вул. Столярна, 50, РНОКПП НОМЕР_1) судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 640 грн. (шістсот сорок грн.).

Постанова може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги до суду першої інстанції з одночасним направленням копії апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня проголошення постанови або протягом десяти днів з моменту отримання копії постанови відповідно до вимог ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова суду набирає законної сили у порядку та у строки, визначені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови складений 03.10.2017р.

Суддя ОСОБА_1