Справа № 808/1070/17
Суддя: Мельник В.В.
Дата ухвалення: 2017-10-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

25 жовтня 2017 рокусправа № 808/1070/17

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Мельника В.В.

суддів: Сафронової С.В. Чепурнова Д.В.

за участю секретаря судового засідання: Царьової Н.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу Господарського суду Запорізької області

на постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 07 вересня 2017 року у справі № 808/1070/17 за позовом ОСОБА_1 до Господарського суду Запорізької області про визнання протиправною бездіяльності та зобовязання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту Позивач) звернувся до суду з позовом до Господарського суду Запорізької області (далі по тексту Відповідач), в якому просив, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог:

визнати протиправною бездіяльність Відповідача щодо не забезпечення виплати йому вихідної грошової допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, а також відмову у виплаті цієї допомоги;

зобовязати Відповідача здійснити нарахування і виплату йому вихідної грошової допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою відповідно до ч. 1 ст. 136 Закону України Про судоустрій і статус суддів (в редакції, діючій до 27.03.2014).

Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 03 травня 2017 року відкрито провадження по справі № 808/1070/17.

В обґрунтування адміністративного позову зазначено, що як право на відставку, так і виплату у звязку з цим одноразової вихідної допомоги Позивач набув ще 14.11.2011 року, тобто до прийняття Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні», а тому у відповідності до приписів ст. 22, 58 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу Конвенції (Париж, 20.03.1952) має право на отримання при виході у відставку на виплату одноразової вихідної допомоги в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, яка в даному випадку виступає як «правомірне (очікуване) сподівання».

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 07 вересня 2017 року у справі № 808/1070/17 позов задоволено частково (суддя Матяш О.В.).

Зобовязано господарський суд Запорізької області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу судді у звязку з відставкою у розмірі 10 (десяти) місячних заробітних плат за останньою посадою, що складає 280000 (двісті вісімдесят тисяч) гривень.

В іншій частині позову відмовлено.

Постанова суду першої інстанції обґрунтована тим, що законодавцем всупереч приписам Конституції України щодо забезпечення незалежності і недоторканості суддів, зокрема в частині матеріального забезпечення суддів у відставці, допущено юридичну невизначеність цих гарантій щодо певної категорії суддів, чим фактично допущено виникнення неконституційної різниці в гарантіях незалежності суддів, всупереч приписам ст. 58 Конституції України, а тому незалежно від дати звільнення позивача у відставку та прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення, Позивач має право на одержання вихідної допомоги, оскільки набув таке право ще задовго до фактичного виходу у відставку і таке право було гарантовано йому Законом України № 2453 від 07.07.2010 року.

Відповідач Господарський суд Запорізької області, не погодившись з вищезазначеною постановою суду першої інстанції, подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 07 вересня 2017 року у справі № 808/1070/17 та прийняти нову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Вимоги апеляційної скарги мотивовано тим, що як на час подання ОСОБА_1 заяви про вихід у відставку, так і на час його виходу у відставку, положення ч. 1 ст. 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" в редакції Закону № 2453-VI від 07.07.2010 вже не були чинними, а відтак законних підстав до виплати позивачу вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою не було, при цьому фактично вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру.

Позивач заперечень на апеляційну скаргу до суду не надавав.

Особи, які беруть участь в справі в судове засідання не з'явилися, про дату та час слухання справи були повідомлені належним чином, тому у відповідності до ч. 6 ст. 12, ч.1 ст.41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи в їх сукупності, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до матеріалів справи, Указом Президента України Про призначення суддів №1417/99 від 30.10.1999 ОСОБА_1 призначено на посаду судді арбітражного суду Запорізької області. Законом України Про внесення змін до Закону України Про арбітражний суд №2538-III від 21.06.2001 арбітражний суд Запорізької області перейменовано в господарський суд Запорізької області (а.с.8-13,14).

Постановою Верховної ради України від 08.09.2016 №1515-VIII Про звільнення суддів ОСОБА_1 звільнено з посади судді господарського суду Запорізької області у звязку з поданням заяви про відставку (а.с.15-16).

Наказом в.о. голови господарського суду Запорізької області № 38к від 14.11.2016 позивача відраховано зі складу господарського суду Запорізької області (а.с.17).

14.11.2016 року Позивач звернувся до господарського суду Запорізької області із заявою про виплату йому вихідної допомоги судді у звязку із відставкою, відповідно до Закону України Про судоустрій і статус суддів (а.с.6).

Листом від 14.03.2017 року № 08-13-01/743/2017 господарський суд Запорізької області повідомив Позивача, що ч. 1 ст. 136 Закону України Про судоустрій та статус суддів від 07.07.2010 № 2453-VI, якою було передбачено, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, була виключена із зазначеного закону, згідно із Законом України Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні від 27.03.2014 №1166-VII. У звязку із цим підстав для виплати такої допомоги з 01.04.2014 немає (а.с.7).

Визнання протиправною бездіяльності Відповідача щодо не забезпечення виплати йому вихідної грошової допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою та зобовязання вчинити такі дії і було предметом судового розгляду.

Надаючи правову оцінку діям субєкта владних повноважень, колегія суддів виходить з наступного.

Так, згідно з частиною 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 120 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07 липня 2010 № 2453-VІ (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 2453-VІ), суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається статтею 135 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Згідно частини 3 статті 122 цього ж Закону, повноваження судді припиняються з дня прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення з посади судді.

Нормою частини 1 статті 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07 липня 2010 року № 2453-VI в редакції Закону від 14 березня 2014 року № 887-VII було визначено, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Разом з тим, Законом України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27 березня 2014 року № 1166-VІІ (а саме пп. 1 п. 28 цього Закону), який набрав чинності з 01 квітня 2014 року, виключено вказану статтю 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Законом України від 12.02.2015 № 192-VIII "Про забезпечення права на справедливий суд" було викладено в новій редакції Закон № 2453-VI, при цьому виплату вихідної допомоги судді при виході у відставку не передбачено.

Рішення щодо неконституційності Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" в частині виключення статті 136 із Закону України "Про судоустрій та статус суддів", Конституційним Судом України не приймалося, а отже з 01 квітня 2014 року судді, які виходять у відставку, не мають права на отримання вихідної допомоги.

30 вересня 2016 року набрав чинності Закон України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів", положеннями частини 1 статті 143 якого передбачено, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою.

В той же час, положення частини 1 статті 143 Закону № 1402-VIII щодо виплати вихідної допомоги в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою набрали чинності після виходу позивача у відставку.

Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) № 1-рп/99 від 09 лютого 1999 року визначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Також, відповідно до пункту 3.2 рішення Конституційного Суду України № 10-рп/2013 від 19 листопада 2013 року Конституційний Суд України вважає, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов'язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів та не має постійного характеру.

Європейський Суд з прав людини у пункті 31 Рішення від 26.06.2014 р. у справі «Суханов та Ільченко проти України» зауважив, що: «стаття 1 Першого протоколу не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, мати чи ні будь-яку форму системи соціального забезпечення та обирати вид або розмір виплат за такою системою».

За приписами статті 85 Конституції України до повноважень Верховної Ради України, окрім іншого, належить прийняття законів.

Отже, Верховна Рада України повноважна встановлювати, змінювати чи припиняти виплату соціальних гарантій та допомоги шляхом прийняття відповідних законів.

Крім того, Європейський суд з прав людини в рішенні від 09.10.1979 р. у справі «Ейрі проти Ірландії» констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12.10.2004 р. Отже, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

Крім того, слід враховувати правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену в рішенні «Великода проти України» від 03.06.2014 р., в якому суд зазначив, що законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Відтак, виключення законодавцем статті, що передбачала вихідну допомогу судді у зв'язку з виходом у відставку не може бути розцінено як звуження конституційних гарантій незалежності судді, порушення принципу передбачуваності Закону, та відповідно не створює обов'язку держави для виплати вихідної допомоги судді без правових на те підстав.

Колегія суддів апеляційного суду зазначає, що аналіз норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини в даній адміністративній справі, з урахуванням практики Європейського Суду з прав людини, дають підстави для висновку, що положення національного законодавства України, чинного як на час подання Позивачем заяви про відставку, так і на час прийняття парламентом постанови про звільнення позивача з посади судді, не передбачали виплати вихідної допомоги, а відтак є передбачуваними і не могли викликати "правомірних (законних) очікувань" щодо такої виплати.

Таким чином, суд приходить до висновку, що оскільки право на відставку позивачем реалізовано під час дії Закону № 2453-VI, в редакції станом на дату прийняття постанови Верховної Ради України, якою позивача звільнено у відставку (08 вересня 2016 року), положеннями якого не передбачена виплата вихідної допомоги, то відсутні правові підстави для її стягнення.

Виходячи з викладеного, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції під час розгляду даної справи були порушені норми матеріального права, неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, і тому вимоги апеляційної скарги підлягають задоволенню, а постанова Запорізького окружного адміністративного суду від 07 вересня 2017 року у справі № 808/1070/17 - скасуванню із прийняттям нової про задоволення позовних вимог.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 94. ч. 3 ст. ст. 160, 195, 196, 198, 202, 205, 207 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Господарського суду Запорізької області задовольнити.

Постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 07 вересня 2017 року у справі № 808/1070/17 - скасувати.

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції, крім випадків передбачених Кодексом адміністративного судочинства України, а в разі складання рішення в повному обсязі відповідно до ст. 160 зазначеного кодексу з дня складання рішення в повному обсязі.

Повний текст виготовлено 30 жовтня 2017 р.

Головуючий: В.В. Мельник

Суддя: С.В. Сафронова

Суддя: Д.В. Чепурнов