Справа № 803/1377/17
Суддя: Димарчук Тетяна Миколаївна
Дата ухвалення: 2017-10-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2017 року Справа № 803/1377/17

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Димарчук Т.М.,

при секретарі судового засідання Гуцалюк І.О.,

за участю позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку адміністративну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Відділу державної виконавчої служби Нововолинського міського управління юстиції про зняття арештів з банківських рахунків,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі ФОП ОСОБА_1, позивач) звернувся в суд з адміністративним позовом до Відділу державної виконавчої служби Нововолинського міського управління юстиції (далі Відділ ДВС Нововолинського МУЮ) в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог (а.с. 23,) просив зняти арешт з коштів на його банківських рахунках, накладеного головним державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Нововолинського міського управління юстиції ОСОБА_3 при виконанні вимоги №Ф-276 виданої Управлінням ПФУ в місті Нововолинську згідно постанови про арешт коштів боржника від 05.06.2015 року

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що арешт на його банківські рахунки було накладено відповідачем 05.06.2015 року відповідно до постанови про арешт коштів боржника у виконавчому провадженні щодо виконання вимоги Управління ПФУ в місті Нововолинську № Ф-276 У виданої 12.08.2013 року про стягнення з нього заборгованості у розмірі 5596, 45 грн. Вказує на те, що вимога № Ф-276 У Управління ПФУ в місті Нововолинську була повернута без виконання згідно постанови відповідача про повернення виконавчого документа стягувачеві, однак арешт з його рахунків не знято. Зазначає, що борг пенсійному фонду ним сплачено повністю, однак арешт з рахунку відповідачем не знятий, що тягне великі збитки в господарській діяльності, позбавляє його можливості в подальшому здійснювати таку діяльність у нормальному режимі та виконувати свої зобовязання перед контрагентами.

У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги з підстав зазначених у позовній заяві та просив їх задовольнити.

Представник відповідача письмових заперечень на позов не надала. У судовому засіданні пояснила, що відповідач, накладаючи арешт на рахунки позивача, діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачений Законом України «Про виконавче провадження». Просила відмовити у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що адміністративний позов підлягає до задоволення з наступних мотивів та підстав.

Судом встановлено, що начальником Управління Пенсійного фонду України в м. Нововолинську до відділу ДВС Нововолинського МУЮ 19.05.2015 року за № 2881/09-04 було подано заяву про відкриття виконавчого провадження по вимозі про сплату боргу №Ф-276 У від 12.08.2013 року по фізичній-особі підприємцю ОСОБА_1 на суму 5596, 45 грн. (а.с. 39).

Відділом ДВС Нововолинського МУЮ 25.05.2015 року за заявою про відкриття виконавчого провадження від 20.05.2015 року відкрито виконавче провадження на виконання вимоги № Ф-276 виданої Управлінням ПФУ в м.Нововолинську про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості в сумі 5596, 45 грн. (а.с. 38).

У межах вищевказаного виконавчого провадження головним державним виконавцем Відділу ДВС Нововолинського МУЮ було винесено постанову від 05.06.2015 року про арешт коштів, що містяться або будуть надходити на поточні, карткові та депозитні (вкладні) рахунки відкриті в гривні та іноземній валюті, що належать боржнику ОСОБА_1 в межах суми стягнення 5596, 45 грн. (а.с. 41).

Постанова про арешт коштів ОСОБА_1 11.06.2015 року надіслана для виконання на відома у ПАТ «ПриватБанк», ПАТ «ОщадБанк», ПАТ «ОСОБА_4 Аваль», ПАТ «Укрсоцбанк», ПАТ «Укрсиббанк», ПАТ «КредоБанк» (а.с. 41 (зворот)).

Головний державний виконавець Відділу ДВС Нововолинського МУЮ встановив, що майна, коштів, джерел доходів у боржника ОСОБА_1 не виявлено, у звязку з чим стягнення провести неможливо, а тому, керуючись пунктом 5 частини 1 статті 47, статтею 50 Закону України «Про виконавче провадження» 25 листопада 2015 року виніс постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві Управлінню ПФУ в м. Нововолинську (а.с. 50).

З листа заступника начальника Нововолинського відділення Володимир-Волинської ОДПІ вбачається, що станом на 04 вересня 2017 року заборгованість зі сплати єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування, згідно індивідуальної картки платника ОСОБА_1 у Нововолинському відділенні Володимир-Волинської ОДПІ ГУ ДФС у Волинській області відсутня (а.с. 4).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує наступне.

Відповідно до ч.1 ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №606-XIV (який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин) державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з частинами 1, 2 статті 25 Закону України № 606- XIV державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Відповідно до ч.3 ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають на рахунках і вкладах у банках, інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей.

Згідно із ч. 1, ч.2, ч.4 ст.52 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах. На кошти та інші цінності боржника, що перебувають на рахунках, вкладах та на зберіганні у банках чи інших фінансових установах, накладається арешт. Арешт поширюється також на кошти на рахунках, які будуть відкриті після винесення постанови про накладення арешту.

Відповідно до ст.57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах.

Аналіз наведених правових норм дає підстави дійти висновку про те, що накладаючи арешт на банківські рахунки позивача постановою від 05.06.2015 року відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Законом України «Про виконавче провадження».

Разом з тим, суд вказує на наступне.

Згідно частинами 1, 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства (далі КАС України) завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно пунктів 5, 6 частини 1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо: у результаті вжитих державним виконавцем заходів неможливо встановити особу боржника, з'ясувати місцезнаходження боржника - юридичної особи, місце проживання, перебування боржника - фізичної особи (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров'я, у зв'язку з втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини, за якими мають бути стягнуті кошти чи інше майно, та інші виконавчі документи, що можуть бути виконані за безпосередньої участі боржника); у боржника відсутнє визначене виконавчим документом майно, яке він за виконавчим документом має передати стягувачу, або майно, на яке необхідно звернути стягнення з метою погашення заборгованості (крім коштів), а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Частиною 1 статті 50 Закону України «Про виконавче провадження», яка регулює наслідки завершення виконавчого провадження визначено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Згідно з частиною 2 вказаної статті, у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Таким чином, вищевказаною статтею чітко визначено, що при поверненні виконавчого документа стягувачеві (у даному випадку Управлінню ПФУ в м. Нововолинську) державний виконавець повинен був зняти арешт, накладений на майно боржника та скасувати інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, про що зазначити у постанові про повернення виконавчого документа стягувачеві ( ч. 2 ст. 50 Закону України № 606- XIV).

Однак, при винесенні постанови від 25.11.2015 року про повернення виконавчого документа стягувачеві Управлінню ПФУ в м. Нововолинську відповідач, у порушення ч. 1, 2 ст.50 Закону України «Про виконавче провадження» допустив протиправну бездіяльність і не зняв арешт з банківських рахунків боржника ОСОБА_1, чим порушив права останнього.

При цьому, суд враховує ту обставину, що Управління ПФУ в м. Нововолинську повторно, у строк визначений виконавцем до 25.11.2016 року, до відповідача з вимогою про повторне стягнення за виконавчим документом не зверталось. Водночас, згідно документів наявних у матеріалах справи, а саме повідомлення про сплату боргу (недоїмки) від 23.06.2017 року № 2362-03/435 та листа заступника начальника Нововолинського відділення Володимир-Волинської ОДПІ вбачається, що станом на 04 вересня 2017 року заборгованість зі сплати єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування, згідно індивідуальної картки платника ОСОБА_1 у Нововолинському відділенні Володимир-Волинської ОДПІ ГУ ДФС у Волинській області відсутня, а борг у сумі 35219, 07 грн. погашений повністю (а.с. 4).

Згідно ч.2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Представник відповідача належними та допустимими доказами не довела правомірності бездіяльності державного виконавця щодо не зняття арешту з банківських рахунків ОСОБА_1 при винесенні постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві від 25.11.2015 року ВП № 47611504, а відтак позовні вимоги підлягають до повного задоволення.

Як визначено частинами першою, третьою статті 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, слід присудити на користь позивача всі здійснені ним і документально підтверджені судові витрати в розмірі 1600 грн 00 коп. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись частиною третьою статті 160, статтями 162, 163 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Закону України Про виконавче провадження, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Зняти арешт з коштів на банківських рахунках ОСОБА_1, накладеного головним державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Нововолинського міського управління юстиції ОСОБА_3 при виконанні вимоги №Ф-276 виданої Управлінням ПФУ в місті Нововолинську згідно постанови про арешт коштів боржника від 05.06.2015 року

Присудити на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Відділу державної виконавчої служби Нововолинського міського управління юстиції судовий збір у розмірі 1600,00 грн. (одна тисяча шістсот гривень 00 копійок).

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 186 КАС України, якщо таку апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на постанову суду подається сторонами протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Суддя Т.М. Димарчук

Повний текст постанови виготовлений 30 жовтня 2017 року.