Справа № 210/3977/17
Суддя: Ступак С. В.
Дата ухвалення: 2017-09-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДЗЕРЖИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОСОБА_1
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/3977/17
Провадження № 2-аз/210/30/17
У Х В А Л А

іменем України

"26" вересня 2017 р. м. Кривий Ріг

Суддя Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області ОСОБА_2, розглянувши заяву ОСОБА_3 про забезпечення позову,

ВСТАНОВИВ:

19 вересня 2017 року ОСОБА_3 звернувся в суд із заявою про забезпечення позову, в якій просить зупинити виконання наказу ДВНЗ «Криворізький державний педагогічний університет» № 334 про відрахування ОСОБА_3 з ДВНЗ «Криворізький державний педагогічний університет».

Свої вимоги мотивували тим, що заявник звернувся до суду з позовом до Державного вищого навчального закладу «Криворізький державний педагогічний університет», ОСОБА_4 про порушення права на освіту, визнання незаконним і скасування наказу про відрахування з державного вищого навчального закладу та про поновлення у ДВНЗ, оскарження дій і бездіяльності відповідачів

Вивчивши подану заяву про забезпечення адміністративного позову, суд приходить до висновку, що в її задоволенні слід відмовити, виходячи з наступного:

Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства.

У розумінні п. 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободтермін «суд встановлений законом» поширюється не лише на правову основу створення чи законності існування суду, але й на положення щодо його компетенції та повноважень і на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність (рішення Європейського суду з прав людини у справах: «Сокуренко і Стригун проти України» від 20 липня 2006 року та «Лавентс проти Латвії» від 7 листопада 2002 року).

Згідно ч.1 ст.118 КАС України, клопотання про забезпечення адміністративного позову розглядається не пізніше наступного дня після його одержання й у разі обґрунтованості та терміновості вирішується ухвалою негайно без повідомлення відповідача та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.1 ст.117 КАС України, суд за клопотанням позивача або з власної ініціативи може постановити ухвалу про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також якщо очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень.

Під час вирішення питання про наявність підстав для забезпечення позову, суд зазначає, що обов'язок по доведенню та обґрунтуванню наявності очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача, обґрунтованості та невідвертості додаткових зусиль і витрат у майбутньому, покладається саме на нього.

Отже, позивачем не обґрунтовано існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі; неможливість без вжиття таких заходів захистити свої права, свободи та інтереси; необхідність докладання значних зусиль та витрат для їх відновлення; очевидність ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, інтересів держави, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів. Зясувавши обсяг позовних вимог, відповідність виду забезпечення позову позовним вимогам , виходячи з пов'язаності заходів забезпечення позову з його предметом, співмірності таких заходів заявленій позовній вимозі і відповідності виду забезпечення позову позовній вимозі, суд не знаходить підстав для її задоволення.

З обґрунтування заяви про забезпечення позову, не вбачається, що невжиття заходів забезпечення позову може призвести до унеможливлення захисту прав, свобод та інтересів позивача і що для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат. Крім того, позивачем не долучено до заяви про забезпечення позову та самого адміністративного позову, будь-які допустимі докази, на які посилається останній. Тому, за таких обставин суд позбавлений можливості встановити наявні підстави того, що не забезпечення вказаного позову приведе до порушення прав та інтересів позивача та в подальшому унеможливить виконання рішення суду, у разі його задоволення.

Право кожного на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, при вирішенні спору щодо його прав та обов'язків цивільного характеру передбачено і п. 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка підлягає застосуванню відповідно до ст. 9 Конституції України та ст. ст.2, 8 ЦПК України.

Крім того, відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод як джерело права.

Згідно з ч.1 ст.1 Першого протоколу до цієї Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Окрім національного законодавства, також і прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що, реалізуючи п.1ст. 6 Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом з тим, Європейський суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним (Рішення Суду у справі Жоффре де ля Прадель проти Франції від 16 грудня 1992 року).

Відтак, враховуючи вищенаведене, вважаю, що в задоволенні заяви про забезпечення позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст.117,118 КАС України, суд -

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви позивача ОСОБА_3 про забезпечення адміністративного позову - відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п'яти днів з дня проголошення ухвали. У разі, якщо ухвалу було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя: С. В. Ступак