Справа № 811/961/13-а
Суддя: Олефіренко Н.А.
Дата ухвалення: 2017-10-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

25 жовтня 2017 рокусправа № 811/961/13-а
Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Олефіренко Н.А.

суддів: Чумака С. Ю. Шальєвої В.А.

за участю секретаря судового засідання:Лащенко Р.В.

За участю представників:

Позивача - не з'явився

Відповідача - не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_2

на постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду від 27 травня 2013 року

у справі № 811/961/13-а

за позовом ОСОБА_2

до Відділу Держгеокадастру у Новомиргородському районі Кіровоградської області

про стягнення заборгованості по заробітній платі, та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулась до суду із адміністративним позовом в якому просить стягнути з відділу Дкержземагенства у Новомиргородському районі Кіровоградської області на користь ОСОБА_2 заборгованість по заробітній платі з врахуванням індексації в розмірі 27454,05 грн., компенсацію за невикористану основну відпустку в розмірі 3399,00 грн., компенсацію за невикористану додаткову відпустку в розмірі 1133,00 грн., невиплачену матеріальну допомогу в розмірі 3586,80 грн., середній заробіток за час затримки розрахунків при звільнені в розмірі 10311,71 грн. та моральну шкоду в розмірі 100 000 грн.

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначила, що на виконання постанови Кіровоградського окружного адміністративного суду від 13.05.2011 року ОСОБА_2 поновлена на посаді провідного спеціаліста сектору державного земельного кадастру відділу Держкомзему у Новомиргородському районі з 05.11.2010 року та стягнуто на її користь 5642 грн. 93 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу (тобто за період з 05.11.2010 року по 13.05.2011 року) однак, незважаючи, що постанова, в частині поновлення на посаді та стягнення заробітку, у розмірі суми стягнення за один місяць у розмірі 1113 грн. 12 коп. підлягала негайному виконанню, лише 26.12.2011 року наказом відділу Держкомзему у Новомиргородському районі №16-к позивача поновлено на посаді провідного спеціаліста сектору державного земельного кадастру відділу та запропонована посада спеціаліста І категорії, а 27.12.2011 року №17-к внесено зміни до наказу №16-к, а саме передбачено поновити позивача на посаді провідного спеціаліста сектору державного земельного кадастру відділу Держкомзему у Новомиргородському районі з 05.11.2010 року.

Постановою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 27 травня 2013 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції позивач звернулась з апеляційною скаргою.

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 19 грудня 2013 року постанову окружного суду скасовано та ухвалено нову про задоволення позову частково: стягнуто з Держземагенства на користь ОСОБА_2 27 454,05 грн.- невиплаченої заробітної плати, 3 399 грн.- компенсацію за невикористану основну відпустку, 1 133 грн. - компенсацію за додаткову відпустку, 3 586,80 грн. матеріальної допомоги, 9 277 грн.- середній заробіток за затримку виконання судового рішення. У решті позову відмовлено.

Не погодившись з постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 19 грудня 2013 року відділ Держземагенства в Новомиргородському районі Кіровоградської області звернувся з касаційною скаргою.

Ухвалою Вищого адміністративного суду від 15.10.2014 року касаційну скаргу відділу Держземагенства в Новомиргородському районі Кіровоградської області задоволено частково, скасовано постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 19 грудня 2013 року з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, з посиланням на те, що судом апеляційної інстанції належним чином не перевірено доводи представника відповідача в частині нарахування та виплати позивачці компенсації за невикористану відпустку за новим місцем роботи, та з яких підстав не виконувалося попереднє рішення суду, щодо поновлення ОСОБА_2

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 9 липня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та прийнято нову постанову про часткове задоволення позову. Стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 7 по 28 грудня 2012 року у розмірі 1260,64 гривень. В решті позову відмовлено. Провадження у справі в частині позовних вимог за періоди з 13 травня по 27 грудня 2011 року і з 6 лютого по 21 серпня 2012 року закрито.

Не погодившись з постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 9 липня 2015 року ОСОБА_2 звернулась з касаційною скаргою.

Ухвалою Вищого адміністративного суд від 27.06.2017 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 9 липня 2015 року, в частині закриття провадження у справі, скасовано, а справу направлено для продовження її розгляду до суду апеляційної інстанції, в решті оскаржуване судове рішення апеляційного суду залишено без змін.

Ухвала Вищого адміністративного суду обгрунотована тим, що закриваючи провадження у справі, в частині позовних вимог за періоди з 13 травня по 27 грудня 2011 року і з 6 лютого по 21 серпня 2012 року, апеляційним судом не враховано, те, що у своїй позовній заяві позивач, у вказані періоди спірних правовідносин, просила про стягнення на її користь заборгованості, яка складається з невиплаченої заробітної плати, з урахуванням індексації, компенсації за невикористані основну щорічну і додаткову відпустки, матеріальної допомоги, середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі. Натомість, у постановах Кіровоградського окружного адміністративного суду від 13 травня 2011 року та від 7 грудня 2012 року (справи №№ 1170/2а-98/11 та 1170/2а-3007/12 відповідно) мова ішла про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за ті самі періоди часу. Таким чином, предмет спору у цій справі та у спорах, де були ухвалені вищезазначені судові рішення не є тотожним, а тому висновки суду апеляційної інстанції про наявність підстав для закриття провадження у справі згідно пункту 4 частини 1 статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України є передчасними і такими, що суперечать вимогам норм процесуального права.

Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при винесенні оскарженої постанови, виходить з наступного.

Частина 2 статті 19 Конституції України визначає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації провадиться в день звільнення.

Відповідно до приписів частини першої статті 117 КЗпП у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Матеріалами справи встановлено, що наказом відповідача від 25 жовтня 2010 року № 3-к ОСОБА_2 звільнено з посади провідного спеціаліста сектору державного земельного кадастру відділу Держкомзему з 5 листопада цього ж року на підставі пункту 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України.

Вважаючи незаконним своє звільнення з роботи позивач оскаржила у судовому порядку вказаний наказ.

Постановою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 13 травня 2011року, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 26 січня 2012року, визнано протиправним та скасовано накази відділу Держкомзему у Новомиргородському районі №3-к від 25.10.2010 року "Про вивільнення працівників відділу Держкомзему у Новомиргородському районі", №7-к від 18.11.2010 року "Про внесення змін до наказу №3-к від 25.10.2010 року "Про вивільнення працівників відділу Держкомзему у Новомиргородському районі". Поновлено ОСОБА_2 на посаді провідного спеціаліста сектору державного земельного кадастру відділу Держкомзему у Новомиргородському районі з 05 листопада 2010 року та стягнуто на користь позивача 5642 грн. 93 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

На виконання зазначеного рішення, наказом начальника відділу Держземагенства від 26 грудня 2011 року №16-к поновлено ОСОБА_2 на посаді провідного спеціаліста сектору державного земельного кадастру .

Проте, відповідачем, в порушення положень статті 235 КЗпП ОСОБА_2 на посаді провідного спеціаліста сектору державного земельного кадастру поновлено лише 26.12.2011 року, рішення про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу не приймалось.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, прийшов до висновку про відсутність вини відповідача у невиконання судового рішення. Зокрема, вимога про виплату середнього заробітку за період з 13.05.2011 року по 07.11.2012 року вирішувалася судом при постановленні рішення від 07.12.2012 року у справі № 1170/2а-3007/12. Рішення суду від 07.12.2012 року, в тому числі про поновлення на роботі, не виконувалося з вини ОСОБА_2, яка не зверталася про його виконання. Компенсацію за невикористані відпусти за період з 2011 по 2013 роки вона отримала за новим місцем роботи. Вимоги про відшкодування моральної шкоди є безпідставні.

Ухвалою Вищого адміністративного суду від 27.06.2017 року рішення Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 9 липня 2015 року в частині стягнення з Держземагенства в Новомиргородському районі Кіровоградської області на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду за період з 07.12.2012 року по 28.12.2012 року у розмірі 1260 грн. 64 коп. залишено без змін,

Спірним питання залишилося в частинні позовних вимог за період з 13.05.2011 року по 27.12.2012 року, а також за період з 06.02.2012 року по 21.08.2012 року щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, компенсація за невикористану щорічну основну відпустку, невикористану щорічну додаткову відпустку та матеріальну допомогу.

При вирішенні даного спору колегія виходить з наступного.

Щодо стягнення з відповідача суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу починаючи з 13.05.2011 року по 27.12.2011 року, а також за період з 06.02.2012 року по 21.08.2012 року, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до статті 235 КЗпП у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

За правилами частини другої статті 235 зазначеного Кодексу при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Статтею 236 КЗпП встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Відповідно до частини першої статті 255 КАС постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Частиною другою статті 257 КАС встановлено, що судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

При цьому пунктом 3 частини першої статті 256 КАС передбачено, що постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

Частиною четвертою статті 257 КАС законодавець обумовив питання примусового виконання судових рішень у порядку, встановленому Законом України від 21 квітня 1999 року № 606-ХІV «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 606-ХІV). Цим підкреслюється винятковість саме примусового виконання рішення адміністративного суду.

Відповідно до статті 2 Закону № 606-ХІV примусове виконання рішень покладається на Державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Отже, правова природа діяльності органів державної виконавчої служби та її основне призначення полягає саме в примусовому виконанні рішень суду, в тому числі постанов судів про поновлення на посадах у відносинах публічної служби, які набрали законної сили, що і є підставою для негайного їх виконання. Добровільне виконання рішення суду боржником - це його законодавчо встановлений обов'язок. Зокрема, зазначений обов'язок не є похідним від дій особи (подання заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження), яку поновлено на роботі. В таких випадках держава в особі органу державної виконавчої служби несе відповідальність за виконання остаточних судових рішень.

При цьому, рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 23.06.2015 року у справі № 2а-3138/10/0370.

Таким чином, стягненню підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 13.05.20011 по 27.12.2011, а також за період 06.02.2012 року по 21.08.2012 року.

При цьому, суд апеляційної інстанції вважає неповажними причини невиконання відповідачами постанови Кіровоградського окружного адміністративного суду від 13 травня 2011 року з підстав відсутності таких видатків у кошторисі, оскільки Європейський суд з прав людини при розгляді справи «Кечко проти України» констатував, що органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Пунктом 8 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів.

Середній заробіток за час вимушеного прогулу за період 13.05.2011 року по 27.12.2011 року становить 12 606,40 грн. (78,79*160 робочих днів).

Обрахунок цієї суми проведений шляхом самостійного визначення судами (Постанова Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 09 липня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду від 27 червня 2017 року, в частині визначення середньоденного заробітку позивача) показника середньоденного заробітку помноженого на кількість робочих днів, які підлягали оплаті за час вимушеного прогулу.

В даному разі, суд апеляційної інстанції обмежений правом витребувати у відповідача належним чином оформлену довідку, у зв'язку з неодноразовою неявкою представників відповідача у судове засідання.

При цьому, оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів.

Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу також роз'яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Крім того, аналогічна правова позиція була висловлена в постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі №6-159цс13.

Також, стягненню підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 06.02.2012 року по 21.08.2012 року у розмірі 10 636,65 грн. (78,79*135 робочих днів).

Обрахунок зазначеної суми, також проведений шляхом самостійного визначення судами (Постанова Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 09 липня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду від 27 червня 2017 року, в частині визначення середньоденного заробітку позивача, а саме 78,79 грн.) показника середньоденного заробітку помноженого на кількість робочих днів, які підлягали оплаті за час затримки виконання рішення суду.

Стосовно вимог позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку у разі затримки виконання судового рішення, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Відповідно до положень статті 236 КЗпП України позивачу підлягає відшкодуванню заробіток за час затримки виконання судового рішення про поновлення на посаді.

Вказаний висновок узгоджується висновками Верховного Суду України, наведеними постанові від 23 червня 2015 року по справі №2а-3138/10/0370

Так, в постанові від 23 червня 2015 року у справі №2а-3138/10/0370 Верховний Суд України зазначив, що «постанова Волинського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2010 року в частині поновлення ОСОБА_1 на державній службі добровільно виконана ДМСУ шляхом прийняття наказу лише від 2 жовтня 2012 року № 1967-к "По особовому складу митних органів", колегія суддів дійшла висновку, що позивач має право відповідно до статті 236 КЗпП на виплату йому середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення.»

Відповідно до ч.1 ст. 244-2 КАС України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Середній заробіток працівника згідно з частиною 1 статті 27 Закону України "Про оплату праці" визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок).

Відповідно до п.2 Порядку у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Із пункту 5 зазначеного Порядку вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Відповідно до п.8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Як встановлено раніше, середньоденний заробіток позивача складав 78,79 грн.

Отже, стягненню на користь ОСОБА_2 підлягає середній заробіток за час затримки виконання рішення суду по справі №1170/2а-3007/12 за період з 13.05.2011 по 27.12.2011 року у розмірі 12 606,40 грн. (78,79*160 робочих днів).

Щодо отримання компенсації за невикористані відпустки, суд апеляційної інстанції, зазначає наступне.

Відповідно до ст. 74 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

Згідно з частиною 2 статті 21 Закону України від 15 листопада 1996 року № 504/96 «Про відпустки»(далі -Закон №504) порядок обчислення заробітної плати працівникам за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, відпустки у зв'язку з усиновленням дитини, відпустки для підготовки та участі в змаганнях, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, та компенсації за невикористані відпустки, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Обчислення середньої заробітної плати для оплати щорічної основної і додаткової відпусток, а також грошової компенсації за невикористану відпустку здійснюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі -Порядок № 100).

Відповідно до пункту 2 розділу II Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Виходячи зі змісту наведеної норми, як для оплати часу щорічної відпустки, так і для виплати компенсації за невикористані відпустки, встановлений єдиний порядок обчислення середньої заробітної плати.

Відповідно до преамбули Закону № 504/96-ВР цей Закон встановлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров'я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

Згідно з частиною третьою статті 2 Закону №504/96-ВР право на відпустки забезпечується: гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом; забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону.

Відповідно до частин першої та четвертої статті 24 Закону № 504/96-ВР у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи. За бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. При цьому тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 календарних дні. Зазначені положення дублюються в частинах першій та четвертій статті 83 КЗпП.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 9 Закону № 504/96-ВР до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, зараховуються час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно з законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (в тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу).

Згідно зі статтею 10 Закону № 504/96-ВР щорічні основна та додаткові відпустки надаються працівникові з таким розрахунком, щоб вони були використані, як правило, до закінчення робочого року (частина четверта). Право працівника на щорічні основну та додаткові відпустки повної тривалості у перший рік роботи настає після закінчення шести місяців безперервної роботи на даному підприємстві (частина п'ята). Щорічні відпустки за другий та наступні роки роботи можуть бути надані працівникові в будь-який час відповідного робочого року (частина дев'ята). Черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості для їх відпочинку (частина десята). Конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов'язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну (частина одинадцята).

Аналіз змісту зазначених норм права свідчить про те, що виплата роботодавцем грошової компенсації за невикористану щорічну основну та додаткову відпустки при незаконному звільненні з роботи не може позбавити гарантованого права на відпочинок поновленого на роботі працівника, який виявив бажання скористатися цим правом. При цьому, грошова компенсація за невикористану щорічну основну та додаткову відпустки, отримана працівником внаслідок незаконного звільнення з роботи, при реалізації ним права на відпочинок при поновленні на роботі поверненню не підлягає. Крім цього, незаконно звільнений працівник, який був поновлений на роботі після затвердження власником або уповноваженим ним органом графіку про черговість надання відпусток, не може бути позбавлений права на відпочинок через відсутність в цьому графіку відомостей щодо його відпустки.

Наказом відділу Держкомзему у Новомиргородському районі № 3-к від 25.10.2010 року позивача звільнено згідно пункту 1 статті 40 КЗпП - у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці (скорочення чисельності або штату працівників).

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП правовий захист від необґрунтованої мови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 частини першої цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

На підставі вищевикладеного, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що на користь позивача підлягає стягненню за період з 13.05.2011 року по 27.12.2011 року, а також за період з 06.02.2012 року по 21.08.2012 року компенсація за невикористану щорічну основну відпустку, невикористану щорічну додаткову відпустку та матеріальну допомогу.

Враховуючи зазначене, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції помилково прийшов до висновку відмовляючи у задоволенні позовних вимог за період з 13.05.2011 року по 27.12.2011 року, а також за період з 06.02.2012 року по 21.08.2012 року, тому постанова суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 198, 202, 205, 207 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду від 27 травня 2013 року у справі №811/961/13-а - скасувати.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Відділу Держгеокадастру у Новомиргородському районі Кіровоградської області на користь ОСОБА_2 за період з 13.05.2011 року по 27.12.2011 року, а також за період з 06.02.2012 року по 21.08.2012 року невиплачені: заробітну плату - 23 243 (двадцять три тисячі двісті сорок три) грн. 05 коп., середній заробіток за затримку виконання судового рішення в сумі 12 606 (дванадцять тисяч шістсот шість) грн. 40 коп.

Зобов'язати Відділ Держгеокадастру у Новомиргородському районі Кіровоградської області нарахувати та виплатити ОСОБА_2 за період з 13.05.2011 року по 27.12.2011 року, а також за період з 06.02.2012 року по 21.08.2012 року компенсацію за основну відпустку, додаткову відпустку та матеріальну допомогу.

В іншій частині у задоволенні позову відмовити.

Постанова Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом 20 днів відповідно до ст. 212 та ч. 5 ст. 254 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 26.10.2017 року.

Головуючий: Н.А. Олефіренко

Суддя: С.Ю. Чумак

Суддя: В.А. Шальєва