Справа № 539/2144/17
Суддя: Гудков С. В.
Дата ухвалення: 2017-10-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2017 року Лубенський міськрайонний суд

Полтавської області

в складі: головуючого судді Гудкова С.В.

з участю секретаря Яценко Л.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Лубни в залі суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 обєднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області про визнання незаконним невиконання імперативу частини 3 статті 22 Конституції України та стягнення державних пенсій,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 обєднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області про визнання незаконним невиконання імперативу частини 3 статті 22 Конституції України та стягнення державних пенсій.

Свій позов мотивував тим, що він є учасником ліквідації наслідків на ЧАЕС І - категорії, інвалідом II групи. Пенсію отримує через Лубенське об'єднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області.

18.06.1992 року Полтавська регіональна міжвідомча експертна рада визнала його захворювання повязаними з виконанням ним обовязків військової служби по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

Держава визнала, що роботи в цій зоні є далеко за межею безпечних умов праці - так постанова Ради Міністрів Української РСР від № 207-7 від 10.07.1986

року визнала ці роботи, починаючи з 26.04.1986 року, особливо тяжкими і

небезпечними (список № 1), при цьому один день цих робіт зараховувався як три -

це єдиний випадок в історії України. Держава також визнала неймовірно високий

ризик для здоровя ліквідаторів - для всієї зони виконання робіт він складав 2. а для

зони відселення - 5. Цією ж постановою держава визнала свою вину за всякі пошкодження здоров'я, можливе каліцтво, втрату працездатності ліквідаторів при виконанні робіт з ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС і встановило спрощену систему оформлення і виплати державної пенсії ліквідаторів в розмірі фактичних збитків, розмір яких повинен був розраховуватися за Правилами затвердженими постановою Ради Міністрів СРСР від 3.06.1984 р. № 690.Правила від 3.06.1984 року № 690 визначали:

«7. Размер возмещения ущерба, связанного с лотерей потерпевшим прежнего

заработка или уменьшением его в связи с трудовим увечьем, определяется в

процентах к зтому заработку, соответствующих степени утраты им

профессиональной трудоспособности.

13. Если ко времени обращения за возмещением ущерба не сохранились

документи о фактическом заработке потерпевшего до получения трудового увечья,

то размер возмещения ущерба исчисляется исходя из действующей на момент

обращения тарифной ставки (оклада) по работе, которую вьіполнял потерпевший.

15. Лицам, получившим трудовое увечье в период прохождения производственного обучения (практики), размер возмещения ущерба исчисляется исходя из ставки (оклада) по той профессии (специальности), которой обучался потерпевший (но не ниже 2-го разряда)».

Враховуючи вимоги статей 36 та 37 Основ законодавства Союзу РСР та союзних республік про працю, які встановлювала нормування розміру заробітної плати працюючих на підставі тарифних ставок та розрядів, при цьому перший тарифний розряд не міг бути меншим ніж мінімальний розмір заробітної плати, встановлений законом, а також тарифну сітку з оплати праці робочих, які не виконують складні технологічні роботи та використовують просте обладнання (сама нижча із 3 типових тарифних сіток) для якої 2 тарифний розряд встановлювався в розмірі 1,12 розміру мінімальної заробітної плати в СРСР, а також вимоги підпункту 1 пункту 1 постанови Ради Міністрів УРСР від 8.05.1986 року № 168-5, цитата:«1. 1) Предоставили право руководителям предприятий и организаций производить оплату труда работников, непосредственно занятых на работах по устранению последствий аварии на Чернобыльской АЗС, по повышенным до 100 процентов тарифным ставкам (сдельным расценкам) и должностным окладам. Конкретные размеры повышения указанных ставок (расценок) и окладов устанавливаются с учетом сложности и срочности выполняемых работ». Для працюючих в зоні відчуження ліквідаторів тарифні ставки подвоювалися.

Таким чином, з врахуванням коефіцієнту ризику 5 та премії 60 % за виконану в нелюдських умовах роботу, мінімальна оплата праці ліквідатора зони відчуження не може бути 1,12х2х5х 1,6= 17,92 мінімальних заробітних плат на місяць за 6 годин знаходження в зоні відчуження на добу. Відповідно до цих правил, держава гарантувала, що в разі отримання ним шкоди здоровю, каліцтва, працездатності при виконанні особливо небезпечних робіт з ліквідації Чорнобильської катастрофи, він буде отримувати щомісячне відшкодування, в формі державної пенсії, яке буде сплачуватися незалежно від нарахування та виплати соціальної пенсії з інвалідності, військової пенсії та пенсій з інших підстав.У 1991 році держава прийняла Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» № 796-ХІІ, надалі - Закон, в якому підтвердила всю відповідальність за шкоду здоров'ю, каліцтво, втрату працездатності ліквідаторів внаслідок роботи в зоні відчуження ЧАЕС (стаття 13 Закону). Також було підтверджено і виплати інвалідам ЧАЕС в розмірі фактичних збитків, розмір яких повинен був розраховуватися по відповідним правилам, тобто по Правилам затвердженим постановою Ради Міністрів СРСР від 3.06.1984 р. №690.

Для ліквідаторів були встановлені державні гарантії, що розмір державних пенсій при втраті 100 % професійної працездатності не може бути меншим ніж 7 мінімальних заробітних плат, джерело:

«Стаття 54. Державна пенсія особам, віднесеним до категорії 1, та у зв'язку з втратою годувальника

Пенсії по інвалідності, що настали внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв'язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи можуть призначатися за бажанням громадянина із заробітку, одержуваного за роботу у зоні відчуження в 1986-1987 роках, у розмірі відшкодування фактичних збитків, який визначається згідно з законодавством...

При цьому пенсія по інвалідності учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 1986 року, щодо яких встановлено причинний зв'язокінвалідності з Чорнобильською катастрофою, не може бути нижчою: по І групі інвалідності - семи мінімальних заробітних плат».

Депутати Верховної Ради України, приймаючи цей Закон, констатували, що ця державна гарантія дуже занижена, внаслідок фінансового стану України, і обіцяли на протязі декількох років підняти її.

Замість цього, у 1993 році Верховна Рада України встановила соціальну гарантію для всіх постраждалих від Чорнобильської катастрофи, згідно якої розмір державних пенсій постраждалих при втраті 100 % працездатності не може бути меншим ніж розмір 11 пенсій за віком.

Але ні уряд України, ні Пенсійний фонд, не прийняли до виконання Закон, підмінивши його цілою низкою постанов, якими нівелювали відповідальність держави і суттєво обмежили розмір компенсацій.

Він вимушений був звернутися до суду, який зобов'язав відповідача виконувати вимоги Закону і нараховувати та сплачувати належні йому пенсії в розмірі, не меншому ніж 8, 75 розмірів мінімальної пенсії за віком

У 2011 році, під виглядом коригування соціальних виплат, Пенсійний фонд України припинив сплачувати належні йому, відповідно до остаточного рішення суду, щомісячні виплати за втрату працездатності, обмежившись соціальними виплатами, зрівняними з соціальною подачкою для жебраків та ледарів. Це обгрунтовувалося рішеннями Конституційного Суду України.

22.05.2017 року він особисто звернувся до Секретаріату Конституційного Суду України за поясненнями, коли, яким чином і на підставі якого нормативного акту було скасоване його право отримувати компенсацію втрати працездатності від наслідків виконання робіт з ліквідації Чорнобильської катастрофи, яке він набув з моменту початку виконання цих робіт на підставі постанов Ради Міністрів Української РСР від 8.05.1986 року № 168-5 та№ 207-7 від 10.07.1986 року.

На особистому прийомі в Конституційному Суді України йому розяснили, що його конституційне право на отримання державних пенсій в розмірі встановленому остаточним рішенням суду, не може бути скасовано поки діють відповідні статті Конституції України. Ні рішення Конституційного Суду України, ні нові акти законодавства не можуть обмежити вже існуючі конституційні права - це імператив частини 3 статті 22 Конституції України і його невиконання потрібно розцінювати як свавілля і узурпація влади. Як йому повідомив Секретаріат Конституційного Суду України, станом на сьогодення є чинними і підлягають обовязковому застосуванню його рішення та висновки відповідно до ч. З статті 22 Конституції України.

Стаття 8 Конституції України визначає, що звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Позивач ОСОБА_1 прохає суд визнати протиправним невиконання ОСОБА_2 обєднаним управлінням Пенсійного фонду Полтавської області імперативу частини 3 статті 22 Конституції України, яким заборонено при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів звуження змісту та обсягу існуючого у нього права на отримання компенсації за втрату працездатності під час ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи та стягнути з відповідача ОСОБА_2 обєднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області, , на його користь державні пенсії в якості відшкодування шкоди здоров'ю, за втрату працездатності, в розмірі, встановленому остаточним рішенням суду - 8,75 мінімальної пенсії за віком, з урахуванням ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» щомісячно, без строку.

В судове засідання позивач не зявився, про причини неявки суд не повідомив.

Представник відповідача ОСОБА_2 обєднаного управління Пенсійного фонду Полтавської області в судове засідання не зявився, надіслав до суду клопотання з проханням закрити провадження у справі, оскільки 06.10.2017 року Лубенським міськрайонним судом (суддя Іващенко Ю.А.) була розглянута аналогічна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 обєднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області про стягнення державних пенсій і постановою суду в задоволенні позову відмовлено. Також прохає розглянути справу без його участі.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги слід залишити без розгляду з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 у 2017 році звертався до суду з позовом про стягнення з відповідача ОСОБА_2 обєднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області, , на його користь державні пенсії в якості відшкодування шкоди здоров'ю, за втрату працездатності, в розмірі, встановленому остаточним рішенням суду - 8,75 мінімальної пенсії за віком, з урахуванням ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» щомісячно, без строку.

Постановою Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 06.10.2017 року по справі №539/1978/17 під головуванням судді Іващенка Ю.А. у задоволенні позову відмовлено, вказана постанова законної чинності не набрала.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.155 КАС України, суд своєю ухвалою залишає позовну заяву без розгляду, якщо у провадженні цього або іншого адміністративного суду є адміністративна справа про спір між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

В даному позові міститься дві позовні вимоги, які взаємоповязані між собою, оскільки в рішенні Конституційного Суду України №3-рп/2012 від 25 січня 2012 року зазначено, що суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції, на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України. Однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов'язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості.

На підставі вищевикладеного, враховуючи, що в провадженні Лубенського міськрайонного суду перебуває адміністративна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 обєднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області про спір між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, даний позов слід залишити без розгляду.

Керуючись ст.155 КАС України, -

У Х В А Л И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 обєднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області про визнання незаконним невиконання імперативу частини 3 статті 22 Конституції України та стягнення державних пенсій залишити без розгляду.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана до Харківського апеляційного адміністративного суду через Лубенський міськрайонний суд Полтавської області протягом пяти днів.

Особи, які не були присутні під час проголошення ухвали, мають право оскаржити ухвалу суду протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя Лубенського

міськрайонного суду ОСОБА_3