Справа № 813/434/17
Суддя: Грень Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2017-10-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 жовтня 2017 року Справа № 813/434/17

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючий суддя Грень Н.М.,

секретар судового засідання Гавірко О.О.,

представник позивача ОСОБА_1,

представник відповідача ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Туристично-готельний комплекс «Дністер» до Головного управління Держпраці у Львівській області про скасування постанови,-

в с т а н о в и в :

На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Публічного акціонерного товариства Туристично-готельний комплекс «Дністер» до Головного управління Держпраці у Львівській області, з вимогою визнати незаконною та скасувати постанову від 05.01.2017 року №0-0012 про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами у сумі 48000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані невідповідністю висновків, викладених в акті перевірки фактичним обставинам справи. Позивач вказав на відсутність факту порушення вимог ст.24 КЗпП України з огляду на те, що особа, стосовно якої зроблений такий висновок, не перебувала у статусі найманих працівників, а надавала послуги згідно з договорами, укладеними відповідно до Цивільного кодексу України. З огляду на викладене, оскаржувана постанова є незаконною, безпідставною, а тому таку слід скасувати.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив суд позовні вимоги задовольнити повністю.

Представник відповідача на заперечення проти позову подав до суду письмові заперечення на позов та у судовому засіданні просив суд у задоволенні позовних вимог відмовити.

Суд заслухав пояснення представників сторін, показання свідка, зясував обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги і заперечення, а також ті, які мають інше значення для вирішення справи, повно, всебічно та обєктивно дослідив докази у справі та дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що 21.11.2016 року гр.ОСОБА_3 було подано до ГУ Держпраці у Львівській області звернення щодо грубого порушення ПАТ ТГК «Дністер» вимог трудового законодавства.

Звернення ОСОБА_3 було надіслане до Державної служби з питань праці для отримання згоди на проведення позапланової перевірки.

На підставі звернення гр.ОСОБА_3, за згодою Держпраці на проведення перевірки було призначено провести позапланову перевірку додержання законодавства про працю позивача.

Так, в період з 15.12.2016 року по 16.12.2016 року головним державним інспектором Сироїжко О.С. було проведено позапланову перевірку дотримання вимог законодавства про працю та загальнообовязкове державне соціальне страхування ПАТ ТГК «Дністер» з метою розгляду звернення гр.ОСОБА_3

За результатами проведення вказаної вище перевірки державним інспектором праці було складено акт перевірки додержання субєктами господарювання законодавства про працю та загальнообовязкове державне соціальне страхування №13/01/101/2560.

Проведеною перевіркою встановлено та зафіксовано в акті, зокрема, те, що посадові особи позивача допустили порушення вимог ст.24 КЗпП України, що виявилось у фактичному допуску до роботи у листопаді 2016 року гр.ОСОБА_3 без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За результатами вказаної перевірки, на підставі акту перевірки, ГУ Держпраці у Львівській області, відповідно до абз.2 ч.2 ст.265 КЗпП України, за порушення позивачем вимог ч.ч.1, 3 ст.24 КЗпП України, було застосовано до відповідача штраф в сумі 48000,00 грн., про що винесено постанову №0-0012 від 05.01.2017 року.

Тобто, постановою було встановлено порушення Товариством вимог ч.ч.1, 3 ст.24 КЗпП України, оскільки працівник був допущений до роботи без укладення трудового договору та повідомлення органів ДФС про прийняття працівника на роботу, зокрема, протягом листопада 2016 року працівник ОСОБА_3 працював начальником відділу електротехнічного обладнання ПАТ ТГК «Дністер». Тож, через відсутність підпису згаданої особи в договорі №165 від 01.11.2016 року та акті приймання-здачі виконаних робіт відповідач прийшов до висновку про те, що працівник допущений до роботи при відсутності будь-якої правової підстави.

Позивач, вважаючи вказану постанову незаконною, безпідставною та такою, що підлягає скасуванню, звернувся із означеним позовом до суду.

Завданням адміністративного судочинства, відповідно до ч.1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі по тексту - КАС України), є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

До адміністративних судів, згідно з ч.2 цієї ж статті, можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність субєктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Юрисдикція адміністративних судів, відповідно до ч.1 ст.17 КАС України, поширюється на правовідносини, що виникають у звязку з здійсненням субєктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у звязку з публічним формуванням субєкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Закріплений у ч.1 ст.11 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.1 ст.69 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Згідно із ч.1 ст.138 КАС України, предметом доказування є обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги чи заперечення або які мають інше значення для вирішення справи (причини пропущення строку для звернення до суду тощо) та які належить встановити при ухваленні судового рішення у справі.

Правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обовязки та відповідальність субєктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю) врегульовані положеннями Закону України від 05.04.2007 року №877-V «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності».

Відповідно до вимог ст.259 КЗпП України, нагляд і контроль за додержанням законодавства про працю здійснюють спеціально уповноважені на те органи та інспекції, які не залежать у своїй діяльності від власника або уповноваженого ним органу.

В свою чергу, постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 року №100 «Про утворення територіальних органів Державної служби з питань праці та визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України» утворено Державну службу України з питань праці.

Відповідно до п.1 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 року №96, Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який серед іншого реалізує державну політику у сферах охорони праці, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у звязку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття (далі загальнообовязкове державне соціальне страхування) в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

Підпунктом 54 п.4 вказаного Положення передбачено, що Державна служба України з питань праці має право накладати у випадках, передбачених законом, штрафи за порушення законодавства, невиконання розпоряджень посадових осіб Держпраці.

Щодо правомірності постанови про накладення штрафу за порушення законодавства про працю, відповідно до якої на позивача накладено штраф, суд керується наступним.

Відповідно до частин 1 та 3 ст.24 КЗпП України, трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Порядок повідомлення Державній фіскальній службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17.06.2015 року №413. Повідомлення Державної фіскальної служби про прийняття працівника на роботу є частиною укладання трудового договору, яке складається із виданого наказу та повідомлення Державної фіскальної служби та її територіальних органів.

Частиною 1 ст.21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобовязується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобовязується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Верховний Суд України у п.7 постанови Пленуму від 6 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» розяснив, що фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи з відома роботодавця.

Частинами 1, 3 ст.24 КЗпП України встановлено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання такої форми є обовязковим: при організованому наборі працівників; при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоровя; при укладенні контракту; у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); при укладенні трудового договору з фізичною особою; в інших випадках, передбачених законодавством України.

Частина 1 ст.23 КЗпП України передбачає, що трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Таким чином, трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобовязаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт.

Судом встановлено, що між ПАТ ТГК «Дністер» та ОСОБА_3 було укладено цивільно-правові договори підряду №123 від 06.09.2016 року та №147 від 01.10.2016 року. Відповідно до умов цих договорів, виконавець ОСОБА_3 надавав консультаційні послуги для інженерної служби ПАТ ТГК «Дністер» у вересні 2016 року, а в жовтні 2016 року надавав консультаційні послуги у відділі електротехнічного обладнання.

Відповідно виконання та приймання вказаних робіт підтверджується актами приймання-здачі робіт №123 від 06.09.2016 року, №147 від 01.10.2016 року.

Також, судом зясовано, що позивачем було перераховано суми винагороди, згідно з описаними вище договорами, відповідній особі.

Додатково, на підтвердження факту віднесення правовідносин, що склалися між Товариством та ОСОБА_3, який виконував роботи до цивільно-правових, позивачем надано суду копію квитанції №2 від 04.10.2016 року, що свідчить про передачу звіту про застрахованих осіб до ДФС, в якому міститься інформація по працюючому за договором цивільно-правового характеру ОСОБА_3 Аналогічні звіти, як стверджується матеріалами справи, були подані також за вересень і жовтень 2016 року.

Загалом, наявність звітів і доказів їх отримання податковим органом спростовує твердження відповідача про недотримання позивачем процедури повідомлення органів Державної фіскальної служби про укладені договори.

Тож, суд зауважує, що заяв про прийняття на роботу ОСОБА_3 не подавалося, наказу (розпорядження) про прийняття на роботу не видавалося, виконавець повинен був виконати певний визначений обсяг робіт, за результатами яких, як уже згадувалось, оформлено акти приймання-здачі робіт, де сторони не мали жодних претензій, оплата проводилася на підставі актів й у різному розмірі в залежності від обсягу виконаних робіт. Судом у процесі розгляду справи також зясовано, що ОСОБА_3 при виконанні договорів підряду як особа, що працює, згідно з цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору не підпорядковувався правилам внутрішнього трудового розпорядку, при цьому, сам організовував свою роботу і виконував її на власний ризик; виконавець самостійно організовував виконання робіт у зручний для нього час, оскільки саме результат виконаних робіт, їх повнота та якість була предметом договорів підряду №123 від 06.09.2016 року та №147 від 01.10.2016 року.

Загалом, час виконання ОСОБА_3 робіт за договорами підряду Підприємством не обліковувався, що підтверджується табелем обліку використання робочого часу, у якому відсутній такий працівник. Відповідачем також даний факт був зафіксований в акті та відзначено, що відсутність табелів фіксування робочого часу ОСОБА_3 властиве для цивільно-правового договору. Записи про прийняття чи звільнення ОСОБА_3, як вбачається, також у його трудовій книжці Підприємством не здійснювалися.

Вказане свідчить про те, що Підприємством, такі правовідносини сприймалися та декларувалися власне як цивільно-правові, а не трудові.

Щодо висновків, викладених відповідачем в акті перевірки про те, що ОСОБА_3 працював начальником відділу електротехнічного обладнання ПАТ ТГК «Дністер», спростовується фактом перебування на цій посаді ОСОБА_4 У судовому засіданні судом досліджувалось дане питання та встановлено, що ОСОБА_4 перебував на штатній посаді начальника відділу електротехнічного обладнання з 20.08.2009 року по 15.12.2016 року, що підтверджується наказами про прийняття на роботу і звільнення останнього. Тож, за наведених обставин суд приходить до висновку, що фактично ОСОБА_3 не міг з 07.09.2016 року по 21.11.2016 року працювати начальником відділу, оскільки протягом цього періоду начальником відділу електротехнічного обладнання ПАТ ТГК «Дністер» працював ОСОБА_5

Таким чином, суд вважає неправомірними висновки, викладені в акті перевірки, оскільки, зважаючи на відсутність підпису ОСОБА_3 на договорі №165 від 01.11.2016 року (що у свою чергу був проектом) та акті приймання-здачі виконаних робіт, відповідач стверджує, що працівник був допущений до роботи при відсутності будь-якої правової підстави.

Тож, з огляду на те, що договір №165 від 01.11.2016 року не містить підпису згаданої особи, що не заперечується і відповідачем, а тому не може такий вважатися укладеним. А як наслідок, такий договір не створює для його сторін жодних правових наслідків.

Відповідно до вимог ч.1, 2 ст.837 ЦК України, за договором підряду одна сторона (підрядник) зобовязується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобовязується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

В силу вимог ч.1 ст.843 ЦК України у договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення. В наведених вище договорах ціна договору визначена. а умови договору стосовно визначення його ціни не суперечать вимогам діючого законодавства.

Згідно з приписами ч.1 ст.850 ЦК України, замовник зобовязаний сприяти підрядникові у виконанні роботи у випадках, в обсязі та в порядку, встановлених договором підряду.

Відповідно до ч.1 Господарського кодексу України, одним із загальних принципів господарювання в Україні є свобода підприємницької діяльності у межах, визначених законом. Конституційним правом, важливим для визначення господарських правовідносин, є право кожного на підприємницьку діяльність, не заборонену законом, закріплене ст.42 Конституції України. Правопорядок у сфері господарювання визначається також комплексом соціальних прав, закріплених Конституцією, насамперед, це право кожного на працю, які він вільно обирає або на яку він вільно погоджується.

Тобто, громадянин ОСОБА_3 мав конституційне право укладати цивільно-правові договори та відповідно до ст.ст.837, 901 ЦК України виконувати зобовязання, передбачені умовами даних договорів.

У цивільно-правових відносинах діє принцип свободи договору, тобто сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст.327 ЦК України).

Слід звернути увагу на те, що Договори з громадянами на використання їх праці можуть укладатися за трудовим договором або цивільно-правовою угодою. Основною відмінністю угод цивільно-правового характеру від трудових договорів є те, що перші регламентуються Цивільним кодексом України (ст.208 - письмова форма, ст.626 - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обовязків), а трудові Кодексом законів про працю України (ст.21-ст.24). Правова основа цивільно-правових договорів полягає у тому, що трудові відносини між сторонами за наслідком укладання договору не виникають. Сторонами таких договорів є замовник і виконавець, а не працівник і роботодавець. Таким чином, за цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами. Виконавець робіт, на відміну від найманого працівника, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ними ознайомлений, працівник не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом на роботу.

Заборони на укладення договорів цивільно-правового характеру між Підприємством і працівником на виконання робіт чи надання послуг, законодавством не встановлено.

Суд наголошує, що трудовий договір за своєю правовою природою регулює процес праці, а цивільно-правовий договір, у даному випадку - договір надання послуг, - укладається з метою вчинення певних дій та за згодою певних осіб для досягнення результатів певної діяльності.

Так, судом не встановлено факту прийняття позивачем на роботу вказаної особи за конкретною кваліфікацією, професією, посадою; факту розяснення вказаній особі прав і обовязків та проінформування під розписку про умови праці, наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів та можливі наслідки їх впливу на здоровя, його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах, відповідно до чинного законодавства і колективного договору.

Як зазначив Вищий адміністративний суд України (ухвала від 15.09.2015 року у справі №К/800/33578/13), у разі виконання робіт (надання послуг) не на підставі трудового договору, а відповідно до договору підряду (цивільно-правового договору), трудові відносини не виникають.

Окрім того, судом встановлено, що громадянин ОСОБА_3 звертався до Галицького районного суду м.Львова із позовом до Публічного акціонерного товариства Туристично-готельний комплекс «Дністер» про визнання цивільно-правового договору трудовим, стягнення недоплачених розрахункових, стягнення виплат за листком непрацездатності, стягнення трьохмісячної вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, стягнення моральної шкоди, виплату компенсації відповідно до порядку 145 умови зростання заробітної плати, повернення посвідчення.

Однак, рішенням суду від 14.08.2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 було відмовлено.

Згідно із статтею 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, наявність обставин, що вказують на відсутність спрямування правочину на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, є лише підставою розгляду питання компетентним судом для визнання правочину недійсним (тобто вказує на оспорюваність правочину).

У той же час, згідно зі статтею 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Жодних, передбачених законом обставин, які б вказували на нікчемність будь-яких правочинів позивача, з наявного витягу з акту перевірки не вбачається.

Більш того, відповідач не має повноважень на визнання укладених позивачем з виконавцем робіт цивільно-правових договорів недійсними або визнавати їх трудовими чи на власний розсуд тлумачити їх умови.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відсутність порушення трудового законодавства в частині допуску вказаного працівника до роботи без укладення трудових договорів, оскільки виконувані відповідним працівником роботи здійснювались в рамках цивільно-правових угод.

Згідно з вимогами ч.1 ст.71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Відповідно до ч.2. ст.71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні (ст.86 КАС України).

Таким чином, висновки ГУ Держпраці у Львівській області про порушення позивачем вимог ч.ч.1, 3 ст.24 КЗпП України є помилковими, а прийнята на підставі цих висновків оскаржувана постанова є протиправною, та такою, що підлягає скасуванню.

З врахуванням викладеного, сукупність вищевикладених обставин справи дає суду підстави визнати позовні вимоги обґрунтованими, доведеними матеріалами справи, і такими, що слід задовольнити.

Відповідно до ч.1 ст.94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст.ст.7-14, 17-20, 69-71, 86, 94, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

п о с т а н о в и в:

1. Адміністративний позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправною та скасувати постанову Головного управління Держпраці у Львівській області про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами 0-0012 від 05.01.2017 року..

3. Стягнути із Головного управління Держпраці у Львівській області на користь Публічного акціонерного товариства Туристично-готельний комплекс «Дністер» судовий збір в сумі 1600 (одна тисяча шістсот) грн.00 коп.

Постанова може бути оскаржена, згідно зі ст. 186 КАС України, протягом 10 днів з дня її проголошення чи отримання копії постанови, шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом 10 днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили, згідно зі ст. 254 КАС України, після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова суду не набрала законної сили.

Суддя Грень Н.М.

Повний текст постанови виготовлений та підписаний 31.10.2017 року.