Справа № 816/1619/17
Суддя: І.С. Шевяков
Дата ухвалення: 2017-10-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2017 року м. ПолтаваСправа № 816/1619/17

Полтавський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Шевякова І.С.,

за участю:

секретаря судового засідання - Шулик Н.І.,

представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - Соловей А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Головного управління ДФС у Полтавській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В:

25 вересня 2017 року ОСОБА_3 (надалі також - позивач, ОСОБА_3.) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Лубенської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Полтавській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 30.06.2017 року № 625073-13, 725073-13, 625073-13.

11 жовтня 2017 року позивач надав до суду клопотання про уточнення позовних вимог, відповідно до якого він просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 30.06.2017 року № 625073-13, № 725073-13, № 825073-13.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2017 року замінено первинного відповідача належним відповідачем - Головним управлінням ДФС у Полтавській області (надалі також - відповідач, ГУ ДФС у Полтавській області).

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив адміністративний позов задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування вимог позивачем зазначено, що у його власності знаходяться приміщення млину за адресою: АДРЕСА_3 площею 2278,96 кв.м.; приміщення механізованої хлібопекарні за адресою: АДРЕСА_2 площею 1827,3 кв.м; а також приміщення зерноскладу за адресою: АДРЕСА_1 площею 2302,5 кв.м. Зазначені приміщення використовуються ним для виробництва товарів харчування, він є фізичною особою - підприємцем. На вказані об"єкти нерухомості податковий орган нарахував податкові зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в розмірі 6280 грн. 65 коп., 5036 грн. 04 коп., 6345 грн. 69 коп., відповідно. Вказав, що оскільки згідно Державного класифікатора будівель та споруд дані об`єкти нерухомості є будівлями промисловості, то відповідно до положень статті 266 Податкового кодексу України, вищезгадані приміщення не є об`єктами оподаткування.

Таким чином, позивач вважає, що у відповідача не було законних підстав для нарахування податкового зобов"язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної

ділянки.

Представник відповідача проти позову заперечував. Просив суд відмовити у його задоволенні, стверджуючи про законність та обґрунтованість оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

У наданих до суду письмових запереченнях зазначив, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, за позивачем на праві приватної власності зареєстровані нежитлові приміщення млину площею 2278,96 кв.м., механізованої хлібопекарні площею 1827,3 кв.м, приміщення зерноскладу площею 2302,5 кв.м. Податковим кодексом України, а саме пп. «є» пункту 266.2.2 статті 266 підставою для звільнення від оподаткування визначено належність будівлі промисловості виключно промисловим підприємствам. Висловив позицію, що оскільки позивач є фізичною особою-підприємцем, то положення пп. «є» п.266.2.2 ст.266 Податкового кодексу України на нього не поширюються. З огляду на вищевикладене вважає, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення були прийняті у відповідності до положень чинного законодавства.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши та дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступне.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням 53 сесії шостого скликання Лубенської міської ради Полтавської області від 19 червня 2015 року встановлено на 2016 рік ставку податку для об`єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних осіб, в залежності від місця розташування. Для приміщень позивача, як таких, що належать до третьої зони, встановлена ставка податку на рівні 0,2% мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. м. бази оподаткування (а.с. 41-42).

ГУ ДФС у Полтавській області встановило, що ОСОБА_3 є власником нежитлових приміщень, а саме:

- млину за адресою: АДРЕСА_3, площею 2278,96 кв.м.,

- нежитлової будівлі - механізована хлібопекарня за адресою: АДРЕСА_2, площею 1827,3 кв.м,

- зерноскладу за адресою: АДРЕСА_1, площею 2302,5 кв.м.

Вищевказане підтверджуються копіями свідоцтв про право власності на нерухоме майно (а.с. 16-17), копією відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 12.01.2016 року (а.с. 21), інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (а.с. 34-40).

Вважаючи, що нежитлове нерухоме майно, яке належить позивачу на праві власності, є об'єктом оподаткування за змістом статті 266 Податкового кодексу України, відповідно ОСОБА_3, є платником податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, фіскальний орган самостійно визначив суму грошових зобов'язань за платежем - податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2016 рік та надіслав позивачу податкові повідомлення-рішення, а саме:

- № 825073-13 від 30.06.2017 року, яким визначив позивачу податкове зобов'язання за 2016 рік за платежем - податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в сумі 6280 грн. 65 коп.,

- № 725073-13 від 30.06.2017 року, яким визначив позивачу податкове зобов'язання за 2016 рік за платежем-податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в сумі 5036 грн. 04 коп.,

- № 625073-13 від 30.06.2017 року, яким визначив позивачу податкове зобов'язання за 2016 рік за платежем-податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в сумі 6345 грн. 69 коп.

Позивач не погодився із податковими повідомленнями - рішеннями № 825073-13 від 30.06.2017 року, № 725073-13 від 30.06.2017 року, № 625073-13 від 30.06.2017 року, у зв'язку з чим оскаржив їх до суду.

Надаючи правову оцінку спірним рішенням, суд виходить з критеріїв правомірності таких рішень, що встановлені частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якою у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до пункту 266.1.1. статті 266 Податкового кодексу України, платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об"єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Згідно змісту пункту 266.2.1 та пп. «є» пункту 266.2.2 статті 266 Податкового кодексу України, об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка. Не є об`єктом оподаткування, з-поміж іншого, будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

Відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Державного комітету України зі стандартизації, метрології та сертифікації від 17.08.2000 № 507, будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу «Будівлі нежитлові» (група 125 «Будівлі промислові та склади» клас 1251 «Будівлі промисловості»).

З огляду на зазначене, до будівель промисловості відносяться об`єкти нерухомості, які відповідно до ДК 018-2000 належать до класу 1251 «Будівлі промисловості», що включає підкласи: 1251.1 «Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості; 1251.2 «Будівлі підприємств чорної металургії»; 1251.3 «Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості»; 1251.4 «Будівлі підприємств легкої промисловості»; 1251.5 «Будівлі підприємств харчової промисловості»; 1251.6 «Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості»; 1251.7 «Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості»; 1251.8 «Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості»; 1251.9 «Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне».

Окрім того, промисловими вважаються підприємства, які відповідно до Національного класифікатора України ДК 009:2010, затвердженого наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 29.11.2010 № 530, відносяться до секцій: B «Добувна промисловість та розроблення карєрів»; C «Переробна промисловість», зокрема виробництво харчових продуктів, напоїв, тютюнових виробів, текстильне виробництво, виробництво шкіри, виробів зі шкіри та інших матеріалів,виробництво паперу та паперових виробів, поліграфічна діяльність, тиражування записаної інформації тощо; D «Постачання електроенергії, газу, пари та кондиційованого повітря»; E «Водопостачання; каналізація, поводження з відходами»; F «Будівництво».

Разом з тим, в Державному класифікаторі будівель та споруд ДК 018-2000 об`єктами класифікації є будівлі виробничого і невиробничого призначення та інженерні споруди різного функціонального призначення. До групи «Будівлі промислові та склади» належать будівлі промислового призначення (фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо).

Таким чином, оскільки будь-яким іншим джерелом національного законодавства не надано визначення "будівлі промисловості", з метою застосування норм пункту 266.2.2 статті 266 Податкового кодексу України при визначенні промислових підприємств суд вважає за можливе виходити з визначень Національного класифікатора України ДК 009:2010 та Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000.

За тими видовими своїми ознаками, які можливо встановити зі правовстановлюючих документів, а також за своїм функціональним призначенням, за яким позивачем здійснюється їх використання, об"єкти нерухомості, щодо оподаткування яких виник спір, відносяться до будівель промисловості - відповідно до наведених вище критеріїв Національного класифікатора України ДК 009:2010 та Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000.

Крім того, суд враховує, що згідно даних ЄДРПОУ, основними видами діяльності ФОП ОСОБА_3 є виробництво хліба та хлібобулочних виробів, виробництво борошняних кондитерських виробів, тортів і тістечок нетривалого зберігання (основний); оптова торгівля іншими продуктами харчування, у тому числі рибою, ракоподібними та молюсками; надання в оренду інших машин, устаткування та товарів н.в. і у.; управління нерухомим майном за винагороду або на основі контракту (а.с. 22).

Таким чином, суд приходить до висновку, що будівлі, які належать ОСОБА_3 (млин за адресою: АДРЕСА_3, площею 2278,96 кв.м., механізована хлібопекарня за адресою: АДРЕСА_2, площею 1827,3 кв.м, зерносклад) є будівлями промисловості відповідно до правовстановлюючих документів, що враховують вимоги ДК 018-200, та не є об'єктами оподаткування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

З системного аналізу положень Податкового кодексу України, якими врегульовані питання справляння податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, суд приходить до висновку, що при встановленні бази оподаткування визначальними ознаками в даному випадку є саме ознаки нерухомості, а не ознаки її власника. Отже, база оподаткування повинна визначатися без урахування організаційно-правової форми власника та виду здійснення підприємницької діяльності.

Відповідно до положень чинного законодавства юридичні особи та фізичні особи-підприємці належать до однієї категорії учасників господарського процесу, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов'язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов'язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством.

Згідно з частиною 2 статті 55 Господарського кодексу України, суб'єктами господарювання є:

1) господарські організації - юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку;

2) громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці.

Стаття 51 Цивільного кодексу України передбачає, що до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Згідно із пунктом 56.21 статті 56 Податкового кодексу України, у разі коли норма цього Кодексу чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі цього Кодексу, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів, або коли норми одного і того ж нормативно - правового акта суперечать між собою та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.

Таким чином, суд дійшов висновку, що у даному випадку виключення будівель промисловості, що належать на праві власності фізичній особі-підприємцю, з числа об'єктів нерухомості, які не є об'єктами оподаткування, негативно впливає на конкурентноздатність такого підприємця порівняно з юридичними особами та не забезпечує визначені Податковим кодексом України рівність усіх платників перед законом, недопущення будь-яких проявів податкової дискримінації - забезпечення однакового підходу до всіх платників податків незалежно від соціальної, расової, національної, релігійної приналежності, форми власності юридичної особи, громадянства фізичної особи, місця походження капіталу.

При цьому, суд вважає, що власне норма пп. «є» пункту 266.2.2. статті 266 Податкового кодексу України не містить жодних виключень, обмежень чи застережень щодо включення будівель промисловості, що належать на праві приватної власності фізичним особам-підприємцям, до об`єктів, які не оподатковуються. За таких обставин, на переконання суду, згідно п.п 4.1.4 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України, конфлікт інтересів в спірних правовідносинах має бути вирішений на користь платника податку.

Необхідно зазначити, що у справі "Щокін проти України" Європейський суд з прав людини у рішенні від 14.10.2010 року дійшов висновку про порушення прав заявника, гарантованих статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, по-перше, в зв'язку з тим, що відповідне національне законодавство не було чітким та узгодженим та, відповідно, не відповідало вимозі "якості" закону і не забезпечувало адекватність захисту від свавільного втручання у майнові права заявника; по-друге, національними органами не було дотримано вимогу законодавства щодо застосування підходу, який був би найбільш сприятливим для заявника-платника податку, коли у його справі національне законодавство припускало неоднозначне трактування.

Також, в рішенні «Серков проти України» (Serkov v. Ukraine) від 07.07.2011, заява № 766/05, ЄСПЛ дійшов висновку що, по-перше, національне законодавство не було чітким та узгодженим та не відповідало вимозі «якості» закону і не забезпечувало адекватного захисту від свавільного втручання у майнові права заявника; по-друге, національними органами не було дотримано вимогу законодавства щодо застосування підходу, який був би найбільш сприятливим для заявника-платника податку, коли в його справі національне законодавство припускало неоднозначне трактування.

Відтак, суд приходить до висновку про те, що оскаржувані податкові-рішення є протиправними і підлягають скасуванню.

З огляду на вищевикладене, вимога позивача є правомірною та такою, що повністю відповідає положенням діючого законодавства України, належним чином обґрунтована, і тому підлягає задоволенню у повному обсязі.

Згідно з частиною 1 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи те, що позивачем ОСОБА_3 при зверненні до суду сплачено судовий збір у розмірі 640 грн. і суд дійшов висновку про задоволення позову, суд вважає за необхідне стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС в Полтавській області на користь позивача витрати зі сплати судового збору в розмірі 640 грн.

На підставі викладеного, керуючись статтями 7, 8, 9, 10, 11, 71, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, -

П О С Т А Н О В И В:

Позовні вимоги задовольнити повністю.

Податкові повідомлення - рішення Головного управління ДФС в Полтавській області № 625073-13 від 30.06.2017 року, № 725073-13 від 30.06.2017 року, № 825073-13 від 30.06.2017 року визнати протиправними та скасувати.

Стягнути на користь ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_1) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС в Полтавській області витрати зі сплати судового збору у сумі 640 грн.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Полтавський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення постанови з одночасним надісланням її копії до суду апеляційної інстанції. У разі застосування судом частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови складено 30 жовтня 2017 року.

Суддя І.С. Шевяков