Справа № 826/9201/17
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2017-10-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

31 жовтня 2017 року № 826/9201/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Келеберди В.І. розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Яхонт» до Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправними та скасування рішень.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва (також далі - суд) надійшов позов товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Яхонт», (далі - позивач), до Головного управління ДФС у м. Києві, (далі - відповідач), про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень відповідача від 27.04.2017 р. № та № , (далі - оскаржувані рішення).

В обґрунтування позову зазначено, що оскаржувані рішення є протиправними та підлягають скасуванню, оскільки вони прийняті на підставі висновків відповідача, зроблених за результатами перевірки позивача, які не відповідають фактичним обставинам.

Відповідною ухвалою суду відкрито провадження в адміністративній справі № 826/9201/17 (далі - справа), яку призначено до розгляду у судовому засіданні.

Під час переходу до розгляду справи по суті представник позивача підтримав позов та просив задовольнити його повністю.

Представник відповідача у відповідне судове засідання не прибув, хоча про дату, час та місце судового розгляду справи сторона відповідача повідомлена належним чином, заява про розгляд справи за відсутності представника відповідача до суду не надійшла.

Враховуючи викладене та зважаючи на достатність наявних у матеріалах справи доказів для розгляду та вирішення справи по суті, у відповідному судовому засіданні судом, згідно з ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), прийнято рішення про подальший розгляд та вирішення справи у порядку письмового провадження.

Оцінивши у порядку письмового провадження належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд -

ВСТАНОВИВ:

Відповідачем у період із 28.02.0217 р. по 14.03.2017 р. проведено перевірку позивача, за результатами якої 28.03.2017 р. складено акт № 112/26-15-14-02-04/38517114 про результати документальної планової виїзної перевірки позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період із 01.01.2014 р. по 31.12.2016 р., (далі - акт перевірки), згідно з висновками якого, позивачем:

- занижено податок на прибуток підприємств у періоді, що перевірявся, на загальну суму 317 697, 00 грн., у тому числі за 2015 р. - 163 365, 00 грн, за 2016 р. - 154 332, 00 грн.;

- занижено суму податку на додану вартість, (далі - ПДВ), що підлягає нарахуванню до сплати в бюджет у розмірі 1 496 287, 00 грн., у тому числі за: лютий 2015 р. - 154 972, 00 грн.; березень 2015 р. - 151 653, 00 грн.; травень 2015 р. - 159 998,00 грн.; червень 2015 р. - 134 155, 00 грн.; липень 2015 р. - 250 264, 00 грн.; серпень 2015 р. - 83 333, 00 грн.; квітень 2016 р. - 107 117, 00 грн.; травень 2016 р. - 171 265, 00 грн.; червень 2016 р. - 36 741, 00 грн.; липень 2016 р. - 246 544, 00 грн.; жовтень 2016 р. - 245, 00 грн.

На підставі акту перевірки, 27.04.2017 р. відповідачем складено оскаржувані рішення: № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток приватних підприємств у розмірі 317 697, 00 грн. за основним платежем та у розмірі 38 583, 00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами); № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з ПДВ у розмірі 1 496 287, 00 грн. за основним платежем та у розмірі 374 071, 75 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами).

Вважаючи перелічені рішення протиправними та такими, що підлягають скасуванню, позивач звернувся до суду із позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Зі змісту акту перевірки вбачається, що за результатами перевірки відповідач прийшов до висновку про відсутність реального здійснення позивачем господарський операцій з контрагентами.

У ході судового розгляду справи представник позивача, у свою чергу, наполягав, що товари та послуги від вказаних в акті перевірки контрагентів позивачем фактично отримані, оплачені, і використані у межах господарської діяльності позивача. Вчинені господарські операції спричинили рух активів, зміну зобов'язань позивача та відповідають змісту укладених правочинів. При цьому, висновок контролюючого органу про нереальність господарських операцій ґрунтується виключно на припущеннях та висновках щодо діяльності контрагентів позивача по ланцюгу постачання.

Відповідно до пп.14.1.36 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України, (далі - ПК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і провадиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Підпунктом 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 ПК України передбачено, що об'єктом оподаткування податком на прибуток підприємств є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом зменшення суми доходів звітного періоду, визначених згідно зі ст.ст. 135 - 137 цього Кодексу, на собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та суму інших витрат звітного податкового періоду, визначених згідно зі ст.ст. 138 - 143 цього Кодексу, з урахуванням правил, встановлених ст. 152 цього Кодексу.

Згідно з пп. 14.1.27. п. 14.1. ст. 14 ПК України, втрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Відповідно до п. 138.1 ст. 138 ПК України, витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з п.п. 138.4, 138.6 - 138.9, пп.пп. 138.10.2 - 138.10.4 п. 138.10, п. 138.11 цієї статті; інших витрат, визначених згідно з п. 138.5, пп.пп. 138.10.5, 138.10.6 п. 138.10, п.п. 138.11, 138.12 цієї статті, п. 140.1 ст. 140 і ст. 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у п. 138.3 цієї статті та у ст. 139 цього Кодексу.

Витрати операційної діяльності, згідно з пп. 138.1.1 п. 138.1 ст. 138 ПК України, включають: собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням п.п. 138.2, 138.11 цієї статті, п.п. 140.2 - 140.5 ст. 140, ст.ст. 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку; перелічені в ПК України витрати банківських установ.

Згідно з п. 138.2 ст. 138 ПК України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Відповідно до пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК України, не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та врахування податку.

Згідно з пп. 14.1.181 п.14.1 ст.14 ПК України, податковий кредит сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до п. 198.3 ст. 198 ПК України, податковий кредит звітного періоду зазначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 193.1 ст. 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг.

Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 ПК України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими п. 201.11 ст. 201 цього Кодексу.

Пунктом 201.10 ст. 201 ПК України визначено, що при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов'язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Згідно з п. 44.1 ст. 44 ПК України, для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством України. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій.

Аналіз наведених норм свідчить, що для виникнення права на врахування затрат, понесених у зв'язку із здійсненням господарських операцій при визначенні об'єкта оподаткування податком на прибуток та сум податку на додану вартість при зазначенні об'єкта оподаткування податком на додану вартість по господарських операціях, такі операції мають фактично відбутись, вони повинні підтверджуватись належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність таких операцій, а також такі операції мають спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Як вбачається з акту перевірки, підставою для прийняття оскаржуваних рішень стали висновки контролюючого догану про заниження позивачем доходів та завищення позивачем податкового кредиту, та як наслідок заниження податку на прибуток та ПДВ у зв'язку з безпідставним, на думку контролюючого органу, формуванням показників податкової звітності з урахуванням господарських операцій з контрагентами позивача, операції з яким контролюючий орган вважає нереальними.

При цьому, в акті перевірки контролюючий орган посилається на наявну податкову інформацію щодо неможливості підтвердження реальності проведених операцій з постачальниками на підставі аналізу діяльності контрагентів та аналізу Єдиного реєстру судових рішень.

Контролюючий орган по всіх операціях з контрагентами позивача посилається на не подачу звітності контрагентами, анулювання свідоцтв платника ПДВ, невеликою кількістю працівників та незначним розміром основних засобів. При цьому, поза увагою перевіряючих залишився той факт, що перелічені «недоліки» мали місце вже після завершення господарських операцій із позивачем.

В акті перевірки контролюючим органом зазначено, що аналізом задекларованих податкових накладних встановлено невідповідність придбаних контрагентами товарів товарам, придбаним позивачем.

Однак, при проведенні вказаного аналізу контролюючий орган обмежився лише операціями контрагентів позивача за період виписування позивачу податкових накладних та не з'ясував можливість придбання такого товару в іншому періоді. Крім того, позивач не зобов'язаний та не має об'єктивної можливості під час придбання товару у контрагента встановлювати його походження, а тому не може нести відповідальність, з урахуванням таких обставин, за діяльність контрагента.

Податкове законодавство України не ставить право платника податку на віднесення сум до складу витрат та оформлення податкового кредиту в залежність від дій або бездіяльності його контрагентів чи відсутності у контрагентів основних фондів, кваліфікованого персоналу тощо. Якщо контрагент не виконав свого зобов'язання щодо сплати податку до бюджету, або припустився інших порушень при здійсненні господарської діяльності, це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи. Зазначена обставина не є підставою для позбавлення платника податку права на формування податкового кредиту та сплачених сум до складу витрат у разі, якщо останній виконав усі передбачені законом умови щодо включення сум податку, сплачених ним в ціні придбаних товарів робіт, послуг, до складу податкового кредиту та має всі документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту.

Також контролюючий орган посилається на те, що проведеним аналізом інформації з Єдиного державного реєстру судових рішень встановлено, що невідомі особи створили суб'єкти господарювання з метою прикриття незаконної діяльності. (ТОВ «Спрін-трейд», ТОВ «Самора-вест», ТОВ «Стріла трейд», ТОВ «Сокта», ТОВ «Селма груп»).

В даному випадку як на джерело доказової інформації відповідач посилається на проміжні ухвали слідчих суддів, якими вирішуються клопотання учасників кримінального провадження. При цьому, перевіряючи приходять до висновку щодо «фіктивності» контрагентів та всіх операцій.

Одночасно з цим, будь-яких порушень щодо оформлення податкових накладних контролюючим органом не встановлено, зауваження до змісту та форми зазначених документів відсутні, що не заперечується відповідачем в акті перевірки. Податкові накладні видані особою, яка на час здійснення господарських операцій зареєстрована суб'єктом підприємницької діяльності, платником ПДВ, такі накладні внесені до Єдиного реєстру податкових накладних.

Контролюючим органом фактично підтверджується реальність здійснення господарських операцій з огляду на дослідження під час перевірки всіх первинних документів і відображення такої інформації в акті перевірки, (договори, видаткові, прибуткові накладні, податкові накладні та інше)

Зазначені обставини вказують на наявність у позивача ділової мети відповідно до пп. 14.1.231 п. 14.1 ст. 14 ПК України.

Крім того, в акті перевірки як на доказ порушення позивачем податкового законодавства, контролюючий орган посилається на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 29.07.2016 р. у справі № 759/8955/16-к, вирок Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 10.05.2016 р. у справі № 428/1898/16-к, вирок Солом'янського районного суду м. Києва від 16.05.2016 р. у справі № 760/5935/16-к.

З цього приводу необхідно зазначити, що ч. 4 ст. 72 КАС України передбачено, що вирок суду в кримінальній справі або постанова суду у справі про адміністративний проступок, які набрали законної сили, є обов'язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалено вирок або постанова суду, лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою.

Диспозиція наведеної правової норми прямо вказує на те, що обов'язковими для суду, який розглядає справу, є, зокрема, вирок суду в кримінальній справі.

Обов'язковими для врахування адміністративним судом є факти, наведені у вироку у кримінальній справі, щодо часу, місця та об'єктивного характеру відповідного діяння тієї особи, правові наслідки, дій чи бездіяльності якої є предметом розгляду в адміністративній справі. Водночас правова кваліфікація діяння особи, наведена у вироку в кримінальній справі не є обов'язковою для адміністративного суду, тобто, висновки інших судів щодо правомірності чи протиправності дій особи, поведінка якої є предметом розгляду в адміністративній справі, не є обов'язковими для адміністративного суду, який таку справу розглядає.

Отже, встановлені вироком суду у кримінальній справі обставини, що свідчать про наявність складу злочину у діяннях фізичної особи, не можуть вважатися обов'язковими для адміністративного суду під час надання ним оцінки податковій поведінці юридичної особи, працівником або представником якої була фізична особа, щодо якої ухвалено вирок.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого Протоколу та Протоколів 2, 4, 7, 11 до Конвенції» ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року, Україна визнала джерелом права рішення Європейського суду з прав людини, а також юрисдикцію цього суду в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції. Рішення Європейського суду є частиною національного законодавства і є обов'язковим для правозастосування органами правосуддя.

Так, у рішеннях Європейського суду з прав людини у справах «Інтерсплав проти України» (2007 рік, заява № 803/02), «Булвес» АД проти Болгарії» (2009 рік, заява № 3911/0) і «Бізнес Супорт Центр проти Болгарії» (2010 рік, заява № 6689/03), які, відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» підлягають застосуванню судами як джерела права, визначено, що платника податку не може бути позбавлено права за бюджетне відшкодування ПДВ за відсутності доказів того, що його було залучено до протиправної діяльності, пов'язаної з незаконним отриманням бюджетного відшкодування; при цьому платник ПДВ не повинен нести відповідальність за зловживання, вчинені його постачальниками, якщо платник ПДВ не знав про такі зловживання і не міг про них знати.

Враховуючи наведене вище, твердження контролюючого органу про нереальність господарських операцій між позивачем та його контрагентами з поставки товарів (послуг) є помилковими, а оскаржувані рішення - протиправними та такими, що підлягають скасуванню.

Суд звертає увагу, що у матеріалах справи містяться копії первинних документів позивача, за результатами дослідження яких суд дійшов висновку про те, що такі документи підтверджують реальність господарських операцій позивача із його контрагентами.

Зокрема, до матеріалів справи долучено копії договорів про надання послуг, рахунків на оплату, актів надання послуг, актів здачі-прийняття робіт, видаткових та податкових накладних, платіжних доручень, виписок по банківським рахункам, якими повністю підтверджується здійснення позивачем господарської діяльності.

Відповідно до ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 69, ч.ч. 1, 2, 6 ст. 71 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів.

Із системного аналізу вище викладених норм та з'ясованих судом обставин вбачається, що позов товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Яхонт» до Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправними та скасування рішень є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню повністю.

Згідно з ч. 1 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

На підставі вище викладеного, керуючись ст.ст. 69-71, 86, 94, 128, 158-163, 167 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у м. Києві від 27.04.2017 р. № та № .

3. Присудити на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Яхонт» () здійснений ним судовий збір у розмірі 33 459, 59 грн. (тридцять три тисячі чотириста п'ятдесят дев'ять гривень п'ятдесят дев'ять копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у м. Києві ().

Копії постанови направити (вручити) сторонам (їх уповноваженим представникам) у порядку та строки, встановлені ст. 167 КАС України.

Згідно зі ст.ст. 185, 186 КАС України, постанова може бути оскаржена шляхом подання до Київського апеляційного адміністративного суду через Окружний адміністративний суд міста Києва апеляційної скарги протягом десяти днів із дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Київського апеляційного адміністративного суду.

Відповідно до ст. 254 КАС України, постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя В.І. Келеберда