Справа № 815/385/13-а
Суддя: Борисенко І.В.
Дата ухвалення: 2017-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"24" жовтня 2017 р. К/800/40323/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:
головуючого суддіБорисенко І.В.
суддів Бившевої Л.І.
Юрченко В.П.
за участю секретаряОрешко Ю.О.
та представників сторін: від позивача Баранова Л.В.
від відповідачане з'явився,
розглянувши у відкритому судовому засіданні
касаційну скаргуДержавної податкової інспекції у Комінтернівському районі Головного управління Міндоходів в Одеській області
на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 01.07.2014
у справі №815/385/13-а
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Вікол»
доДержавної податкової інспекції у Комінтернівському районі Головного управління Міндоходів в Одеській області
проскасування податкових повідомлень-рішень,-

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Вікол» звернулось до суду з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Комінтернівському районі Одеської області Державної податкової служби Міндоходів в Одеській області про скасування податкових повідомлень-рішень №, № від 28.08.2012.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 23.05.2013 в задоволені адміністративного позову відмовлено.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 01.07.2014 постанову Одеського окружного адміністративного суду від 23.05.2013 скасовано та прийнято нову, якою адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, відповідач подав касаційну скаргу, в якій просить його скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції, оскільки вважає, що рішення суду апеляційної інстанції було прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

У письмовому заперечені на касаційну скаргу позивач, посилаючись на те, що вимоги касаційної скарги є необґрунтованими, просить у задоволенні касаційної скарги відмовити, а оскаржуване судове рішення залишити без змін.

На підставі розпорядження керівника апарату від 12.10.2016 № 978 та відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.10.2016 справа №815/385/13-а була перерозподілена на суддю Борисенко І.В.

Переглянувши судові рішення в межах касаційної скарги, заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення касаційної скарги, з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій встановлено наступне:

- відповідачем проведена документальна позапланова невиїзна перевірка з питань взаємовідносин позивача з TOB «УММК», TOB «CK Пальміра», ПП «Дніпрорембуд-сервіс» за період з 01.10.2010 по 30.09.2011, за результатами якої складено акт №541/22/31656975 від 03.08.2012;

- вказаною перевіркою встановлено порушення позивачем вимог пп.5.3.9 п.5.3 ст.5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», Порядку складання декларації з податку на прибуток підприємства, затвердженого наказом ДПА України від 29 березня 2003 року №143, ст.138.4, пп.139.1.9 п.139.1 ст.139 Податкового кодексу України, в результаті чого позивачем занижено податок на прибуток на 148 590 грн., пп.7.4.1 п.7.4, пп.7.2.3 п.7.2 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість», ст.188, п.198.3 ст. 198 Податкового кодексу України, в результаті чого позивачем занижено податок на додану вартість на суму 124 858 грн.;

- на підставі акту перевірки відповідачем прийнято:

1) податкове повідомлення-рішення № від 28.08.2012, яким позивачу визначено грошове зобов'язання з податку на додану вартість на суму 143 810 грн. (з яких: 124 858 грн. - за основним платежем та 18 952 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями);

2) податкове повідомлення-рішення № від 28.08.2012, яким позивачу визначено грошове зобов'язання з податку на прибуток приватних підприємств на суму 160 305 грн. (з яких: 148 590 грн. - за основним платежем та 11 715 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями).

Відмовляючи в задоволені позову, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що поданими позивачем доказами не підтверджено реальність спірних операцій (товарність), в той час як директори контрагентів позивача, від імені яких підписано первинні документи, заперечують свою участь у діяльності вказаних підприємств та факт оформлення та підписання будь-яких первинних документів взагалі.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов, суд апеляційної інстанції дійшов протилежних висновків щодо реальності спірних операцій та зазначив про те, що суд першої інстанції помилково врахував свідчення директорів контрагентів позивача в рамках кримінальних проваджень до винесення вироків у даних кримінальних справах.

Суд касаційної інстанції вважає такі висновки як суду першої, так і суду апеляційної інстанцій передчасними, як такими, що зроблені без всебічного та об'єктивного дослідження усіх обставин справи, з огляду на таке.

Оскільки згідно зі ст.1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства, то визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків (як обов'язкова ознака господарської операції) кореспондується з положеннями Податкового кодексу України.

Згідно п.198.3 ст.198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідності до п.198.6 ст.198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

За змістом п.138.1 ст.138 Податкового кодексу України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування податком на прибуток, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

У відповідності до п.138.2 ст.138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Таким чином, витрати для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток та податком на додану вартість мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків. Крім того, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Водночас, за відсутності факту придбання товарів чи послуг або в разі, якщо придбані товари чи послуги не призначені для використання у господарській діяльності платника податку, відповідні суми не можуть включатися до складу податкового кредиту з податку на додану вартість навіть за наявності формально складених, але недостовірних документів або сплати грошових коштів.

При цьому, будь-які документи мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.

Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачем з ПП «Дніпрорембуд-сервіс» укладено угоду №01/02/11 від 01.02.2011 про виконання проектної документації та виконання ремонтно-будівельних; з TOB «УММК» - договір №17 від 16.11.2010 про виконання проектної документації та ремонтно-будівельних робіт та ряд додаткових угод на виконання проектних робіт по розширенню складських приміщень, кошторис на проектні роботи; з TOB «CK Пальміра» - договір №0107 від 01.07.2011 про виконання ремонтно-будівельних робіт.

Дослідивши надані позивачем докази, в тому числі первинні документи (акт здачі-прийняття науково-технічної продукції, накладні на передачу проектної документації, довідку про вартість виконаних будівельних робіт, накладні, податкові накладні, платіжні доручення), на підтвердження правомірності формування спірних показників податкового обліку за результатами спірних операцій, суд першої інстанції зазначив, що неможливо дійти висновку, які роботи були фактично виконані контрагентами позивача і в якому обсязі, що виключає можливість встановити їх зв'язок з господарською діяльністю позивача.

Суд апеляційної інстанції, дослідивши сукупно всі подані позивачем докази, в тому числі подані до суду апеляційної інстанції (на підтвердження виконання робіт ТОВ «УММК» надано проектну документацію), дійшов протилежних висновків щодо реальності спірних операцій.

Крім того, суд апеляційної інстанції мотивував своє рішення тим, що акт перевірки, в порушення вимог податкового законодавства, не містить в собі ніяких суттєвих обставин фінансово-господарської діяльності позивача у питаннях взаємовідносин з контрагентами ТОВ«УММК», TOB «CK Пальміра», ПП «Дніпрорембуд-сервіс» та не містить об'єктивного та повного викладення виявлених порушень.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, відсутність реальності спірних операцій позивача відповідач також обґрунтовує відомостями про те, що директор TOB «УММК» ОСОБА_6, директор TOB «CK Пальміра» ОСОБА_7, директор ПП «Дніпрорембуд-сервіс» ОСОБА_8 (від імені яких підписано первинні документи та виписано податкові накладні) заперечують свою участь у діяльності вказаних підприємств та факт оформлення та підписання будь-яких первинних документів взагалі.

Колегія суддів касаційної інстанції зазначає, що податкові накладні, які стали підставою для формування податкового кредиту платника податків, що виписані від імені осіб, які заперечують свою участь у створенні та діяльності контрагентів цього платника, зокрема, й у підписанні будь-яких первинних документів, не можуть вважатися належно оформленими та підписаними повноважними особами звітними документами, які посвідчують факт придбання товарів, робіт чи послуг, а тому віднесення відображених у них сум ПДВ до податкового кредиту є безпідставним.

Вищенаведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 05.03.2012 по справі №21-421а11.

З огляду на наявність у справі відомостей про те, що директори контрагентів позивача заперечують свою участь діяльності цих товариств, то перевірка та встановлення судом на підставі належних та допустимих доказів таких обставин, зокрема, й щодо участі цих осіб у підписанні наявних первинних документів, має значення для правильного вирішення спору.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, при її розгляді суди першої та апеляційної інстанцій не надали належної оцінки та не перевірили вказані фактичні дані, що, з урахуванням повноважень касаційного суду (які не дають касаційній інстанції права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні) виключає можливість перевірити Вищим адміністративним судом України правильність висновків судів попередніх інстанцій в цілому по суті спору.

Також, колегія суддів касаційної інстанції зазначає, що наявність належно складених первинних документів є обов'язковою, але не вичерпною умовою правомірності формування позивачем спірних показників податкового обліку, оскільки предмет доказування у справі, що розглядається, становлять обставини, що підтверджують або спростовують реальність здійснення самої господарської операції, а відтак, і обґрунтованість визначення податкового кредиту та валових витрат позивача.

З огляду на неповноту встановлення судами усіх обставин справи, що входять до предмету доказування, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до ст.227 Кодексу адміністративного судочинства України.

Під час нового розгляду справи судам слід взяти до уваги вищевикладене, встановити повно і правильно фактичні обставини відповідно до заявлених позовних вимог та предмету доказування у справі та, в залежності від встановленого й у відповідності до норм матеріального та процесуального права, вирішити даний спір.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 160, 221, 223, 227, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Комінтернівському районі Головного управління Міндоходів в Одеській області задовольнити частково.

2. Постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 01.07.2014 та постанову Одеського окружного адміністративного суду від 23.05.2013 у справі №815/385/13-а скасувати та справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

3. Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя І.В. Борисенко

Судді Л.І. Бившева

В.П. Юрченко