Справа № 811/200/17
Суддя: Брагіна О.Є.
Дата ухвалення: 2017-10-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

19 жовтня 2017 року № 811/200/17

Колегія суддів Київського окружного адміністративного суду у складі: головуючої - судді Брагіної О.Є.; суддів Кушнової А.О.; Щавінського В.Р.;

при секретарі судового засідання - Репалюк В.Я.;

за участі представників відповідача - Грімової Г.М.; Ляхової К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Національної поліції України, Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України про скасування наказу, визнання протиправною бездіяльності,

в с т а н о в и в:

10.08.2017 р., дана справа надійшла з Черкаського окружного адміністративного суду в порядку ст.22 КАСУ та в цей же день прийнята до провадження Київського окружного адміністративного суду з одночасним призначенням її до колегіального розгляду.

До початку розгляду справи по суті, позивачем та його представником, було заявлено клопотання про передачу справу за підсудністю до Кіровоградського окружного адміністративного суду з огляду на те, що Київський окружний адміністративний суд не є судом встановленим законом.

Відповідно до ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним та безстороннім судом, встановленим законом.

У розумінні Конвенції термін "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі «Занд проти Австрії», Комісія висловила думку, що термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 передбачає усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)» У п.п. 107-109 рішення у справі «Коем та інші проти Бельгії» ЄСПЛ вказав, що національний суд не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом, і, таким чином, не міг вважатися судом, «встановленим законом».

Статтею 10 Загальної декларації прав людини 1948 року передбачено право на розгляд справи з додержанням усіх вимог справедливості незалежним і безстороннім судом. Пункт 1 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року закріплює право на справедливий і публічний розгляд справи компетентним, незалежним і безстороннім судом, створеним на підставі закону.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення інституціональних вимог п. 1 ст. 6 Конвенції, у своїй практиці сформував так зване «право на суд», яке включає такий елемент, як «належний суд», тобто суд, що встановлений відповідно до закону і повинен задовольняти низці вимог, передбачених в п. 1 ст. 6 Конвенції і вироблених прецедентною практикою ЄСПЛ, а саме бути незалежним та безстороннім. Зміст права на незалежний та безсторонній суд, створений на підставі закону, розкривається в рішеннях «Посохов проти Росії», «П'єрсак проти Бельгії», «Фіндлі проти Сполученого королівства» та ін.

Говорячи про суд встановлений законом, ст. 6 Конвенції виходить із того, що для захисту прав людини та громадянина кожна держава - член Ради Європи повинна мати належну судову систему. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, термін «встановлений законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» (рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria), заява No 7360/76, доповідь Комісії від 12 жовтня 1978 року.

У рішенні по справі Кембелл і Фелл проти Сполученого Королівства від 28 червня 1984 року Європейський суд з прав людини відзначив, що суд не обов'язково повинен розумітись як юрисдикція класичного типу, інтегрована в загальну судову систему держави. Проте необхідно, щоб ці органи були створені на підставі закону та володіли деякими основоположними рисами: незалежністю від виконавчої влади і сторін, достатнім строком повноважень та такою процедурою розгляду справ, яка б давала гарантії законності в кожному конкретному випадку.

В Україні прийнята більш вузька концепція суду, право на доступ до якого гарантоване ст. 55 Конституції. Вихідні положення вітчизняного законодавства щодо побудови судової системи визначені у Розділі VIII Конституції України «Правосуддя». За статтею 124 Основного Закону правосуддя в Україні здійснюється виключно судами, а саме Конституційним Судом України та судами загальної юрисдикції. Делегування їхніх функцій, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Причому юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, тобто суди наділені повноваженнями розглядати справи, які виникають з будь-яких врегульованих правом суспільних відносин.

Згідно з конституційними положеннями Закону України від 07 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» останній встановлює правові засади організації судової влади та здійснення правосуддя, визначає систему судів загальної юрисдикції і порядок забезпечення їх діяльності та інші питання судоустрою і статусу суддів. Цим же Законом закріплено положення щодо права на повноважний суд (ст. 8), відповідно до якого ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом.

Питання підсудності регулюються процесуальними кодексами, зокрема, підсудність адміністративних справ встановлена главою 1 ст.ст. 17-21 КАСУ.

Декларація прав людини говорить про «незалежний і безсторонній суд», Міжнародний пакт про громадянські і політичні права розширює це поняття до «компетентного, незалежного і безстороннього суду, створеного на підставі закону», у Європейській конвенції про захист прав людини і основоположних свобод мова йде про «незалежний і безсторонній суд, встановлений законом», а Закон України «Про судоустрій і статус суддів» використовує поняття «повноважного суду».

На думку суду, з урахуванням стандартів, які встановлюють ознаки незалежного та повноважного суду, повноважний суд опосередковано належить до складових більш широкого поняття - права на справедливий суд, під яким розуміють систему елементів, що є засадами організації та діяльності судових органів, процесуальними гарантіями забезпечення

справедливості правосуддя. Елементи права на справедливий суд як засади організації та діяльності судової системи, з урахуванням норм міжнародного і національного законодавства, залежно від сфери їх дії, можна умовно поділити на три групи: організаційно-функціональні, функціональні та спеціальні.

Організаційно-функціональними є засади, що визначають загальні вимоги до організації судів і їх діяльності (здійснення правосуддя судом, встановленим законом, незалежність суду, безсторонність, доступ до правосуддя).

Відповідно до статтей 2- 3 Закону України «Про суд і статус суддів» завданням суду є забезпечення кожному права на справедливий суд при здійсненні правосуддя на засадах верховенства права. Судова система забезпечує доступність правосуддя для кожної особи в порядку, встановленому Конституцією України та законами України.

Статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачені завдання адміністративного судочинства, яким є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Отже міжнародні норми у сфері права та норми національного законодавства, зобов'язують адміністративні суди створювати належні умови для реалізації права кожної особи на судовий захист та вільний доступ до правосуддя з урахуванням основних принципів адміністративного судочинства.

Позивач звернувся до суду з клопотанням передати дану справу до Кіровоградського окружного адміністративного суду, як суду встановленого законом. Крім того, позивач звернув увагу суду, що наразі відсутні підстави, які послугували приводом для передачі даної справи до іншого суду.

Вирішуючи клопотання про передачу справи за належною підсудністю, колегія суддів також врахувала приписи частини 2 статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, предмет даного адміністративного спору становить акт індивідуальної дії, який прийнятий суб'єктом владних повноважень стосовно конкретної фізичної особи.

Судом встановлено, що зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання (перебування, знаходження) особи-позивача є місто Кропивницький (Кіровоград), позивач наполягає на розгляді його адміністративного позову саме у місті Кропивницькому (Кіровограді) Кіровоградським окружним адміністративним судом

Ухвалою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 27.06.2017 р. суддя Хилько Л.І. одноособово (без врахування факту розгляду справи у складі колегії) передав справу до Черкаського окружного адміністративного суду, а Черкаський окружний адміністративний суд, ухвалою від 14.07.2017 р., передав справу до Київського окружного адміністративного суду.

Натомість, на підставі відомостей офіційного веб-порталу «Судова влада» - Кіровоградський окружний адміністративний суд станом на 20.10. 2017 р. має необхідну кількость суддів для розгляду даної справи колегіально.

Виходячи з принципу верховенства права, згідно з яким людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, приймаючи до уваги, що суд, як орган державної влади, ухвалюючи рішення повинен бути повноважним та встановленим законом, колегія суддів дійшла висновку про необхідність забезпечення права позивача на доступ до правосуддя тим судом, до територіальної підсудності якого належить розгляд даного спору та, вважає за потрібне передати справу до Кіровоградського окружного адміністративного суду з метою реалізації права на судовий захист.

Приписами частини 4 статті 111 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено якщо спір не врегульовано у порядку, визначеному частиною третьою цієї статті, суд вчиняє інші дії, необхідні для підготовки справи до судового розгляду.

Згідно з вимогами пункту 3 частини 1 статті 22 Кодексу адміністративного судочинства суд передає адміністративну справу на розгляд іншого адміністративного суду, якщо після відкриття провадження у справі з'ясувалося, що справа територіально підсудна іншому суду.

Ураховуючи викладене та, керуючись статтями 19, 22, 160, 165 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а:

передати адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Національної поліції України, Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України до Кіровоградського окружного адміністративного суду.

Ухвала суду може бути оскаржена в порядку та строки, передбачені статтею 186 КАСУ.

Судді: Брагіна О.Є.

Кушнова А.О.

Щавінський В.Р.