Справа № 807/64/16
Суддя: Луцович М.М.
Дата ухвалення: 2017-10-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

26 жовтня 2017 рокум. Ужгород№ 807/64/16

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Луцович М.М.

при секретарі судових засідань - Симканич Ю.В,

та осіб, що беруть участь у справі:

представника позивача - ОСОБА_2

представника відповідача - Радь О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до Головного управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області про оскарження рішення органу влади, -

В С Т А Н О В И В:

Громадянин Ісламської республіки Пакистан ОСОБА_3 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Головного управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області про оскарження рішення органу влади, в якій просить суд:

- визнати неправомірним та скасувати Наказ №3 від 11.01.2016 року Головного управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області про відмову в вирішенні питання про визнання громадянина Ісламської Республіки Пакистан - ОСОБА_3, біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області повторно розглянути про визнання громадянина Ісламської Республіки Пакистан - ОСОБА_3, біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 11 січня 2016 року наказом Головного управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області № 3 йому було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання громадянина Ісламської республіки Пакистан біженцем або, особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Зазначене рішення відповідача вважає необ'єктивним та незаконним, прийнятим без оцінки ситуації з правами людини країни походження позивача. Також зазначає, що був змушений залишити Пакистан через загрозу його життю з боку провладної політичної партії через його прихильність до опозиційної партії.

Представник позивача в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав та просив суд даний адміністративний позов задовольнити повністю.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення даного адміністративного позову заперечив, посилаючись на обставини викладені у письмових запереченнях проти даного адміністративного позову.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов,заслухавши доводи та пояснення представників сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити повністю з наступних підстав.

Аналізуючи інформацію по країні походження позивача, судом було встановлено, що Ісламська Республіка Пакистан - це держава Південної Азії, яка виникла в 1947 році в результаті розділу території Британської Індії, межує з Індією, КНР, Афганістаном та Іраном. Є учасником міжнародних організацій: ООН, Співдружність Націй, ВТО, Шанхайська організація співробітництва та членом країн, що розвиваються «Групи 77». Пакистан - федеративна республіка змішаного типу, що складається із 4 провінцій (Пенджаб, Сінд, Хайбер-Пахтунхва та Белуджистан). Конституція Пакистану 1973 року передбачає парламентську систему правління, з Президентом в якості глави держави і всенародно обраного прем'єр-міністра в якості глави уряду. Парламент Пакистану - двопалатний законодавчий орган, що складається із Сенату (верхня палата) та Національної асамблеї (нижня палата). Юридична гілка державної влади представлена Верховним судом та федеральним ісламським шаріатським судом.

Етнічний склад населення: пенджабці, пуштуни, сіндхи, сар'яки, мухаджири, белуджи та інші. Відповідно до конституції Пакистану, національною мовою республіки є урду. Допускається застосування англійської мови як офіційної. Також розповсюдженими є мови: панджабі, сіндхі, белуджистська та пушту. Пакистан - шоста по кількості населення країна світу і друга по чисельності мусульманського населення після Індонезії. 96% населення є мусульманами, в тому числі 91% - суніти, и 5% - шиїти. Державною релігією є іслам сунітського толку. До конфесійного складу відносяться: мусульмани, індуїсти, християни, ахмаді, сікхи, парси, буддисти, іудеї, бахаї та аміністи.

В Пакистані не відбувається жодних військових, політичних конфліктів, а також конфліктів на релігійному, національному чи мовному підґрунті, політична і економічна ситуації є стабільними.

Таким чином, аналізуючи вищевикладену інформацію по країні походження позивача можна дійти висновку, що переслідувань за релігійними, національними чи расовими ознаками, а також через належність до певних соціальних груп чи політичних переконань в даній країні не відбувається.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що склались між сторонами, суд виходить з наступного.

Правовий статус біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту в Україні, порядок надання, втрати та позбавлення цього статусу, встановлення державних гарантій захисту біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту визначено Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 13 частини 1 статті 1 Закону, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Як встановлено судом в ході судового розгляду ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянин Пакистану, проживав у АДРЕСА_1.

Свою позовну заяву обґрунтовує тим, що він побоюється повертатися в країну походження через переслідування правлячою партією за політичні погляди. Його дядько був мером міста Гуджранвала, під час наступних виборів у мери, позивач йому допомагав шляхом агітаційної діяльності. Він отримував погрози вбивством по телефону з боку представників сьогоднішньої правлячої партії. Крім того, в Україні позивач проживає в громадянському шлюбі з громадянкою України, і у них є спільна донька 2010 р.н.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити твердження і достовірність переконань заявника.

17 грудня 2015 року ОСОБА_3 звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яка у порядку частини першої статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" була прийнята до розгляду(а.с. 24-32).

Під час розгляду матеріалів справи заявник повідомив, що народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Джедда, Саудівська Аравія, а виріс у провінції Пенджаб, округ Гуджранвала місто Гуджранвала Пакистан, пенджабець за національністю, сповідує іслам сунітського толку, освіта середня, проживає з 2010 року у громадянському шлюбі з громадянкою України та має на утриманні малолітню доньку.

Відповідно до п.7 ст.7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» заявником надано з документів, які б посвідчували особу, копію закордонного паспорту НОМЕР_1, який виданий 05.04.2006 року в місті Гуджранвала (а.с. 88).

У заяві про визнання біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту від 17 грудня 2015 року ОСОБА_3 вказує, що виїхав з Пакистану через проблеми, пов'язані з тим, що він є ворогом уряду Пакистану через свої погляди на політику.

Відповідно до Позиції УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців" факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і письмові. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу компетентного органу в правдивості своїх фактичних тверджень. У заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту заявник повинен доказувати достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказу реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосуються його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення. Проте у зв'язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов'язок підтверджувати чи оцінувати всі факти, які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об'єктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі надання ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані».

ОСОБА_3 в заяві-анкеті від 17.12.2015 року зазначає, що мало місце переслідування з боку політичних опонентів у період виборчої компанії 2007 року на посаду мера міста Гуджранвала, куди балотувався дядько заявника, який належав до Пакистанської народної партії. Слід зазначити, що під час співбесіди 11 січня 2016 року, заявник повідомив, що його стали переслідувати з 1999 року і до виїзду у 2007 році.

Громадянин Пакистану не навів також будь-якої аргументації свого побоювання у разі повернення на батьківщину, які б ґрунтувалися на реальних подіях, або інших доказів того, що ці побоювання є обґрунтованими та відповідають вимогам пунктів 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового чи тимчасового захисту".

Зазначені позивачем у матеріалах справи факти не дають підстав вважати, що він був причетний до подій, через які б мав обґрунтований страх утисків, переслідувань, погроз, нелюдського поводження, чи дискримінації.

Відповідно до п.65 глави 2 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, переслідування відноситься до дій влади країни заявника.1 З огляду на той факт, що агентом переслідування заявника є політичні опоненти дядька, то заявник мав можливість переселитись до іншого району Пакистану.

Як зазначив під час співбесіди ОСОБА_3, дядько у 2008 році був вбитий, а саме через роботу з ним він піддавався переслідуванню, то можна дійти висновку, що в свою чергу відпала загроза переслідуванню, оскільки сам заявник не належав до жодної політичної партії. Його діяльність зводилась до допомоги дядькові під час передвиборної кампанії на виборах на посаду мера місті Гуджранвала. (а.с. 20).

Інформація по країні походження ОСОБА_3, яка отримана з доступних джерел, свідчить про наступне.

Так, у національній доповіді, представленій відповідно до пункту 15 (а) додатку до резолюції 5/1 Ради з прав людини - Пакистан, зазначається, що парламентські вибори в Національну асамблею та асамблеї провінцій були проведені 18 лютого 2008 року.

З огляду на те, що під час співбесіди 11 січня 2016 року ОСОБА_3 повідомив, що його діяльність в Пакистані зводилась до допомоги дядькові під час виборів. Отже, активність мала місце під час передвиборних кампаній, у яких брав участь дядько.

Крім цього, суд також зазначає, що до прибуття в Україну ОСОБА_3 протягом трьох місяців перебував на території Республіки Білорусь, зі слів легально, а згодом за допомогою перевізника, мав намір потрапити до Європи. Після затримання Словацькою поліцією, був переданий в Україну після чого ОСОБА_3 вперше звернувся до органу міграційної служби в Закарпатській області із заявою про надання статусу біженця в Україні 12 грудня 2007 року (а.с. 30).

Відповідно до вироку Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 02.09.2015 року позивач знаходився під вартою з 21.05.2011 року до ухвалення судом вироку.

У даному випадку, виходячи з вищенаведеного, ОСОБА_3 не навів достатньої аргументації своїм побоюванням, або інших доказів того, що ці побоювання є обґрунтованими. У зв'язку з тим, що жодного конкретного факту особистого переслідування не навів, аналіз матеріалів справи заявника свідчить, що його побоювання стати жертвою переслідування з боку політичних опонентів дядька, є необґрунтованими.

Щодо посилань представника позивача, на те, що позивач перебуває у цивільному шлюбі із громадянкою ОСОБА_11 і ОСОБА_3 являється батьком малолітньої ОСОБА_12, суд відхиляє, виходячи з наступного.

Так, як вбачається із свідоцтва про народження серії НОМЕР_2, яке було долучено судом до матеріалів справи в судовому засіданні 26.10.2017 року, батьком ОСОБА_12 зазначено ОСОБА_13, а тому суд відхиляє докази представника позивача, оскільки позивачем по справі є ОСОБА_3, а батьком дитини - ОСОБА_13, відтак встановити, що це є одна і та ж особа - неможливо.

Крім того, суд відхиляє посилання представника позивача на письмові пояснення громадянки ОСОБА_11 від 28.09.2017 року щодо її проживання із позивачем у цивільному шлюбі та народження спільної дитини, оскільки такі не можуть вважатися показами свідка, так як остання не допитувалася в судовому засіданні судом, не підписувала присягу свідка та не попереджалася про притягнення до кримінальної відповідальності за завідомо неправдиві свідчення.

Аналіз матеріалів особової справи з точки зору оцінки тверджень позивача в контексті ситуації в країні його громадянської належності дозволяє зробити висновок, що позивачем не обґрунтовано неможливості повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями, визначеними п.п.1 чи 13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що доводи позивача є безпідставними, останній не навів фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді його заяви про надання статусу біженця. Причини, які позивач вказав, щоб залишитись в Україні, не пов'язані з його обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Згідно пункту F Керівництва по процедурах та критеріях визначення статусу біженця мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці, а її дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру.

На підставі зазначеного, суд вважає, що відповідачем зроблено обґрунтований висновок, що у дійсності основною метою звернення позивача до органу міграційної служби є бажання легалізації перебування на території України, у зв'язку з наявністю в країні його громадської належності економічних проблем, бажанням потрапити до економічно стабільної країни, покращити життєві умови. Однак, ця умова не відповідає критеріям поняття "біженець", а підпадає під поняття "мігрант", у зв'язку із чим позивача, згідно з п. 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, необхідно розглядати як мігранта - особу, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці, а його дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру.

З огляду на встановлені судом фактичні обставини та приписи чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що рішення Головного управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області, яким позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято з урахуванням інформації по країні походження та дослідженням всіх обставин справи і є правомірним. Наведені позивачем підстави для надання йому статусу біженця не впливають на кваліфікацію останніх в якості критеріїв визначення статусу біженця у розумінні вимог Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Під час судового розгляду позивачем не надано доказів, які б спростовували висновки відповідача щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Суд вважає безпідставним посилання позивача на ситуацію в країні походження та те, що такий перебуває в цивільному шлюбі від якого у позивача народилась донька, оскільки в даному випадку судом не вирішується питання про видворення іноземця, а надається оцінка рішенню органу міграційної служби, яким позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке з урахуванням матеріалів справи та встановлених в судовому засіданні обставин, судом оцінюється як обґрунтоване.

Частиною 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

З урахуванням встановлених судом фактів, суд дійшов висновку, що відповідач діяв відповідно до Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", прийнявши рішення відповідно до повноважень, визначених вказаним Законом та з дотриманням процедури прийняття відповідних рішень.

Таким чином, на підставі встановлених судом фактів в їх сукупності, суд приходить до висновку, що Наказ №3 від 11.01.2016 р. прийнятий Головним управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області в межах компетенції та у спосіб, що передбачений законодавством, що регулює спірні правовідносини, обґрунтовано, у зв'язку із чим в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 2, 7, 8, 9, 11, 71, 86, 128, 159-164, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_3 до Головного управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області про оскарження рішення органу влади - відмовити повністю.

Постанова суду може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Закарпатський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а у разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 254 КАС України.

СуддяМ.М. Луцович