Справа № 287/8/17-а
Суддя: Моніч Б.С.
Дата ухвалення: 2017-10-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________
Головуючий у 1-й інстанції: Стратович О.В.
Суддя-доповідач:Моніч Б.С.
ПОСТАНОВА

іменем України

"30" жовтня 2017 р. Справа № 287/8/17-а

Житомирський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Моніча Б.С.

суддів: Капустинського М.М.

Охрімчук І.Г.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Інспектора роти №2 БУПП в місті Чернігів старшого лейтенанта поліції Мохонька Володимира Володимировича на постанову Олевського районного суду Житомирської області від "24" липня 2017 р. у справі за позовом ОСОБА_4 до Інспектора роти №2 БУПП в місті Чернігів старшого лейтенанта поліції Мохонька Володимира Володимировича про визнання дій неправомірними та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення ,-

ВСТАНОВИВ

23 січня 2017 року ОСОБА_4 подав до Олевського районного суду Житомирської області адміністративний позов про визнання дій неправомірними та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення.

Постановою Олевського районного суду Житомирської області від "24" липня 2017 року частково задоволено адміністративний позов.

Постанову Інспектора роти №2 БУПП в місті Чернігів старшого лейтенанта поліції Мохонька Володимира Володимировича про накладення на ОСОБА_4 адміністративного стягнення передбаченого частиною 1 статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення у виді штрафу в розмірі 255,00 гривень - скасовано.

ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення та звільнено від адміністративної відповідальності за вчинене адміністративне правопорушення, в порядку статті 22 Кодексу України про адміністративні правопорушення, обмежившись усним зауваженням.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Інспектор роти №2 БУПП в місті Чернігів старший лейтенант поліції Мохонько Володимир Володимирович звернувся до суду з апеляційною скаргою, просить суд скасувати вищезазначене рішення та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю. В апеляційній скарзі відповідач посилається на незаконність, необ'єктивність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що є підставою для скасування постанови суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи, дослідивши доводи апеляційної скарги та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду наступного.

Судом першої інстанції при розгляді справи встановлено, що 19 січня 2017 року в місті Олевськ по вулиці Свято Миколаївська,47, відповідачем винесено адміністративну постанову серії АР №145308, про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, передбачене частиною 1 статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення, стосовно громадянина ОСОБА_4 та накладено адміністративний штраф в розмірі 255,00 гривень.

Перевіряючи спірне рішення суб'єкта владних повноважень, суд дійшов висновків, що в діях позивача вбачається порушення водієм пункту 15.4 Правил дорожнього руху, за що передбачена адміністративна відповідальність по частині 1 статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Одночасно суд прийшов висновку, що оскільки дане правопорушення не потягло за собою будь-яких наслідків, то наявні підстави обмежитися щодо позивача усним зауваженням з застосуванням положень статті 22 Кодексу України про адміністративні правопорушення та звільнити його від адміністративної відповідальності.

В позовній заяві позивач вказав, що працівники поліції його примушували підписати постанову та зазначити, що він визнає вину. Також порушено його право на захист, не було зафіксовано правопорушення та не було складено будь-яких матеріалів адміністративної справи. Позивач зазначив, що в постанові як місце скоєння правопорушення вказано неіснуючу в населеному пункті вулицю.

Незважаючи на той факт, що суд першої інстанції не надавав юридичної оцінки цим доводам позивача, останній судове рішення не оскаржував, апеляційної скарги на судове рішення не подавав. Зазначене свідчить про його згоду з судовим рішенням в частині скоєння ним правопорушення.

Виходячи з положень статті 195 Кодексу адміністративного судочинства України, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, колегія суддів переглядає судове рішення виключно в межах доводів апеляційної скарги.

Суть доводів апеляційної скарги зводяться до того, що повноваження застосовувати положення статті 22 Кодексу України про адміністративні правопорушення мають виключно органи, наділені правом проводити розгляд справи про адміністративні правопорушення.

Колегія суддів з цим не погоджується, оскільки окрім положень Кодексу адміністративного судочинства України в справах щодо притягнення осіб до адміністративної відповідальності суд враховує особливості, визначені Кодексом України про адміністративні правопорушення.

Відповідно вимог статті 213 Кодексу України про адміністративні правопорушення визначено, що органи та посадові особи, уповноважені розглядати справи про адміністративні правопорушення поділені на дві групи:

- районні, районні у місті, міські чи міськрайонні суди (судді), а у випадках, передбачених цим Кодексом, місцеві адміністративні та господарські суди, апеляційні суди, вищі спеціалізовані суди та Верховний Суд України;

- адміністративні комісії при виконавчих комітетах сільських, селищних, міських рад; виконавчі комітети сільських, селищних, міських рад та їх посадові особи; органи Національної поліції, органи державних інспекцій.

В першому випадку постанови в справах про адміністративні правопорушення переглядаються суддею апеляційного загального суду (стаття 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення). За наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право:

- залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову без змін;

- скасувати постанову та закрити провадження у справі;

- скасувати постанову та прийняти нову постанову;

- змінити постанову.

В разі зміни постанови в частині накладення стягнення, в межах передбачених санкцією статті цього Кодексу, воно не може бути посилено.

В другому випадку постанови в справах про адміністративні правопорушення можуть бути оскаржені в вищестоящий орган (вищестоящій посадовій особі), визначеній частиною 1 статті 288 Кодексу України про адміністративні правопорушення, або до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду, в порядку визначеному Кодексом адміністративного судочинства України, з особливостями визначеними цим Кодексом.

При цьому відповідно статті 293 Кодексу України про адміністративні правопорушення орган (посадова особа) при розгляді скарги на постанову по справі про адміністративне правопорушення перевіряє законність і обґрунтованість винесеної постанови і приймає одне з рішень:

- залишає постанову без змін, а скаргу без задоволення;

- скасовує постанову і надсилає справу на новий розгляд;

- скасовує постанову і закриває справу;

- змінює захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, однак, щоб стягнення не було посилено.

Якщо буде встановлено, що постанову винесено органом (посадовою особою), неправомочним вирішувати цю справу, то така постанова скасовується і справа надсилається на розгляд компетентного органу (посадової особи).

Аналізуючи зазначені норми законодавства, слід погодитись що положення статті 293 Кодексу України про адміністративні правопорушення прямо не вказують, що суд при розгляді справі в порядку Кодексу адміністративного судочинства України наділений повноваженнями, визначеними статтею 293 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Разом з тим, специфіка такого перегляду полягає в тому, що суд фактично і виконує повноваження органу (посадової особи), яка переглядає постанову у справі по адміністративне правопорушення.

Виходячи з положень частини 2 статті 124 Конституції України, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що суд який переглядає постанову у справі про адміністративне правопорушення не може мати менше повноважень, аніж вищестоящий орган (посадова особа) при розгляді скарги на постанову по справі про адміністративне правопорушення. Суд, який переглядає постанову в порядку Кодексу адміністративного судочинства України, з особливостями визначеними Кодексом України про адміністративні правопорушення, не може мати менші повноваження аніж апеляційний суд загальної юрисдикції.

Наведене вище дає підстави дійти висновку, що суд наділений усією повнотою тих повноважень, які визначені статтею 293 Кодексу України про адміністративні правопорушення, в тому числі й правом змінити постанову в частині зміни заходу стягнення аж до звільнення особи від відповідальності у зв'язку з малозначністю.

Наведена юридична позиція апеляційного суду кореспондує і положенням частини 3 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України, якою визначено, що суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Таким чином, колегія суддів відкидає доводи апелянта, що суд при розгляді скарги (позову) на постанову у справі про адміністративне правопорушення не може втручатися у дискреційні повноваження суб'єкта розгляду справи про адміністративне правопорушення поза межами критеріїв, визначених статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України. Інші доводи апеляційної скарги зводяться до того, що дії позивача несуть суспільну небезпеку.

Перевіряючи висновки суду першої інстанції про наявність підстав для звільнення позивача від адміністративної відповідальності колегія суддів враховує наступне.

В оскаржуваній постанові суд обмежується виключно зазначенням, що порушення правил дорожнього руху не потягло будь-яких наслідків. Зазначені висновки суду є немотивованими та не можуть слугувати для звільнення особи від відповідальності, виходячи з наступного.

Частиною першою статті 1187 Цивільного Кодексу України визначено, що діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, як така, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб визнається джерелом підвищеної небезпеки.

Правила безпеки дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10 жовтня 2001 року розроблені відповідно до Закону України "Про дорожній рух" встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України.

Пунктом 1.3 Правил визначено, що часники дорожнього руху зобов'язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими. Пунктом 1.4 Правил визначено, що кожний учасник дорожнього руху має право розраховувати на те, що й інші учасники виконують ці Правила.

Статтею 1 Кодексу України про адміністративні правопорушення визначено, що його завданням є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов'язків, відповідальності перед суспільством.

Позицію суду першої інстанції, яка полягає в тому, що всі порушення правил дорожнього руху, які не тягнуть за собою негативних наслідків слід визнавати малозначними, колегія суддів вважає неправомірною і такою, що суперечить встановленій чинним законодавством системі розмежування окремих правопорушень в сфері порушення правил дорожнього руху.

Кодекс України про адміністративні правопорушення якраз і встановлює відповідальність за ті порушення правил дорожнього руху, які не потягнули за собою негативних наслідків (наприклад: статті 121-123 Кодексу) або якщо ці наслідки не спричинили тілесних ушкоджень певного ступеня тяжкості (наприклад: стаття 124 Кодексу). Спричинення інших, більш тяжких наслідків, внаслідок порушень правил дорожнього руху взагалі тягне кримінальну відповідальність.

Як вірно вказує в апеляційній скарзі відповідач: в абзаці першому позовної заяви позивач вказує, що ним здійснено зупинку транспортного засобу в межах зупинки громадського транспортного засобу. Такі дії він виправдовує тим, що йому необхідно було здійснити розвантаження товару.

Вважати такі дії позивача малозначними колегія суддів не вбачає підстав, оскільки судом не встановлено, що така зупинка була вимушеною, або позивач не мав можливості здійснити зупинку транспортного засобу з дотриманням правил дорожнього руху. Навпаки позовна заява вказує, що такі дії позивачем вчинені свідомо. Вони беззаперечно перешкоджали безперебійній роботі громадського транспорту, заважали безпечному під'їзду до зупинки та від'їзду від неї, безпечній посадці та висадці пасажирів.

Під малозначністю правопорушення слід розуміти таку дію чи бездіяльність, що формально і містить ознаки адміністративного правопорушення, але через малозначність не становить суспільної небезпеки, тобто не заподіяла і не могла заподіяти шкоди фізичній чи юридичній особі, суспільству або державі.

За наведених вище обставин вчинене правопорушення могло заподіяти шкоду іншим учасникам дорожнього руху, а тому підстав визнавати його малозначним суд першої інстанції не мав.

Статтею 202 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання, а так само розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні постанови судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, які викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглянув справу.

За таких обставин, не визнавши дії відповідача неправомірними, визнавши позивача винним в скоєнні адміністративного правопорушення та не маючи підстав для звільнення особи від адміністративної відповідальності, суд першої інстанції не мав правових підстав для задоволення позову.

Наведене дає підстави задовольнити апеляційну скаргу частково та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову.

При цьому за відсутності апеляційної скарги позивача, колегія суддів не надає оцінку його доводам позовної заяви про примушення підписати постанову та зазначити, що він визнає вину, що порушено його право на захист, не складено матеріалів адміністративної справи, тощо.

Керуючись статтями 195, 197, 198, 202, 205, 207 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Інспектора роти №2 БУПП в місті Чернігів старшого лейтенанта поліції Мохонька Володимира Володимировича задовольнити частково, постанову Олевського районного суду Житомирської області від "24" липня 2017 р. скасувати, прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Б.С. Моніч

судді: М.М. Капустинський

І.Г. Охрімчук

Роздруковано та надіслано: рек з пов про вруч

1 - в справу:

2 - позивачу: ОСОБА_4 АДРЕСА_1

3 - відповідачу: Інспектор роти №2 БУПП в місті Чернігів старший лейтенант поліції Мохонько Володимир Володимирович вул.Громадська,66, м.Чернігів, 14037

- ,