Справа № 532/332/17
Суддя: Шевцова Н.В.
Дата ухвалення: 2017-10-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2017 р. Справа № 532/332/17
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Шевцової Н.В.

Суддів: Макаренко Я.М. , Мінаєвої О.М.

за участю секретаря судового засідання Шалаєвої І.Т.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Кобеляцького районного суду Полтавської області від 12.06.2017р. по справі № 532/332/17

за позовом ОСОБА_1

до Кобеляцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області

про відновлення виплат пенсії, виплату заборгованості, припинення протиправних дій та стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 (надалі по тексту позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Кобеляцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області (надалі по тексту відповідач), в якому, з урахуванням збільшення розміру позовних вимог, просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність Кобеляцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області, яка полягає у невиплаті пенсії;

- визнати протиправним та скасувати розпорядження або рішення Кобеляцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області про призупинення (припинення) виплати пенсії;

- зобов'язати Кобеляцьке об'єднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області видати розпорядження та поновити виплату пенсії через поштове відділення та утриматись від подальшого призупинення виплат пенсії;

- зобов'язати Кобеляцьке об'єднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області сплатити ОСОБА_1 заборгованість по виплатам пенсії через поштове відділення УДППЗ «Укрпошта»;

- зобов'язати Кобеляцьке об'єднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області створити ОСОБА_1 сучасну паперову пенсійну справу, яка є повноцінною та відповідає вимогам чинного законодавства;

- стягнути з Кобеляцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 9754,60 (дев'ять тисяч сімсот п'ятдесят чотири) грн. 60 коп.;

- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Кобеляцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області (м.Кобеляки, вул.Юр'ївська, 1-А, ) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1) сплачений судовий збір в розмірі 640,00 грн. (шістсот сорок) грн.

Постановою Кобеляцького районного суду Полтавської області від 12.06.2017 р. у задоволенні зазначеного адміністративного позову відмовлено.

Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Відповідач подав заперечення на апеляційну скаргу, в яких, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, постанову Кобеляцького районного суду Полтавської області від 12.06.2017 року залишити без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України, через неявку у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, заслухавши доповідь обставин справи, перевіривши рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що вимоги апеляційної скарги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 отримує пенсію державного службовця та перебуває на обліку в Кобеляцькому об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України Полтавської області на підставі поданої заяви про взяття на облік за новим місцем проживання. Пенсія виплачується на підставі електронної пенсійної справи, так як паперова пенсійна справа знаходиться на території, яка на даний час не підконтрольна українській владі та отримати її немає можливості, в зв'язку з проведення антитерористичних операцій ( а.с.14).

Відповідно довідки УСЗН Кобеляцької РДА № 01-28/2606 від 19.07.2016 року, ОСОБА_1 знята з обліку в Єдиній інформаційній базі даних про взятих на облік внутрішньо переміщених осіб , на підставі поданої нею заяви 19.07.2016 року, з зазначенням підстави як постійної реєстрації за адресою : АДРЕСА_1 (а.с.12).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що припиняючи виплату пенсії позивачу, Кобеляцьке об'єднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області діяло на виконання вимог постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 року № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», а також виходив з того, що виплата пенсії внутрішньо переміщеним особам здійснюється виключно через відділення ПАТ «Державний ощадний банк України».

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених Конституцією межах і відповідно до Законів України (ст.8 Конституції України).

Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії (ст.8 Конституції України).

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За висновками, наведеними в рішенні Конституційного Суду України від 07.10.2009 р. у справі № 1-32/2009 за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» в Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (статті 1, 3 Конституції України).

До конституційного права на соціальний захист враховується і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, що були заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення ст.24 Конституції України, відповідно до яких громадяни мають рівні конституційні права і не можуть бути обмежені за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати право громадянина на одержання призначеної йому пенсії незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія.

Отже, зміна пенсіонером місця проживання не може бути підставою для позбавлення його конституційного права на отримання соціального захисту, а саме, отримання пенсії.

З матеріалів справи колегією суддів встановлено, що згідно довідки Кобеляцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області від 30.03.2017 р. № 124, ОСОБА_1 перебуває на обліку в Кобеляцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області та отримує пенсію державного службовця.

Відповідно довідки Управління праці та соціального захисту населення Кобеляцької районної державної адміністрації від 19.07.2016 року № 01-28/2606 ОСОБА_1 знята з обліку в Єдиній інформаційній базі даних про взятих на облік внутрішньо переміщених осіб, на підставі поданої нею заяви 19.07.2016 року, із зазначенням підстави як постійної реєстрації за адресою : АДРЕСА_1 (а.с.12).

За змістом ч.1 ст. 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 р. № 1706-VII факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Таким чином, враховуючи приписи ч.1 ст. 4 Закону № 1706-VII підтвердженням статусу внутрішньо переміщеної особи є довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково.

Згідно паспортних даних ОСОБА_1 серії НОМЕР_2, виданого 22.12.2000 р., позивача 05.07.2016 р. знято з реєстрації місця проживання: АДРЕСА_2 та 05.07.2016 р. зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.15 зворот).

Таким чином, враховуючи приписи ч.1 ст. 4 Закону № 1706-VII та довідку Управління праці та соціального захисту населення Кобеляцької районної державної адміністрації від 19.07.2016 року № 01-28/2606, позивач втратив статус внутрішньо переміщеної особи.

08.07.2016 р. позивач звернувся до Кобеляцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області із заявою, згідно якої просила у зв'язку із зміною прописки додати до пенсійної справи копію паспорту, копію ідентифікаційного коду та перевести виплату пенсії з відділення ПАТ «Державний ощадний банк України» на поштове відділення Світлогірське (а.с.39).

Згідно листа від 14.12.2016 р. № 5368/04-35 відповідач повідомив позивача, що оскільки її попереднє місце проживання знаходиться в районі проведення антитерористичної операції, пенсійна справа позивача наявна лише в електронному вигляді, виплата пенсії внутрішньо переміщеним особам здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 637 від 05.11.2014 р. «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» через установу ПАТ «Державний ощадний банк України». Підстави для виплати пенсії позивачу на загальних підставах без наявності паперової пенсійної справи відсутні.

Відповідно до довідки Кобеляцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області від 30.03.2017 р. № 124 позивачу на виконання вимог постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 року № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам з лютого 2017 року припинено виплату пенсії, оскільки позивач відмовилась отримувати пенсію через відділення ПАТ «Державний ощадний банк України».

Відповідно до статті 5 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» цей Закон регулює відносини, що виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням.

У статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» зазначені підстави припинення та поновлення виплати пенсії. У частині 1 цієї статті визначено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України; у разі смерті пенсіонера; у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; в інших випадках, передбачених законом.

Перелік підстав припинення виплати пенсії, визначений ч.1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, передбачених законом.

Відповідно до ч.2 ст.49 вказаного Закону поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.

Аналіз вищенаведеної норми свідчить про те, що припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення та лише з підстав, визначених ст. 49 вказаного Закону.

В порушенням наведених приписів ст. 49 «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» відповідачем рішення щодо припинення виплати пенсії позивачу не приймалося.

Отже, дії відповідача щодо припинення виплати пенсії позивачу є протиправними.

Крім того, з огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку, що враховуючи приписи ст. 49 «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» відповідач не мав правомірних підстав для припинення виплати пенсії позивачу посилаючись на постанову Кабінету Міністрів України від 637 від 05.11.2014 р. «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», оскільки позивач втратив статус внутрішньо переміщеної особи 19.07.2016 р.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання неправомірним припинення відповідачем виплати пенсії та покладення обов'язку на відповідача поновити виплату пенсії з лютого 2017 року.

Між тим, враховуючи відсутність розпорядження або рішення відповідача про припинення виплати пенсії ОСОБА_1, позовні вимоги щодо скасування такого розпорядження чи рішення задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог в частині зобов'язання Кобеляцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області утриматись від подальшого припинення (призупинення) виплати пенсії ОСОБА_1, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Отже, захисту адміністративним судом підлягають порушені права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин.

Враховуючи, що вказана позовна вимога заявлена на майбутнє та на момент прийняття рішення судом апеляційної інстанції немає підстав вважати, що права позивача на отримання пенсії в подальшому будуть порушені Кобеляцьким об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України Полтавської області, то колегія суддів приходить до висновку про відмову у задоволенні вказаної частини позову.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 поновити виплату пенсії через поштове відділення Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта», колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (в редакції на час припинення виплати пенсії позивачу) пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи, що позивач втратив статус внутрішньо переміщеної особи та вказав про небажання отримувати пенсію через ПАТ «Державний ощадний банк України» відповідно до зазначеної норми Закону позивач має право на отримання пенсії через організації, що здійснюють виплату і доставку пенсій.

Отже, позовні вимоги ОСОБА_1 щодо отримування пенсії через організації, що здійснюють виплату і доставку пенсій підлягають задоволенню.

Між тим, колегія суддів зазначає, що Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» не містить обмежень щодо отримання пенсії позивачем через будь-які установи банків.

Щодо позовних вимог створити позивачу сучасну паперову пенсійну справу, яка є повноцінною та відповідає вимогам чинного законодавства, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 8 ст. 3 КАС України позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду, а також суб'єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подана позовна заява до адміністративного суду.

Таки чином, предметом захисту в адміністративному судочинстві є саме порушені рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень, їхніх посадових чи службових осіб права та інтереси.

Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Враховуючи вищезазначене, відсутність паперової пенсійної справи не позбавляє ОСОБА_1 права на пенсійне забезпечення, а тому вказані позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Також позивачем заявлено вимогу про відшкодування моральної шкоди в розмірі 9754,60 грн.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно ч.1 та ч.2 ст. 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також, ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ч.3 ст. 23 Цивільного кодексу України, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також, з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Ст. 1167 ЦК України зазначає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Пунктом 3 Постанови Пленум Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 р. № 4 (далі - Постанова) встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Пунктами 4, 5 Постанови визначено, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами підтверджується. Обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суди, зокрема, повинні з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно з пунктом 9 Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Виходячи з вищезазначеного вбачається, що позивач повинен довести наявність причинного зв'язку між шкодою та протиправними діяннями відповідача, відповідно до яких заподіяно шкоду. Тобто, позивач повинен довести факт завдання йому матеріальної та моральної шкоди, надати належні докази того, що саме дії та бездіяльність відповідача призвела до матеріальних втрат і душевних страждань, вимагає від позивача додаткових зусиль для організації його життя.

З матеріалів справи вбачається, що позивач не надав доказів стосовно обґрунтованості вимог про стягнення моральної шкоди з відповідача.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди в розмірі 9754,60 грн. задоволенню не підлягають.

Підсумовуючи вище викладене, колегія суддів приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

У відповідності до ст. 159 КАС України, судове рішення повинне бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 198 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати її та прийняти нову постанову суду.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 202 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Згідно ч. 2 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги може своєю постановою змінити постанову суду першої інстанції або прийняти нову постанову, якими суд апеляційної інстанції задовольняє або не задовольняє позовні вимоги.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції через порушення ним норм матеріального та процесуального права, які призвели до ухвалення неправильного рішення, підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позовних вимог.

Згідно ч. 1 ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як вбачається з матеріалів справи, при зверненні до суду з позовом ОСОБА_1 сплачено судовий збір в розмірі 640,00 грн., що підтверджується квитанціями від 24.02.2017 р. № 4Р2426, та від 24.03.2017 р. № 1Р2429.

Відповідно до пп.1 п.3 ч.2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" (в редакції, чинній на час подання адміністративного позову) за подання до адміністративного суду адміністративного позову немайнового характеру, який подано фізичною особою, ставка судового збору становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно п.2 ч. 3 ст.6 Закону "Про судовий збір" у разі коли в позовній заяві об'єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

Враховуючи приписи п.2 ч. 3 ст.6 Закону "Про судовий збір" позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір не у повному обсязі, оскільки до суду заявлено декілька вимог немайнового характеру, а судовий збір сплачено лише за одну вимогу немайнового характеру.

Між тим, враховуючи, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню та приписи ч. 1 ст. 94 КАС України, колегія суддів дійшла висновку про необхідність стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Кобеляцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області сплаченого позивачем судового збору в розмірі 604,00 грн.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п. 3 ст. 198, п. 4 ч.1 ст. 202, 205, 207, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Кобеляцького районного суду Полтавської області від 12.06.2017р. по справі № 532/332/17 скасувати.

Прийняти нову постанову, якою позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Кобеляцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області щодо припинення з лютого 2017 року виплату пенсії ОСОБА_1.

Зобов'язати Кобеляцьке об'єднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області поновити виплату пенсії ОСОБА_1 через організації, що здійснюють виплату і доставку пенсій.

Зобов'язати Кобеляцьке об'єднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області сплатити ОСОБА_1 заборгованість по виплаті пенсії з лютого 2017 року через організації, що здійснюють виплату і доставку пенсій.

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Кобеляцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області (м.Кобеляки, вул.Юр'ївська, 1-А, ) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1) сплачений судовий збір в розмірі 640,00 грн. (шістсот сорок) грн.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання постанови у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)Шевцова Н.В.
Судді(підпис) (підпис) Макаренко Я.М. Мінаєва О.М.
Повний текст постанови виготовлений 01.11.2017 р.