Справа № 820/4180/17
Суддя: Волошин Д.А.
Дата ухвалення: 2017-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 жовтня 2017 р. справа № 820/4180/17

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Волошина Д.А., суддів: Панченко О.В., Старосєльцевої О.В.,

за участю секретаря судового засідання - Ільницької І.Л.,

представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідачів - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Харкові адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 Самі до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, Державної міграційної служби України про скасування рішення і наказу, зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 Самі звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд:

- скасувати рішення Державної міграційної служби України від 30.08.2017 №74-17;

- скасувати наказ ГУ ДМС України в Харківській області від 27.04.2017 №68 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від ОСОБА_3 Самі.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що рішення відповідачів є незаконними та необґрунтованими, прийнятим в порушення вимог чинного законодавства та без дійсного вивчення обставин його справи та ситуації, що склалась в країні його походження. Вказав, що наказ ГУ ДМС України в Харківській області від 27.04.2017 №68 порушує його права, для відновлення яких необхідно його скасувати. Позивач зазначив, що ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця с доказом того, що субєктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити.

Представник відповідачів у судовому засіданні проти позову заперечував та просив суд в задоволенні позову відмовити, надав до суду письмові заперечення проти позову, відповідно до яких зазначив, що рішення відповідачів прийняті відповідно до вимог чинного законодавства. У зв'язку із чим, просив у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення представників сторін по справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що громадянин ОСОБА_4 Арабської Республіки ОСОБА_3 Самі, ІНФОРМАЦІЯ_1, звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до Головного управління ДМС України в Харківській області 22.10.2015. Заяву прийнято до розгляду відповідно до наказу ГУ ДМС В Харківській області від 22.10.2015 № 208.

Державна міграційна служба України рішенням від 25.02.2016 № 107-16 підтримала висновок Головного управління ДМС України в Харківській області та відмовила ОСОБА_3 Самі у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 19.05.2016 у справі № 820/1463/16 задоволено адміністративний позов ОСОБА_3 Самі, скасовано рішення Державної міграційної служби України від 25.02.2016 №107-16, зобовязано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_3 Самі про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На виконання рішення суду ДМС України прийняло рішення від 24.05.2016 №14-16 про зобов'язання ГУ ДМС України в Харківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_3 Самі про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування судом рішення ДМС України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до вищезазначеного рішення ДМС України наказом ГУ ДМС України в Харківській області, від 22.06.2016 № 91 заяву ОСОБА_3 Самі про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту прийнято до повторного розгляду.

Враховуючи постанову Харківського окружного адміністративного суду від 19.05.2016 ГУ ДМС України в Харківській області прийнято висновок про відмову у визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 22.07.2016.

За результатами розгляду особової справи № НОМЕР_1 0042, на підставі повторного вивчення документів та матеріалів та з урахуванням висновку ГУ ДМС України в Харківській області про відмову у визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 22.07.2016, ДМС України прийнято рішення про відмову у визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 411-16 від 12.08.2016, про що позивача повідомлено шляхом надіслання повідомлення про відмову у визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 67 від 09.09.2016.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач повторно звернувся до суду.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 16.11.2016, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 19.12.2016, адміністративний позов ОСОБА_3 Самі до Державної міграційної служби України, треті особи - Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області, Управління Служби безпеки України в Харківській області про скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії залишено без задоволення.

Судом встановлено, що у квітні 2017 року громадянин ОСОБА_4 Арабської Республіки ОСОБА_3 Самі, ІНФОРМАЦІЯ_1, повторно звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до Головного управління ДМС України в Харківській області.

28.04.2017 позивач отримав повідомлення від Головного Управління Державної міграційної служби України у Харківській області № 24 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Підставою для відмови в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стало те, що заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, бо умови не змінилися передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та наказ ГУ ДМС України № 68 від 27.04.2017.

Як вбачається з матеріалів справи, наказом Головного управління ДМС України у Харківській області від 27.04.2017 № 68 відмовлено громадянину ОСОБА_4 Арабської Республіки ОСОБА_3 Самі в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку із тим, що заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, бо умови, передбачені п.п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не змінилися.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, позивач звернувся із скаргою до Державної міграційної служби України.

Проте, повідомленням від 06.09.2017 №51 Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області позивача повідомлено про рішення Державної міграційної служби України від 30.08.2017 № 74-17 про відхилення скарги на рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, не погоджуючись із рішенням Державної міграційної служби України від 30.08.2017 № 74-17 позивач звернувся до суду.

Перевіряючи юридичну та фактичну обґрунтованість мотивів, покладених субєктом владних повноважень в основу спірних рішення, на відповідність вимогам ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд встановив наступне.

Відповідно до статті 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, жодна людина не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати чи позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", який набув чинності 04.08.2011.

Відповідно до пункту 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з пунктом 13 статті 1 Закону особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з частиною 2 статті 13 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року визначено, що поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність ґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження наслідок таких побоювань.

Також суд зазначає, що залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

За таких обставин, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 7 вересня 2011 року №649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Тобто, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об'єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Судом встановлено, що підставою для відмови у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, якої потребує додаткового захисту стало те, що заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, бо умови, передбачені п.п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не змінилися.

Суд, зазначає, що перевірка здійснюється в тому числі з урахуванням оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви.

Суд зазначає, що у доповідях Генерального секретаря від 16.09.2016, 18.10.2016, 15.11.2016, 14.12.2016 про виконання резолюції 2139 (2014), 2165 (2014), 2191 (2014) та 2258 (2015) Ради Безпеки ООН вказується, що на всій території ОСОБА_4 Арабської Республіки триває конфлікт і відзначається високий рівень насилля, зокрема у цих доповідях відзначаються військові дії у муфахазі Алеппо, де раніше проживав позивач.

Крім того, відповідно до актуальніої інформації про країну походження в допомозі при використанні рекомендацій У ВКБ ООН в Сірії: "Незаконний виїзд" з Сирії та пов'язані з ним питання для визначення потреб в міжнародній захисті осіб, які шукають притулку з Сирії, 1 лютого 2017 року, вказано що збройний конфлікт в Сирії характеризується систематичними та значними порушеннями прав людини, що полягають у застосування зброї військами (обстріли, авіаудари), фізичному насиллі.

В Сирії можливість внутрішнього переміщення відсутня, що підтверджується інформацією МВС Великобританії (HomeOffice), "Інформація по країні і Керівництво - Сирія:Сирійська громадянська війна", 19 серпня 2016 р., UnitedKingdom: Home Office, Country Informationand Guidance - Syria: the Syrian Civil War, 19 August 2016 (http://www.refworld.org/country,,UKHO,,SYR,,57e2b0954,0.html): "Внутрішнє переміщення з однієї частини країни в іншу малоймовірно, через дуже обмежену можливість переміщатися і безпечно пересуватися з однієї частини Сирії в іншу, і непередбачуваність та масштаб ситуації насильства в поєднанні з гуманітарною ситуацією для внутрішньо переміщених осіб на територіях переміщення".

У рішеннях Європейського Суду з прав людини у справі "Л. М та інші проти Росії" від 15.10.2015 та "С.К. проти Росії " від 14.02.2017 зазначено, що повернення заявників в Сирію призведе до порушення статтею 2 та (або) 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 № 3477 - IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Таким чином, відповідачем при прийнятті наказу від 27.04.2017 №68 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від ОСОБА_3 Самі взагалі не враховано інформації про країну походження заявника щодо загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження, інформацію про загальнопоширене насильство в ситуаціях внутрішнього збройного конфлікту в Сирії та систематичного порушення прав людини.

Також відповідач не прийняв до уваги "Рекомендації УВКБ ООН з питання міжнародного захисту осіб, що залишають Сирію", незважаючи на те, що зазначені позиції УВКБ є достовірним та загальновизнаним джерелом інформації щодо ситуації у Сирії.

Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (УВКБ ООН) є авторитетною міжнародною спеціалізованою організацію з питань біженців, яка займається зокрема збором та аналізом інформації по країнам походження.

Державна міграційна служба України зобов'язана використовувати зазначену інформацію відповідно до норм пунктів 1.2, 5.1 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 № 649, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 року за № 1146/19884.

У пункті 10 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 № 1 "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні" зазначено, зокрема, що судам слід ураховувати, що підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 7 вересня 2011 року N 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Таким чином, відповідачем безпідставно не враховані позиції УВКБ ООН з питання міжнародного захисту осіб, що залишають Сирію, незважаючи на те, що зазначені позиції УВКБ ООН є достовірним та загальновизнаним джерелом інформації щодо ситуації у Сирії.

Відповідно до частини 5 статті 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Однак, Головним управлінням Державної міграційної служби в Харківській області жодним чином не враховувалась інформація щодо Сирії - про переслідування курдів, осіб, які ухиляються від проходження військової служби, можливість застосування тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання та загроза життю безпеці та свободі через існування ситуації систематичного порушення прав людини в умовах внутрішнього військового конфлікту та загальнопоширеного насильства.

Отже, при прийнятті оскаржуваного наказу від 27.04.2017 № 68 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, Головним управлінням ДМС України в Харківській області не досліджено в повному обсязі підстави та обставини, передбачені Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" , у зв'язку із чим, суд приходить до висновку про його неправомірність та необґрунтованість.

Крім того, суд зазначає, що обов'язок доказування в адміністративному судочинстві визначений статтею 71 Кодексу адміністративного судочинства України і розподіляється таким чином, що позивач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує позовні вимоги, тобто підставу позову, а відповідач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує заперечення проти позову.

Виходячи з положень частини другої зазначеної статті, обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на суб'єкта владних повноважень, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Тобто, неприпустимим є висновок щодо недоведеності іноземцем чи особою без громадянства неправомірності рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень.

За таких обставин, суд вважає наказ Головного управління ДМС України в Харківській області від 27.04.2017 № 68 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту прийнятим без повного та всебічного дослідження фактичних обставин особової справи позивача та таким, що підлягає скасуванню.

З огляду на встановлені обставини справи суд вважає необхідним для повного захисту прав та інтересів позивача на підставі ч. 2 ст.11 Кодексу адміністративного судочинства України вийти за межі позовних вимог та зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області вирішити питання щодо прийняття заяви ОСОБА_3 Самі про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Поряд із тим, позовні вимоги ОСОБА_3 Самі в частині скасування рішення Державної міграційної служби України від 30.08.2017 №74-17 є необґрунтованим та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки обов'язковою ознакою рішення, дії чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, як предмета адміністративного спору, є прямий (безпосередній) вплив рішення, дії чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень на правовий статус фізичної чи юридичної особи, тобто обмеження її прав, свобод, покладення на неї обов'язків.

Тобто, предметом розгляду по суті в порядку адміністративного судочинства є не будь - які рішення, дії або бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а лише ті, що породжують права та обов'язки учасників спірних відносин.

Однак, доказів того, що рішення Державної міграційної служби України від 30.08.2017 № 74-17 про відхилення скарги на рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту спричинює для позивача певні негативні наслідки та/чи створюють нові податкові зобов'язання, позивачем до суду не надано.

Крім того, суд вважає, що достатнім способом захисту прав та свобод позивача буде скасування наказу Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 27.04.2017 № 68 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язання Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області вирішити питання щодо прийняття заяви ОСОБА_3 Самі про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого вирішує справи відповідно до Конституції України та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позову.

Керуючись статтями 159-163, 167, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України,

П О С Т А Н О В И В :

Адміністративний позов ОСОБА_3 Самі до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, Державної міграційної служби України про скасування рішення і наказу, зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 27.04.2017 № 68 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від ОСОБА_3 Самі.

Зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області вирішити питання щодо прийняття заяви ОСОБА_3 Самі про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення протягом десяти днів з дня її проголошення, у разі застосування судом частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 Кодексу адміністративного судочинства України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови складено 30 жовтня 2017 року.

Головуючий суддя Д.А. Волошин

Судді О.В. Панченко

ОСОБА_5