Справа № 522/15356/16-а
Суддя: Косцова І.П.
Дата ухвалення: 2017-10-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 жовтня 2017 р. м.ОдесаСправа № 522/15356/16-а

Категорія: 2.1 Головуючий в 1 інстанції: Тарасов А.В.
Одеський апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

судді - доповідача Косцової І.П.
суддів Стас Л.В.
Турецької І.О.
за участю: секретаряСтефанцевої Ю.П.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Виконавчого комітету Одеської міської ради на постанову Приморського районного суду м. Одеси від 26 червня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6 до виконавчого комітету Одеської міської ради, за участю третіх осіб-Представництва благодійної організації "Надія на житло для дітей" в Україні, Служба у справах дітей Одеської обласної державної адміністрації, про визнання протиправним та скасування рішення,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_5 та ОСОБА_6 звернулись до суду першої інстанції з адміністративним позовом, в якому просили визнати протиправним та скасувати рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради від 28.07.2016 року №211 «Про розірвання угоди про організаційне забезпечення функціонування дитячого будинку сімейного типу від 20 травня 2000 року».

В обґрунтування позову зазначено, що оскаржуване рішення є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки прийнято необґрунтовано, з порушенням вимог чинного законодавства.

Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 26 червня 2017 року позов задоволено.

В апеляційній скарзі Виконавчий комітет Одеської міської ради, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судове рішення та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування своїх доводів апелянт зазначив, що суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення не врахував, що рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради №360 від 10.06.2010 року дитячий будинок сімейного типу переведено в статус прийомної сім'ї, у зв'язку з чим позивачі втратили статус батьків-вихователів, а діти-статус вихованців дитячого будинку, що робить неможливим виконання сторонами умов вказаного договору. Оскільки така угода є адміністративним договором, суд безпідставно посилається на приписи ст. 525 ЦК України, що регулює питання, пов'язані з цивільно-правовими договорами. Рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 28.07.2016 року №211 є законним, прийнятим в межах повноважень та у спосіб, передбачений законодавством України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено колегією суддів та вбачається з матеріалів справи, Рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради №1065 від 02.12.1998 року, з метою забезпечення пріоритетності та поширення форм сімейного виховання дітей-сиріт та дітей, залишених без опіки батьків, створено дитячий будинок сімейного типу та затверджено кандидатури батьків-вихователів - ОСОБА_6 та ОСОБА_5 (а.с.177).

На виконання зазначеного рішення 20 травня 2000 року між представництвом благодійної організації «Надія та житло для дітей в Україні», виконавчим комітетом Одеської міської ради, Управлінням у справах сім'ї та молоді і батьками-вихователями ОСОБА_5 та ОСОБА_6 укладено угоду про організаційне забезпечення функціонування дитячого будинку сімейного типу, предметом якої є створення дитячого будинку сімейного типу з наданням батькам-вихователям у службове користування на 20 років житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.11-13).

Однак рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради від 28 липня 2016 року № 211 вирішено розірвати вищевказану угоду та виселити родину позивачів з вказаного житлового будинку з причин припинення функціонування дитячого будинку сімейного типу, з наданням останнім місячного терміну для добровільного виселення (а.с.9).

Законність прийняття відповідачем зазначеного рішення є предметом спору у даній справі.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що зазначений спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, з огляду на ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 02.12.2016 року, прийняту судом апеляційної інстанції за наслідками перегляду ухвали Приморського районного суду м. Одеси про закриття провадження у даній справі (а.с.93-95).

По суті спору суд першої інстанції зазначив, що відповідач при прийнятті оскаржуваного рішення не навів мотивів його прийняття, зокрема підстав розірвання угоди, наявність рішення про ліквідацію дитячого будинку чи інших передбачених угодою обставин, що є підставою для його скасування.

Колегія суддів такий висновок суду першої інстанції вважає правильним, з огляду на наступне.

Відповідно до пунктів 2-6 Положення про дитячий будинок сімейного типу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1994 р. N 267 (в редакції, яка діяла на момент укладення угоди) дитячий будинок сімейного типу - це окрема сім'я, яка створюється за бажанням подружжя або окремої особи, що не перебуває у шлюбі (далі - батьки-вихователі), які беруть на виховання та спільне проживання не менш як 5 дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування.

Рішення про створення дитячого будинку сімейного типу приймається виконавчим комітетом міської, районної у місті (у разі її створення) ради або районною, районною у містах Києві та Севастополі державною адміністрацією за поданням письмового висновку відповідних місцевих органів у справах сім'ї та молоді на підставі заяви особи або осіб, які виявили бажання взяти дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування, на виховання та спільне проживання у сім'ю.

На підставі рішення про створення дитячого будинку сімейного типу між батьками-вихователями та органом, який прийняв рішення про його створення, укладається Угода про передачу дитини (дітей) на виховання та спільне проживання до дитячого будинку сімейного типу, яка визначає права та обов'язки обох сторін (додаток N 1).

У разі порушення і невиконання умов Угоди кожна із сторін має право звернутися до суду.

При винесенні в установленому порядку рішення про організацію дитячого будинку сімейного типу особам, які призначені батьками-вихователями, для спільного проживання з дітьми, переданими їм на виховання, надається поза чергою індивідуальний жилий будинок або багатокімнатна квартира, виходячи із санітарних норм на кожного члена сім'ї в даній місцевості. Надане в користування жиле приміщення має бути обладнане необхідними меблями, побутовою технікою та іншими предметами довгострокового вжитку, перелік яких визначається органом, який приймає рішення про створення дитячого будинку сімейного типу.

Користування наданим жилим приміщенням здійснюється в порядку, встановленому законодавством для користування службовими жилими приміщеннями.

У разі зменшення кількості дітей в дитячому будинку сімейного типу внаслідок вибуття їх за віком або з інших причин місцеві органи у справах сім'ї та молоді за бажанням батьків-вихователів поповнюють дитячі будинки сімейного типу новими вихованцями. У разі зменшення їх кількості до 4, 3 осіб і неможливості поповнення з поважних причин (хвороба батьків-вихователів, досягнення ними пенсійного віку тощо) статус дитячого будинку сімейного типу зберігається, а у разі зменшення кількості вихованців до 2 осіб питання про подальший статус дитячого будинку сімейного типу вирішується органом, який прийняв рішення про його створення.

Ліквідація дитячого будинку сімейного типу проводиться органом, за рішенням якого він створений, а у разі спору - за рішенням суду.

Відповідно до п.19 вказаного Положення діти, які не мали житла до влаштування їх до дитячого будинку сімейного типу, після припинення перебування в ньому, навчання у професійно-технічному, вищому навчальному закладі, а також молодь зазначеної категорії після проходження строкової служби в Збройних Силах України забезпечуються позачергово впорядкованим житлом.

Водночас, відповідно до п.34 Положення №267 у разі ліквідації дитячого будинку сімейного типу батьки-вихователі повинні звільнити надане їм жиле приміщення, а у разі відмови - підлягають виселенню з наданням їм іншого благоустроєного жилого приміщення.

При усуненні батьків-вихователів від подальшого виховання дітей вони можуть бути виселені із займаного ними приміщення з наданням іншого жилого приміщення.

Ретельно дослідивши зміст угоди від 20.05.2000 року, яка розірвана оскаржуваним рішенням, судова колегія встановила, що за умовами зазначеної угоди вихованці дитячого будинку сімейного типу, які досягли 18 років та не мають свого жила, до вирішення питання про забезпечення їх житлом, за згодою батьків - вихователів, продовжують проживати на житловій площі дитячого будинку сімейного типу. Після досягнення усіма вихованцями 18 років, за згодою сторін, вищезазначене житлове приміщення передається у спільну власність батьків та вихованців дитячого будинку сімейного типу. Користування житловим будинком, який знаходиться у спільній власності батьків та дітей, здійснюється за нормами цивільного законодавства (п. 2.1.4 Угоди).

Пунктом 3.2 Угоди закріплено, що у разі виникнення будь-яких обставин, що потребують змін окремих положень даної угоди щодо функціонування дитячого будинку сімейного типу, при досягненні згоди, між сторонами укладаються інша Угода, що стосується нових обставин, при чому інші положення даної Угоди залишаються без змін.

Підстави для розірвання цієї угоди перелічені у п.3.4, який передбачає, що вона може бути розірвана за ініціативою обох сторін, або будь-якої із сторін, а саме: за ініціативи батьків- вихователів - у разі хвороби, зміни сімейного становища, відсутності взаєморозуміння з дітьми, конфліктних стосунків між дітьми та інших поважних причин (п.3.4.1); за ініціативою органу, який прийняв рішення про створення дитячого будинку сімейного типу - у разі виникнення в дитячому будинку сімейного типу несприятливих умов для утримання, виховання та навчання дітей, невиконання батьками - вихователями обов'язків стосовно вихованців, ліквідації дитячого будинку сімейного типу та інших поважних причин (п. 3.4.2).

Таким чином, за умовами вказаної угоди, належними підставами для її розірвання є виникнення в дитячому будинку сімейного типу несприятливих умов для утримання, виховання та навчання дітей, невиконання батьками - вихователями обов'язків стосовно вихованців, прийняття органом місцевого самоврядування рішення про ліквідацію дитячого будинку сімейного типу тощо.

Між тим, 17.05.2002 року набула чинності постанова КМ України №564 від 26 квітня 2002 року, якою затверджене нове Положення про дитячий будинок сімейного типу (далі - Положення № 564).

За загальними приписами теорії держави та права та відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року N 1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів), дію нормативно-правового акту в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Отже, на момент прийняття відповідачем оскаржуваного рішення та вирішення питання про розірвання угоди від 20.05.2000 року, останньому слід було керуватися саме постановою КМ України №564 від 26.04.2002 року.

В свою чергу, відповідно до п.4 Положення №564 дія договору припиняється у разі, коли в дитячому будинку сімейного типу виникають несприятливі умови для виховання та спільного проживання дітей (тяжка хвороба батьків-вихователів, відсутність взаєморозуміння з дітьми, конфліктні стосунки між дітьми, невиконання батьками-вихователями обов'язків щодо належного виховання, розвитку та утримання дітей), повернення вихованців рідним батькам (опікуну, піклувальнику, усиновителю), досягнення дитиною повноліття, виявлення обставин щодо навмисного виведення дитини із дитячого будинку сімейного типу з метою усиновлення її іноземцями, за винятком ситуацій, коли іноземець є родичем дитини, за згодою сторін, з інших причин, передбачених договором, за рішенням суду, а також за наявності обставин, зазначених у статті 212 Сімейного кодексу України.

Дія договору також припиняється у разі, коли батькам-вихователям або членам сім'ї, з якими вони проживають на спільній житловій площі, у тому числі малолітнім та неповнолітнім дітям, діагностовано захворювання, зазначені в абзаці дванадцятому пункту 17 цього Положення.

Відповідно до п.6 вказаного Положення у разі зменшення кількості вихованців внаслідок вибуття їх за віком або з інших причин за згодою сторін договору вирішується питання про поповнення дитячого будинку сімейного типу вихованцями, або переведення його в статус прийомної сім'ї.

Згідно п.8 Положення №564 ліквідація дитячого будинку сімейного типу здійснюється за рішенням органу, який створив його, або за рішенням суду.

Водночас, відповідно до п.23 Положення №564 питання захисту житлових прав батьків-вихователів та осіб, які проживають з ними, регулюються договором.

Крім цього, 02.02.2005 року набув чинності Закон України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» № 2342-IV від 13.01.2005 року.

Відповідно до ч.4 ст.32 цього Закону діти-сироти та діти, позбавлені батьківського піклування, мають право проживати в дитячих будинках сімейного типу до повернення їм зазначеного житла або надання житла місцевими державними адміністраціями та органами місцевого самоврядування.

Частиною 3 ст.33 Закону №2342-IV передбачено, що після завершення перебування дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, у відповідних закладах для таких дітей, дитячому будинку сімейного типу, прийомній сім'ї або завершення терміну піклування над такими дітьми та в разі відсутності в таких дітей права на житло обласні, Київська та Севастопольська міські, районні державні адміністрації, органи місцевого самоврядування забезпечують дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, а також осіб з їх числа протягом місяця у позачерговому порядку впорядкованим соціальним житлом.

Аналізуючи наведені приписи нормативно правових актів та положень угоди від 20.05.2000 року, колегія суддів приходить до висновку, що чинне законодавство не містить такої підстави для припинення договору про організацію діяльності дитячого будинку сімейного типу, як розірвання угоди, а питання ліквідації дитячого будинку сімейного типу за наявності законних підстав має бути вирішено відповідним рішенням органу, який прийняв рішення про його створення, або судом.

Оскільки в матеріалах справи відсутні докази у підтвердження виникнення в дитячому будинку сімейного типу несприятливих умов для утримання, виховання та навчання дітей, невиконання батьками - вихователями обов'язків стосовно вихованців, прийняття органом місцевого самоврядування, або судом рішення саме про ліквідацію дитячого будинку сімейного типу, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що підстави для розірвання відповідачем вказаної угоди в односторонньому порядку були відсутні, а отже оскаржуване рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради від 28.07.2016 року №211 «Про розірвання угоди про організаційне забезпечення функціонування дитячого будинку сімейного типу від 20 травня 2000 року» прийняте з порушенням вимог чинного законодавства.

При цьому судова колегія критично оцінює надані апелянтом до суду апеляційної інстанції рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 10.06.10 року №360 «Про вибуття ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, із дитячого будинку сімейного типу родини ОСОБА_6 та про переведення дитячого будинку в статус прийомної сім'ї» та рішення від 26.09.2013 року №374 «Про припинення діяльності прийомної сім'ї на базі родини ОСОБА_6», оскільки в цих рішеннях відповідач не вирішував питання про ліквідацію дитячого будинку та, в будь-якому випадку, вони не можуть бути підставою для виселення позивачів з будинку, оскільки останнє можливо виключно за наявності відповідного судового рішення.

Крім цього, як вбачається з наявного в матеріалах справи листа виконавчого комітету Одеської міської ради від 05.12.2014 року №31-н-3323,38-к-2076, який підписаний заступником Одеського міського голови, у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на земельну ділянку за місцем розташування будинку, у власність колишніх батьків-вихователів та вихованців планується передати житловий будинок по 1/8 частини кожному члену родини. Зміст цього листа не містить жодної інформації або повідомлення позивачів про позбавлення їх статусу батьків-вихователів, ліквідації дитячого будинку сімейного типу та про необхідність виселитися з житлового приміщення (а.с.14-16).

До того ж судова колегія ще раз звертає увагу на ту обставину, що відповідно до приписів п.23 Положення №564 питання захисту житлових прав батьків-вихователів та осіб, які проживають з ними, регулюються договором, в той час як відповідно до п. 2.1.4 Угоди після досягнення усіма вихованцями 18 років, за згодою сторін, вищезазначене житлове приміщення передається у спільну власність батьків та вихованців дитячого будинку сімейного типу.

Таким чином колегія суддів розцінює факт прийняття відповідачем оскаржуваного рішення як зловживання наданими повноваженнями та намагання за будь-яких умов звільнити житлове приміщення від вихованців та батьків-вихователів та в подальшому розпорядитися ним на власний розсуд.

Стосовно питання підсудності даного спору суду адміністративної юрисдикції, судова колегія вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до п. 1 ч.1 ст.3 КАС України справа адміністративної юрисдикції це переданий на вирішення адміністративного суду публічно правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

За правилами п. 7 ч. 1 ст. 3 КАС України суб'єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно з ч. 2 ст.4 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Відповідно до п. 14 ст. 3 КАС України адміністративний договір - це двостороння або багатостороння угода, зміст якої складають права та обов'язки сторін, що випливають із владних управлінських функцій суб'єкта владних повноважень, який є однією із сторін угоди.

Згідно п.4 ч.2 ст.17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема: спори, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів.

Враховуючи, що вказану угоду укладено відповідачем на виконання його владних управлінських функцій, спір, що виник у даній справі є публічно-правовим, а тому на нього поширюється юрисдикція адміністративного суду.

Колегія суддів зазначає, що питання юрисдикції даного спору вже було предметом судового розгляду в даній справи, про що зазначалося вище, отже вказану справу розглянуто належним судом у розумінні положень КАС України.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції належним чином з'ясовані всі обставини справи, їм надано правильну юридичну оцінку, порушень норм матеріального та процесуального права, які могли б призвести до зміни чи скасування рішення суду, не встановлено. Постанова суду першої інстанції викладена достатньо повно, висновки обґрунтовані з посиланням на конкретні норми Законів України та відповідають чинному законодавству, доводи апеляційної скарги цих висновків суду не спростовують.

За таких обставин підстав для скасування постанови суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст.195, 196, п.1 ч.1 ст. 198, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст. 206, 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Виконавчого комітету Одеської міської ради - залишити без задоволення.

Постанову Приморського районного суду м. Одеси від 26 червня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6 до виконавчого комітету Одеської міської ради, за участю третіх осіб Представництва благодійної організації "Надія на житло для дітей" в Україні, Служба у справах дітей Одеської обласної державної адміністрації про визнання протиправним та скасування рішення - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня виготовлення повного тексту.

Суддя-доповідач: І.П. Косцова

Судді: Л.В. Стас

І.О. Турецька