Справа № 640/10001/17
Суддя: Нев'ядомський Д. В.
Дата ухвалення: 2017-10-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.10.2017

Київський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді - Нев'ядомського Д.В.

при секретарі - Коломойцеві М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Київського районного суду м. Харкова справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Київського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова, про зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

30.06.2017 року представник позивача, який діє на підставі довіреності, звернувся до суду з адміністративним позовом та просив суд:

- зобов'язати Київське об'єднане управління Пенсійного фонду України м. Харкова провести поновлення пенсії за віком ОСОБА_1 з 07.10.2009 року шляхом призначення її знову, відповідно до норм Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, на підставі документів, що знаходяться в його пенсійній справі, з проведенням індексації і виплатою компенсації втрати частини доходів.

- стягнути з Київського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова судові витрати, понесені по справі.

Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що позивач є громадянином України, який 06.11.2000 року виїхав з України до Ізраїлю на постійне місце проживання, де був прийнятий на консульський облік в консульському відділі посольства України в державі Ізраїль.

Зазначив, що 16.02.1990 року по досягненню позивачем пенсійного віку та наявності страхового стажу понад 51 рік, йому була призначена пенсія, яка йому виплачувалась до виїзду за кордон. З 2000 року по теперішній час призначеної за законом України пенсію він отримує.

Зазначив, що 29 грудня 2016 року він, як представник позивача, який діє на підставі нотаріально посвідченій довіреності, подав до відповідача особисту заяву ОСОБА_1, про поновлення пенсію. Разом з тим, 30.01.2017 року було отримано відповідь, в якій відповідач відмовив позивачу у поновленні пенсії та повідомив про неможливість розгляду поданої заяви у зв'язку з невідповідністю поданих документів Порядку №22-1.

Вказану відповідь відповідача вважає необґрунтованою, у зв'язку з чим просить суд задовольнити його позовні вимоги.

Представник позивача ОСОБА_2 заявлений позов підтримала в повному обсязі та просила його задовольнити, зазначила доводи в обґрунтування своїх вимог, які є аналогічними тим, що викладені у позові.

Представник відповідача - Київського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова у судове засідання не з'явився, через канцелярію суду було надано письмові заперечення, в яких викладено їх незгоду з позовними вимогами ОСОБА_1, просили у їх задоволенні відмовити.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, встановив такі обставини.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 є громадянином України та до виїзду за кордон отримував пенсію за віком, призначену відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення", але після виїзду на постійне місце проживання , у листопаді 2000 року до Держави Ізраїль, виплату пенсії було припинено.

29 грудня 2016 року позивач через свого представника за довіреністю звернувся до УПФУ в Київському районі м. Харкова із заявою про поновлення виплати раніше призначеної пенсії у зв'язку з прийняттям Конституційним Судом України рішення від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" № 1058-ІV.

За наслідком розгляду вказаної заяви, 13.01.2017 року УПФУ в Київському районі м. Харкова на адресу представника позивача направило лист за № 517-27/02, яким повідомлялося про неможливість розгляду поданої заяви у зв'язку з невідповідністю поданих документів Порядку № 22-1.

Надаючи оцінку правомірності відмови відповідача суд зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація міста проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Згідно з ч. 3 ст. 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Таким чином, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом. Пенсійне забезпечення громадян України, що проживають за її межами, провадиться на основі договорів (угод) з іншими державами.

Згідно з частиною 1 статті 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Пунктом 1.5 Порядку № 22-1 в редакції постанови від 30.07.2015 р. № 13-2 встановлено, що заява про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії, про виплату пенсії у зв'язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, поновлення виплати пенсії, про припинення перерахування пенсії на банківський рахунок та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, про виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім'ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, про виплату пенсії за довіреністю, термін дії якої більше одного року, через кожний рік дії такої довіреності, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, а пенсіонерами, які зареєстровані на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від уповноважених органів Російської Федерації, - до органу, що призначає пенсію, визначеного Пенсійним фондом України. При цьому у заяві про виплату частини пенсії непрацездатним членам сім'ї особи, яка знаходиться на повному державному утриманні, вказується адреса одержувача цієї частини пенсії

Відповідно до п. 2.8 Порядку № 22-1 поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.

Дійсно, п. 2.9 Порядку № 22-1 визначено, що особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред'явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

Відповідно до статті 5 Закону України «Про громадянство України» документами, що підтверджують громадянство України, зокрема, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон.

Аналізуючи приведені положення Порядку № 22-1, суд приходить до висновку про наявність у особи, яка звертається за поновленням пенсії та проживає за межами України, право на звернення до органу ПФУ через представника за умови наявності у такого представника відповідних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи, що 29.12.2016 року на підставі нотаріально посвідченої довіреності представник позивача звернувся до відповідача із заявою про поновлення виплати пенсії за віком ОСОБА_1, до якої додав копію паспорта громадянина України для виїзду за кордон останнього, чим було дотримано вимоги Порядку .

Щодо посилання відповідача на відсутність у них пенсійної справи ОСОБА_1, оскільки до 01.03.2001 року функції призначення та перерахунків пенсії знаходилися у повноваженні органів соціального захисту населення, а саме в управлінні праці та соціального захисту населення адміністрації Київської районної у м. Харкові ради, суд зазначає наступне.

Статтею першої та другою Закону України від 22 грудня 1998 року № 329-XIV «Про проведення у Львівській області експерименту з призначення пенсій органами Пенсійного фонду України» передбачено проведення у Львівській області протягом 1999 року експеримент з призначення пенсій органами Пенсійного фонду України. Пенсії у Львівській області на період проведення експерименту призначаються районними, міськими і районними у містах відділами Пенсійного фонду України.

Разом з тим, Законом України від 21 вересня 2000 року № 1980-III «Про внесення змін до Закону України «Про проведення у Львівській області експерименту з призначення пенсій органами Пенсійного фонду України» до зазначеного вище закону внесено зміни та встановлено, що у назві та тексті Закону слова "Львівській області" замінити словами "Автономній Республіці Крим, Дніпропетровській, Донецькій, Закарпатській, Київській, Львівській, Миколаївській, Полтавській, Харківській, Хмельницькій областях та місті Києві" та змінено період проведення експерименту.

У зв'язку з прийняттям Закону № 1980 постановою Кабінету Міністрів України від 13 грудня 2000 р. № 1828 «Про забезпечення проведення експерименту з призначення пенсій органами Пенсійного фонду у Автономній Республіці Крим, Дніпропетровській, Донецькій, Закарпатській, Київській, Львівській, Миколаївській, Полтавській, Харківській, Хмельницькій областях та м. Києві» затверджено Положення про порядок проведення експерименту в Автономній Республіці Крим, Дніпропетровській, Донецькій, Закарпатській, Київській, Львівській, Миколаївській, Полтавській, Харківській, Хмельницькій областях та м. Києві з призначення пенсій органами Пенсійного фонду (далі Положення).

Пунктом третім Постанови №1828 передбачено, що Міністерство праці та соціальної політики мало: забезпечити проведення органами праці та соціального захисту населення інвентаризації пенсійних справ та особових рахунків і здійснення їх передачі органам Пенсійного фонду в регіонах, у яких проводиться експеримент згідно з цією постановою; взаємодіяти з органами Пенсійного фонду з питань практичного застосування та вдосконалення нормативно-правових актів про пенсійне забезпечення; забезпечити до 31 грудня поточного року розмежування бази даних по пенсіях для органів Пенсійного фонду та по державній грошовій допомозі, грошових компенсаціях і надбавках до пенсій, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення», які фінансуються не за рахунок коштів Пенсійного фонду.

При цьому, відповідно до Положення встановлено, що під час проведення експерименту органи Пенсійного фонду в Автономній Республіці Крим, Дніпропетровській, Донецькій, Закарпатській, Київській, Львівській, Миколаївській, Полтавській, Харківській, Хмельницькій областях та м. Києві крім покладених на них функцій виконують функції органів праці та соціального захисту населення з призначення пенсій.

До функцій органів Пенсійного фонду передаються такі питання пенсійного забезпечення: призначення та перерахунок всіх видів пенсій; підтвердження трудового стажу; видача пенсійних посвідчень; виплата пенсій (нарахування, облік нарахованих та виплачених сум, підготовка виплатних документів); виплата недоодержаної пенсії у зв'язку із смертю пенсіонера; виплата допомоги на поховання.

Передача функцій від органів праці та соціального захисту населення до органів Пенсійного фонду здійснюється згідно із затвердженими графіками в такому порядку: органи праці та соціального захисту населення: проводять інвентаризацію пенсійних справ та особових рахунків; здійснюють передачу пенсійних справ та особових рахунків, про що складається відповідний акт, надають на вимогу органів Пенсійного фонду в 5-денний термін архівні справи, які залишилися в органів праці та соціального захисту населення, інші матеріали. А органи Пенсійного фонду, в свою чергу, приймають від органів праці та соціального захисту населення пенсійні справи, особові рахунки та технічні засоби, проводять призначення пенсій з використанням даних персоніфікованого обліку відомостей у системі обов'язкового державного пенсійного страхування тощо.

Таким чином, суд звертає увагу на ту обставину, що зазначеними вище нормативно-правовими актами чітко встановлена процедура передачі пенсійних справ від органів праці та соціального захисту населення до органів Пенсійного фонду.

При цьому, право особи на поновлення пенсії не може бути порушене лише з підстави не передачі пенсійної справи від одного органу, що призначав пенсію до органу, який на даний час виконує функції з виплати пенсії.

Тобто, суд приходить до висновку, що пенсійна справа ОСОБА_1 мала бути передана Управлінням праці та соціального захисту населення Київської районної у м. Харкові ради до управління Пенсійного фонду України в Київському районі м. Харкова та зберігатись там.

Разом із тим, відсутність архівної пенсійної справи не може бути підставою для відмови в поновленні виплати пенсії, оскільки реалізація прав позивача на пенсійне забезпечення є безумовною конституційною гарантією та не може бути поставлено в залежність від процедурних порушень з боку відповідача та відсутності механізму відновлення пенсійної справи.

Суд зазначає, що чинним законодавством не врегульовано питання відновлення пошкоджених або втрачених пенсійних справ, але відмова в поновленні виплати пенсії з підстав відсутності пенсійної справи не може розцінюватися судом як правомірна.

Частиною 3 статті 2 КАС України законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн. Так, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); розсудливо.

Відповідно до ст. 8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави; суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Як зазначив ЄСПЛ у справі "Andrejeva v. Latvia" (п. 77 рішення Великої палати ЄСПЛ від 18.02.2009) стаття 1 Протоколу № 1 до Конвенції не накладає ніяких обмежень на свободу держави, що ратифікувала Конвенцію, приймати рішення про те, чи створювати якусь схему соціального забезпечення, або обирати тип або розмір виплат, які надаються відповідно до будь-якої такої схеми. Однак якщо в державі існують чинні законодавчі норми, що передбачають такі виплати на основі права на соціальну підтримку - незалежно від того, чи обумовлені вони попередньою сплатою внесків - ці норми слід вважати такими, що створюють майновий інтерес, що потрапляє в сферу дії статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції для осіб, що відповідають пропонованим до благоотримувачам вимогам.

У справі "Будченко проти України" (рішення від 24 квітня 2014 року, заява № 38677/06) ЄСПЛ також нагадав, що якщо у Договірній державі є чинне законодавство, яким виплату коштів передбачено як право на соціальні виплати (обумовлені чи не обумовлені попередньою сплатою внесків), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу, відносно осіб, які відповідають її вимогам.

Отже, враховуючи те, що майновий інтерес позивача ґрунтується на положеннях чинного законодавства, зокрема Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", стандарти ЄСПЛ можуть і повинні бути застосовані до цього випадку.

ЄСПЛ неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 рішення у справі "Ковач проти України" від 7 лютого 2008 року, п. 59 рішення у справі "Мельниченко проти України" від 19 жовтня 2004 року, п. 50 рішення у справі "Чуйкіна проти України" від 13 січня 2011 року, п. 54 рішення у справі "Швидка проти України" від 30 жовтня 2014 року тощо).

Суд зазначає, що з огляду на положення статей 1, 3, 8, 129 Конституції України суди мають оцінювати фактичні обставини справи з урахуванням того, що права, гарантовані Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, а так само Конституцією та законодавством України, мають залишатися ефективними, іншими словами, людину не можна ставити в ситуацію, коли вона завідомо не може реалізувати своїх прав навіть теоретично.

В контексті розгляду цієї справи встановлено, що відмова відповідача в поновленні виплати пенсії ставить позивача в ситуацію, коли він завідомо не може реалізувати своїх прав навіть теоретично, що суперечить як чинному законодавству України, так і міжнародним правовим актам.

За таких обставин, незважаючи на відсутність нормативно встановленого порядку відновлення втрачених пенсійних справ, але враховуючи те, що відповідач має можливість на свій запит отримати від позивача всі документи, необхідні для формування пенсійної справи, та які, окрім того, було надано позивачем до суду, суд вважає необґрунтованою відмову відповідача в поновленні виплати пенсії з підстав відсутності архівної пенсійної справи.

Разом з тим, як вбачається з позову, позивач у даному адміністративному позові одразу просить зобов'язати відповідача поновити виплату пенсії з 07.10.2009 р. шляхом призначення її знову. Проте, з урахуванням обставин справи, суд вважає, що ця вимога є передчасною і призведе до втручання у дискреційні повноваження відповідача і до порушення ст. 2 КАС України, а тому, у відповідності до ч. 2 ст. 11 та ч. 2 ст. 195 КАС України, з метою повного і всебічного захисту прав позивача, апеляційний суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та визнати протиправними дії УПФУ в Київському районі м.Харкова (на теперішній час Київського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова) щодо відмови у поновленні виплати пенсії за віком ОСОБА_1 з підстав, зазначених у листі-відповіді від 13.01.2017 р. № 517-27/02 та зобов'язати відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 29.12.2016 р. про поновлення виплати пенсії, з урахуванням висновків суду, викладених у мотивувальній частині даного судового рішення, а в іншій частині позовних вимог - відмовити.

Судові витрати по справі підлягають розподілу відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 2, 11, 17, 18, 69, 158-163, 244-2 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Київського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова, про зобов'язання вчинити певні дії-задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Київського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова щодо відмови у поновленні виплати пенсії за віком ОСОБА_1 з підстав, зазначених у листі-відповіді від 13.01.2017 р. № 517-27/02.

Зобов'язати Київське об'єднане управління Пенсійного фонду України м. Харкова повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 29.12.2016 р. про поновлення виплати пенсії, з урахуванням висновків суду, викладених у мотивувальній частині даного судового рішення.

В задоволенні адміністративного позову в іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень Київського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова на користь ОСОБА_1(ІПН НОМЕР_1) витрати на оплату судового збору в розмірі 640 грн. 00 коп.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Київський районний суд м. Харкова в десятиденний строк з дня отримання копії постанови.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Нев'ядомський Д.В.