Справа № 821/26/16
Суддя: Турецька І.О.
Дата ухвалення: 2017-10-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 жовтня 2017 р.м.ОдесаСправа № 821/26/16

Категорія: 12.3 Головуючий в 1 інстанції: Бездрабко О.І.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

доповідача судді Турецької І.О.

суддів Стас Л.В., Косцової І.П.

за участі секретаря Скоріної Т.С.

апелянта ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2;

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Херсонського окружного адміністративного суду від 25 січня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області про визнання протиправним наказу та поновлення на посаді, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до Херсонського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просила:

- визнати протиправним наказ начальника Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області (далі УМВС України в Херсонській області) № 416 о/с від 06 листопада 2015 року, в частині її звільнення з 06 листопада 2015 року як старшого сержанта міліції чергового з режиму приймальника-розподільника для дітей УМВС України в Херсонській області у запас Збройних Сил України за п. 63 «з» (через скорочення штатів);

- поновити її на посаді УМВС України в Херсонській області з моменту звільнення;

В обґрунтування позову зазначено про те, що рапорт, поданий нею 04 листопада 2015 року на імя начальника УМВС України в Херсонській області про переведення на службу до поліції, у звязку з виявленим бажанням проходити службу в Національній поліції, залишився поза увагою керівництва, що порушило її право на подальше проходження служби.

За ствердженням позивача, вона висловлювала своє бажання проходити службу в органах поліції, у звязку з чим, відповідач зобовязаний був розглянути її рапорт та її кандидатуру для зайняття відповідної посади в поліції.

Також позивач акцентує увагу на тому, що відповідачем не враховано її переважне право залишення на службі, передбаченого статтею 42 КЗпП України, а також встановлені статтею 184 КЗпП України гарантії щодо обмежень звільнення для жінок, які мають дітей віком до трьох років.

Постановою Херсонського окружного адміністративного суду від 25 січня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування постанови суду першої інстанції та прийняття нової постанови про задоволення позову.

Апелянт вважає, що судом першої інстанції неповно зясовані обставини, що мають значення для правильного вирішення справи та порушено норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Апелянт та його представник в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримали та просили її задовольнити.

Представник відповідача проти апеляційної скарги заперечила та просила рішення суду залишити без змін.

Зясувавши обставини справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга може бути задоволена частково з наступних підстав.

Так, судом апеляційної інстанції встановлено, що з березня 2006 року ОСОБА_1 проходила службу в органах внутрішніх справ України та на момент звільнення (06 листопада 2015 року) перебувала на посаді чергового з режиму приймальника-розподільника для дітей УМВС України в Херсонській області.

Поряд з цим, позивач з квітня 2011 року до моменту звільнення перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, що підтверджується відповідними наказами від 15 червня 2011 року № 154 о/с та від 19 червня 2013 року № 168 о/с (т.1 а.с.3-4).

Станом на 06 листопада 2015 року у позивача на утриманні знаходилося двоє дітей віком від двох з половиною до шести років (т.1 а.с.9-10).

У звязку з прийняттям у липні 2015 року Закону України «Про Національну поліцію», 04 листопада 2015 року, за ствердженням позивача, вона подала рапорт до УМВС України в Херсонській області, в якому висловила бажання проходити службу в Національній поліції (т.1 а.с.207).

Поряд з цим, 05 листопада 2015 року рапорт аналогічного змісту було направлено поштою на адресу відділу кадрів УМВС України в Херсонській області, що підтверджується відповіддю Центру поштового звязку №2 Херсонської дирекції УДППЗ «Укрпошта» від 25 січня 2016 року за № 01/0222 (т.1 а.с.47).

Даний рапорт було отримано управлінням кадрового забезпечення ГУ НП в Херсонській області 11 листопада 2015 року, що не заперечується представником відповідача.

Наказом начальника УМВС України в Херсонській області № 416 о/с від 06 листопада 2015 року позивача було звільнено з 06 листопада 2015 року у запас Збройних Сил за п. 63 «з» (через скорочення штатів при відсутності можливості подальшого використання на службі) (а.с.14).

08 грудня 2015 року відповідачем, за результатами розгляду рапорту позивача, зроблений висновок про неможливість її працевлаштування, оскільки нею виявлене бажання проходити службу в лавах Національної поліції України із запізненням (т.1 а.с.36-37).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 до 06 листопада 2015 року не скористалася наданим їй Законом України «Про Національну поліцію» правом на подачу рапорту про прийняття на службу до поліції, що в силу даного Закону вважається відсутністю згоди на проходження служби в поліції.

Твердження позивача про своєчасну подачу рапорту про бажання проходити службу в поліції суд не прийняв до уваги, зазначивши, що вони спростовуються поясненнями представника відповідача та дослідженими матеріалами справи.

Також, судом не були прийняті до уваги доводи позивача про наявність у неї як матері дитини до трьох років гарантій при звільненні.

Згідно з вимогами ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що правова позиція суду першої інстанції, яка викладена у судовому рішенні, не відповідає вимогам ст.159 КАС України, у звязку з наступним.

Порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 1991 року № 114 (далі Положення № 114).

Згідно з пунктом 63 «з» Положення №114, за яким звільнено позивача, особи рядового і молодшого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів при відсутності можливості подальшого використання на службі.

02 липня 2015 року прийнято Закон України «Про національну поліцію» № 580-VIІI (далі Закон №580).

У розділі ХІ Прикінцевих та Перехідних положень Закону №580 зазначено, що цей Закон набирає чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування, крім окремих його положень.

Закон опубліковано 06 серпня 2015 року в газеті «Голос України», тому він набрав чинності 07 листопада 2015 року.

Пунктом 8 розділу XI Прикінцевих та Перехідних положень Закону №580 встановлено, що з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Виходячи з цього, тримісячний строк попередження про майбутнє звільнення через скорочення штатів закінчувався 06 листопада 2015 року.

На підставі пункту 9 розділу XI Прикінцевих та Перехідних положень Закону №580 працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону, можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Відповідно до пункту 10 розділу XI Прикінцевих та Перехідних положень Закону №580 працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів. Отже, за змістом пунктів 9 і 10 розділу XI Прикінцевих та Перехідних положень Закону №580, однією з необхідних умов для служби в поліції є бажання і згода працівника міліції на проходження такої служби, а для звільнення зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів відмова від проходження служби в поліції.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1, перебуваючи у відпустці по догляду за дитиною до досягнення трирічного віку, скористалася своїм альтернативним вибором і до 06 листопада 2015 року виявила бажання проходити службу в Національній поліції, подавши відповідний рапорт від 05 листопада 2015 року, що підтверджується листом центру поштового звязку №2 Херсонської дирекції «Укрпошта».

Перевіряючи обґрунтованість доводів суду першої інстанції щодо несвоєчасного виявлення позивачем бажання проходити службу в органах поліції, колегія суддів встановила наступне.

Порядок вчинення дій в останній день строку врегульовано приписами ч.1 ст.255 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), відповідно до яких, якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку. У разі, якщо ця дія має бути вчинена в установі, то строк спливає тоді, коли у цій установі за встановленими правилами припиняються відповідні операції.

Згідно з ч.2 ст.255 ЦК України письмові заяви та повідомлення, здані до установи зв'язку до закінчення останнього дня строку, вважаються такими, що здані своєчасно.

Отже, позивач, яка виявила бажання в подальшому проходити службу в поліції, мала право, включно до 06 листопада 2015 року, подати відповідний рапорт до відповідної установи, з якою перебувала у службових правовідносинах.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про невисловлення позивачем, у встановлений строк, бажання на проходження служби в поліції.

Для перевірки обставин подання ОСОБА_1 04 листопада 2015 року рапорту безпосередньо до відділу кадрів УМВС України в Херсонській області судом апеляційної інстанції досліджувався журнал допуску відвідувачів у службові приміщення в робочий час та вихідні і журнал управління кадрового забезпечення №727 обліку вхідних документів (т.2 а.с.29-110).

Зміст вказаних документів спростовує твердження позивача про подання рапорту 04 листопада 2015 року.

Далі, переходячи до дослідження інших доводів апелянта, слід зазначити наступне.

Відповідно до п.11 розділу XI Прикінцевих та Перехідних положень Закону №580 перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ.

Разом із тим, відповідно до пункту 10 Положення №114 особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов'язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обов'язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням.

У той же час, питання вивільнення працівників, які мають певні пільги, зокрема вагітних жінок, жінок, які мають дітей віком до трьох років, одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда спеціальним законом не врегульовано, тому згідно із частиною 7 статті 9 КАС України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

Частиною 1 ст.18 Закону України «Про відпустки» передбачено, що після закінчення відпустки у зв'язку з вагітністю та пологами за бажанням жінки їй надається відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Згідно з ч.3 ст.184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням.

Отже, зазначена норма чітко встановлює гарантію обмеження звільнення для жінок, які мають дітей віком до трьох років, та передбачає можливість такого звільнення лише у випадку повної ліквідації підприємства й за умови обов'язкового працевлаштування.

Між тим, як свідчать матеріали справи, відбулася ліквідація установи з покладенням виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган, тобто, мова в даному випадку йшла фактично про реорганізацію.

З цього приводу Верховний Суд України у своїх постановах від 04 березня 2014 року (справа № 21-8а14), від 27 травня 2014 року (справа №21-108а14), від 28 жовтня 2014 року (справа № 21-484а14) сформулював правову позицію, згідно з якою ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої відмови. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган, мова йде фактично про реорганізацію.

Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Дійшовши висновку про незаконне звільнення позивача, суд апеляційної інстанції вважає, що вона підлягає поновленню на попередній посаді.

Однак, у звязку з тим, що діяльність структурного підрозділу (приймальник-розподільник для дітей) УМВС України в Херсонській області, в якому займала посаду позивач, з 12 жовтня 2017 року припинена, позивач підлягає поновленню на рівнозначній посаді в УМВС України в Херсонській області, керівник якого наділений повноваженнями щодо прийому та звільнення позивача з роботи.

Підсумовуючи викладене та враховуючи те, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, судове рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, на підставі п.4 ч.1 ст.202 КАС України.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 202, 205, 207, 254 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Херсонського окружного адміністративного суду від 25 січня 2016 року скасувати.

Прийняти у справі нове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області про визнання протиправним наказу та поновлення на посаді задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати наказ начальника Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області № 416 о/с від 06 листопада 2015 року в частині звільнення з 06 листопада 2015 року старшого сержанта міліції ОСОБА_1 чергового з режиму приймальника-розподільника для дітей управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області у запас Збройних Сил України за п. 63 «з» (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Поновити ОСОБА_1 в Управлінні Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області з 06 листопада 2015 року на рівнозначній посаді, яку вона займала до звільнення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з моменту виготовлення повного тексту судового рішення.

Доповідач - суддя І.О. Турецька

суддя Л.В. Стас

суддя І.П. Косцова