Справа № 240/610/17
Суддя: Попович І. А.
Дата ухвалення: 2017-10-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/240/13/17
Справа № 240/610/17
П О С Т А Н О В А

Іменем України

25 жовтня 2017 р. об 11 годині 39 хвилин с. Олександрівка

Олександрівський районний суд Донецької області

у складі:

головуючого: - судді Попович І.А.

при секретарі: - ОСОБА_1

за участю

позивача: - ОСОБА_2

розглянувши адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Управління патрульної поліції у м. Краматорську та Слов'янську, сержанта поліції ОСОБА_3 про визнання незаконною та скасування постанови про адміністративне правопорушення, -

В С Т А Н О В И В:

29 вересня 2017 року позивач звернулася до Олександрівського районного суду Донецької області з позовом до Управління патрульної поліції у м. Краматорську та Слов'янську, сержанта поліції ОСОБА_3 про визнання незаконною та скасування постанови про адміністративне правопорушення серії БР №492558 від 21.09.2017 року.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що 21 вересня 2017 року, близько 10год. 15 хв. за місцевим часом, керуючи власним автомобілем НОМЕР_1, рухаючись по вулиці Шкільній в м. Краматорськ (автошлях Т0514), її було зупинено поліцейським роти 1 УПП у м. Краматорську та Словянську, сержантом поліції ОСОБА_4На обґрунтування причин її зупинки посадова особа відповідача по справі повідомив її, що вона, нібито, керувала транспортним засобом, будучи не пристебнутою ременем безпеки, чим порушила вимоги п.п. «в» п. 2.3 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою КМУ за №1306 від 10.10.2001 року (з подальшими змінами), та запропонував їй передати йому на огляд реєстраційне свідоцтво на керований нею ТЗ, посвідчення водія відповідної категорії та паспорт (з метою встановлення реєстрації місця постійного проживання).Вона, в свою чергу, повідомила відповідача по справі про те, що вона керувала ТЗ відповідно до вимог ПДРУ, в тому числі з чітким дотриманням п.п. «в» п.2.3. Правил, якими врегульовані правила користування засобами пасивної безпеки (підголівниками, ременями безпеки), і жодним чином не порушувала Правил, що вона може підтвердити, в тому числі, і показаннями свідків, які перебували в керованому нею авто в якості пасажирів. При цьому, на вимогу поліцейського вона передала останньому реєстраційні документи на належне їй авто, посвідчення водія відповідної категорії та власний паспорт.Оглянувши надані нею документи поліцейський повідомив її, що надане нею посвідчення водія не відповідає встановленому зразку (не є національним), а є посвідченням водія міжнародного зразка, виданим на її імя Словацькою Республікою. Крім того, перевіривши у відповідних «базах даних» той факт, що її не було позбавлено водійського посвідчення, поліцейський звинуватив її, крім іншого, в порушенні п.п. «а» п. 2.1. ПДРУ. В частині зазначеного звинувачення вона повідомилаполіцейського, що останнім часом, в звязку з подіямина сході України, вона змушена була виїхати на постійне місце проживання до Словакії, де проживає й мешкає останнім часом, а до України періодично приїжджає у власних справах, при цьому передала на огляд поліцейському Словацьку посвідку на проживання POVELENIE NA POBYT, що відповідно до Міжнародної конвенції про дорожній рух 1968 року, дає їй можливість користуватися посвідченням водія міжнародного зразка або посвідченням водія іноземної держави на території України. Також вона повідомила поліцейського, що раніше їй дійсно видавалось водійське посвідчення національного зразка, воно є чинним; вказаного посвідчення її у встановлений спосіб не позбавляли, але при собі вона його не має.Незважаючи на її заперечення проти звинувачень поліцейського, останній повідомив її, що, нібито вчинені нею порушення ПДРУ є складом відповідних адміністративних правопорушень, і за це вона підлягає адміністративній відповідальності. За результатами розгляду справи про притягнення її до адміністративної відповідальності, яке відбулося на місці зупинки ТЗ, відповідачем по справі було винесено постанову про накладання адміністративного стягнення серія БР № 492558, відповідно до положень якою її було визнано винною у скоєні адміністративних правопорушень передбачених ч. 5 ст. 121 та ч. 1 ст. 126 КУпАП та застосоване адміністративне стягнення у вигляді штрафу розміром 425 гривень.Вважає, що оскаржувана постанова є необгрунтованою та була винесена безпідставно, оскільки відповідно до положень п. 30 Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами, затвердженого Постановою КМУ №340 від 08.05.1993 року (з доповненнями та змінами станом на 22.09.2016 року) особи, які тимчасово перебувають на території України, мають право на керування транспортними засобами за наявності міжнародного посвідчення водія або посвідчення водія іноземної держави, що відповідає вимогам Міжнародної конвенції про дорожній рух 1968 року, записи в якому виконані або продубльовані літерами латинського алфавіту.Крім того, при винесенні оскаржуваної постанови відповідачем було грубо порушено порядок оформлення матеріалів про адміністративні порушення, які чітко прописані в Кодексі України про адміністративні правопорушення та Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення в органах поліції, які затверджено наказом міністерства внутрішніх справ України від 06.11.2015 № 1376 (надалі -Інструкція).Так, в порушення вимог ст. 256 КУпАП та розділу II Інструкції відповідачем не було складено протокол про вчинення адміністративного правопорушення та під розписку не передано їй. При винесені оскаржуваної постанови відповідачем не було прийнято до уваги ані її пояснення, ані пояснення свідків, які знаходилась поруч з нею в керованому нею авто. Крім того, на її пропозицію поліцейський, як вона вважає - безпідставно відмовився відібрати письмові пояснення свідків та долучити їх до матеріалів справи. Таким чином, відповідачем було винесено оскаржувану постанову не посилаючись на жодний доказ, перелік яких визначений ст. 251 КУпАП.Крім того відповідно п. 10 розділу IV Інструкції «При винесенні постанови по справі про адміністративне правопорушення у ній зазначаються, зокрема: у графі «посада, найменування органу поліції, звання, прізвище, імя та по батькові особи, яка винесла постанову» - прізвище, імя, по батькові посадової особи органу поліції, яка винесла постанову, та орган поліції (повністю, без скорочень). У оскаржуваній постанові у вказаній графі зазначено найменування, органу поліції як «УПП у м. Краматорську та Словянську», тобто з використанням абревіатури, а не повного найменування, що, вочевидь, ускладнює розуміння того, в якому підрозділі проходить службу поліцейський.Відповідно до положень ст. 27 КУпАП штрафом є грошове стягнення, що накладається на громадян і посадових осіб за адміністративні правопорушення у випадках і розмірі, встановлених цим Кодексом та іншими законами України. Вважає, що за основу для визначення розміруадміністративного стягнення, яке підлягає накладенню на порушника у вигляді штрафу береться неоподатковуваний мінімум доходів громадян, що на час винесення оскаржуваного акту складав 17 (сімнадцять) гривень. Натомість, розмір накладеного на неї адміністративного стягнення визначено відповідачем по справі у вигляді конкретної грошової суми - 425 грн., що не передбачено положеннями КУпАП.Таким чином, вважає, що у неї є всі законні підстави вважати, що звинувачення її у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 121 та ч. 1 ст.126 КУпАП є безпідставним та необгрунтованим, а постанова по справі про адміністративне правопорушення серії БР № 492558 - незаконною та безпідставною, тобто такою, що підлягає скасуванню.

17.10.2017 року представник відповідача засобами електронного звязку надіслав суду клопотання про відкладення розгляду справи та надання часу для належної підготовки правової позиції (а.с.28), яке, з урахуванням думки позивача, було задоволено в судовому засіданні 18.10.2017 року.

В судове засідання представник відповідача не з'явився, надіславши суду електронною поштою письмове клопотання, про відкладення розгляду справи у зв'язку з неможливістю прочитати (розшифрувати) адміністративний позов який був йому надісланий для ознайомлення (а.с.41-42).

Вислухавши думку позивача, суд дійшов до висновку, що повторне клопотання представника щодо відкладення судового засідання задоволенню не підлягає, оскільки при відкритті провадження по справі судом не було встановлено обставин про які зазначає представник відповідача в клопотанні. Судові засіданні по даній справі вже неодноразово відкладалось, в тому числі за клопотання представника відповідача, в якому були відсутні посилання на обставини зазначені в повторному клопотанні. Відповідно до поштового відправлення від 02.10.2017 року (а.с.35), відповідач вже отримав копію позову 10.10.2017 року.

Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини, та відповідні ним правовідносини.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 11 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року за № 580, передбачено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань: 11) регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

Відповідно до вимог п. 2.1 "а", водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії.

Відповідно до вимог п. 2.3 "в", для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобовязаний на автомобілях, обладнаних засобами пасивної безпеки (підголовники, ремені безпеки), користуватися ними і не перевозити пасажирів, не пристебнутих ременями безпеки. Дозволяється не пристібатися особі, яка навчає водінню, якщо за кермом учень, а в населених пунктах, крім того, водіям-інвалідам, водіям і пасажирам оперативних та спеціальних транспортних засобів і таксі.

За вимогами ст. 36 КупАП, якщо особа вчинила кілька адміністративних правопорушень, справи про які одночасно розглядаються одним і тим же органом (посадовою особою), стягнення накладається в межах санкції, встановленої за більш серйозне правопорушення з числа вчинених.

Частиною 6 ст. 121 КУпАП передбачена відповідальність за порушення правил користування ременями безпеки або мотошоломами, за що передбачена відповідальність у виді накладення штрафу в розмірі трьох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Частиною 1 ст. 126 КУпАП передбачена відповідальність за керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред'явила для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційного документа на транспортний засіб, а також поліса (договору) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката "Зелена картка"), за що передбачена відповідальність у виді накладення штрафу в розмірі двадцяти пяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

За вимогами ст. 222 КУпАП, органи Національної поліції розглядають справи про адміністративні правопорушення: за частинами перша, друга, третя, п'ята і шоста статті 121, ст. 126.

Статтею 258 КУпАП передбачено, що протокол не складається в разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі.

У випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 цього Кодексу.

Якщо під час складання постанови у справі про адміністративне правопорушення особа оспорить допущене порушення і адміністративне стягнення, що на неї накладається, то уповноважена посадова особа зобов'язана скласти протокол про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 256 цього Кодексу, крім випадків притягнення особи до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 185-3 цього Кодексу, та правопорушень у сфері забезпечення дорожнього руху, у тому числі зафіксованих в автоматичному режимі.

Відповідно до вимог ст. 41 «Водійські посвідчення» Конвенції про дорожній рух (від 08.11.1968 року), ратифікованої із застереженнями і заявами Указом ПВР УРСР від 25.04.1974 року, з поправками від 03.03.1992 року та 28.09.2004 року:

2.а) Договірни Сторони будуть визнавати: ii) будь-яке міжнародне водійське посвідчення, що відповідає вимогам додатку 7 до цієї Конвенції за умови, що воно предявляється разом з відповідним національним водійським посвідченням, діючим на своїй території для керування транспортним засобом, відповідної категорії або категоріям транспортних засобів, на керування котрими видані посвідчення, за умови, що вказані посвідчення є дійсними та що вони видані другою Договірною стороною або одним із територіальних підрозділів або обєднанням, уповноваженим на те цією Договірною стороною; b) водійські посвідчення, видані одною з Договірних Сторін, повинні визнаватися на території іншої Договірної Сторони до моменту, з якого дана територія становиться звичайним місцем проживання володільця посвідчення;

6. Положення цієї статті не зобовязують Договірни Сторони: а) визнавати дійсними національні посвідчення, видані на території іншої Договірної Сторони особам, які мали на їх території звичайне місце проживання в момент видачі цього водійського посвідчення або які перенесли своє звичайне місце проживання на їх територію після видачі цього посвідчення; b) визнавати дійсність національних водійських посвідчень, виданих водіям, звичайне місце проживання яких в момент видачі посвідчень знаходилось не на території, де були видані посвідчення, або які перенесли своє місце проживання після видачі посвідчень на іншу територію.

Відповідно до вимог п. 30 Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами, затвердженого постановою КМ України від 08 травня 1993 року за № 340, особи, які тимчасово перебувають на території України, мають право на керування транспортними засобами за наявності міжнародного посвідчення водія або посвідчення водія іноземної держави, що відповідає вимогам Міжнародної конвенції про дорожній рух 1968 року, записи в якому виконані або продубльовані літерами латинського алфавіту.

Посвідченням водія іноземної держави вважається також посвідчення водія з розпізнавальним знаком "SU" (СРСР), видане в республіках колишнього Союзу РСР.

Зазначені особи під час керування транспортними засобами можуть мати українське посвідчення водія, видане в установленому цим Положенням порядку.

Особам, які тимчасово перебувають на території України, обмін їх посвідчень водія на українське посвідчення водія, а також видача їм українських посвідчень водія замість утраченого у зв'язку з крадіжкою, стихійним лихом, іншими непередбачуваними обставинами посвідчення водія іноземної держави не проводиться.

Посвідчення водія, що належить особі, яка переїжджає на постійне місце проживання в Україну, дійсне на території України протягом 60 днів з дати видачі органами та підрозділами ДМС документів на постійне проживання в Україні і після цього підлягає заміні. Заміна таких посвідчень проводиться після проходження особою медичного огляду та складення теоретичного і практичного іспитів.

Позивач ОСОБА_2, є громадянкою України та зареєстрована за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.4-7).

Позивач має дозвіл на проживання в Словацькій Республіці, м. Зеліна, виданому 16.06.2017 року терміном до 16.06.2018 року (а.с.9).

05.10.2016 року позивач отримала водійське посвідчення Словацької Республіки за № 1945099 на право керування категорії АМ, В1, В (а.с.7-8).

Постановою про накладення адміністративного стягнення серії БР № 492558 від 21.09.2017 року позивача було визнано винною у скоєні адміністративних правопорушень передбачених ч. 5 ст. 121 КупАП, за порушення правил користування ременями безпеки, та ч. 1 ст. 126 КупАП, за керування транспортним засобом без посвідчення водія.

За вчинення зазначених адміністративних правопорушень, до позивача застосоване адміністративне стягнення у вигляді штрафу розміром 425 гривень.

Відповідно до пояснень позивача в судовому засіданні, вона тривалий час перебуває в Словаччині. Де на підставі посвідчення водія виданого в Україні нею було отримане посвідчення водія Словацької республіки, оскільки в національному посвідчені було відсутнє дублювання латинськими буквами. 21.09.2017 року вона керувала належним їй транспортним засобом у м. Краматорськ, та в якості пасажира перевозила особу, рух якої обмежено. Під час руху в неї виникла необхідність зупинитися та надати допомогу пасажиру. Після повернення за кермо, вона забула пристебнутися ременем безпеки, та метрів через 100 після початку руху була зупинена працівниками поліції. Працівникам поліції пояснила, що проїхала невелику відстань після зупинки, та вважає допущене порушення незначним. До суду звернулася, щоб дізнатися чи має вона право керувати транспортним засобом по посвідченню водія, виданому в Словацькій республіці.

Розглянувши вимоги позивача, суд дійшов до висновку, що вони не підлягають задоволенню, за наступних підстав.

Доводи позивача, стосовно порушень вимог ст. 256 КупАП, допущених працівником поліції, яким не було складено протокол про адміністративне правопорушення, суд відхиляє, як такі, що не відповідають вимогам 222, 258 КупАП, відповідно до яких працівники національної поліції мають право розглядати справи про адміністративні правопорушення: за частинами перша, друга, третя, п'ята і шоста статті 121, ст. 126 КУпАП без складання протоколу про адміністративне правопорушення також у випадках, якщо під час складання постанови у справі про адміністративне правопорушення особа оспорить допущене порушення і адміністративне стягнення, що на неї накладається в випадках притягнення особи до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушень у сфері забезпечення дорожнього руху, у тому числі зафіксованих в автоматичному режимі.

Доводи позивача про порушення працівником поліції вимог ст. 27 та санкцій ст. 121 ч. 5 та ст. 126 ч. 1 КУпАП при визначені розміру штрафу, суд відхиляє, оскільки накладений на позивача штраф у розмірі 425 гривень, відповідає санкції, встановленої за більш серйозне правопорушення з числа вчинених, що передбачає накладення штрафу в розмірі двадцяти пяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (25х17 = 425). Формальні порушення при накладені штрафу, на переконання суду, не є підставою для задоволення позову та скасування постанови.

Доводи позивача, викладені в адміністративному позові, про те, що вона не порушувала правила користування ременями безпеки, були спростовані поясненнями позивача у судовому засіданні.

Доводи позивача, щодо правомірності керування транспортним засобом на підстав національних прав Словацької Республіки, суд відхиляє за наступних підстав.

Посилання позивача на вимоги п. 30 Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами, затвердженого постановою КМ України від 08 травня 1993 року за № 340, суд відхиляє, оскільки на думку суду ці вимоги не стосуються громадян України, які мають право тимчасово проживати за кордоном.

Посилання позивача на Віденську Конвенції про дорожній рух 08.11.1968 року, суд також відхиляє, оскільки, позивач не предявила працівникам поліції разом з водійським посвідченням Словацької республіки відповідне національне водійське посвідчення, що діє на території України. Позивач не надавала працівникам поліції під час винесення постанови та суду під час розгляду позову належних доказів на підтвердження тієї обставини, що на час отримання водійського посвідченням Словацької республіки, вона мала на території Словацької республіки звичайне місце проживання (а.с.8-9). Позивач є громадянкою України та її постійне місце проживання зареєстровано в ІНФОРМАЦІЯ_2. Позивач не отримувала паспорт громадянина України для виїзду за кордон на постійне місце проживання.

На підставі викладеного, керуючись ч. 2 ст. 19 Конституції України, Конвенцією про дорожній рух (Відень, 08.11.1968 року), Законом України «Про Національну поліцію», ст.ст. Кодексу України про адміністративні правопорушення, ПДР, Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами, затвердженого постановою КМ України від 08 травня 1993 року за № 340, Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом МВС України від 07.11.2015 № 1395, ст. 2, 9, 10, 11, 17, 18, 99, 158-163, 167 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Управління патрульної поліції у м. Краматорську та Слов'янську, сержанта поліції ОСОБА_3 про визнання незаконною та скасування постанови про адміністративне правопорушення серії БР №492558 від 21.09.2017 року про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ч. 5 ст. 121 та ч. 1 ст. 126 КУпАП та накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу 425 гривень - відмовити.

Постанову серії БР №492558 від 21.09.2017 року про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ч. 5 ст. 121 та ч. 1 ст. 126 КУпАП та накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу 425 гривень - залишити без змін.

Постанова прийнята в нарадчій кімнаті та проголошено її вступну та резолютивну частини у судовому засіданні 25 жовтня 2017 року.

Повний текст постанови виготовлений 30 жовтня 2017 року.

Апеляційна скарга на постанову суду подається протягом 10 днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Апеляційна скарга подається до Донецького апеляційного адміністративного суду через Олександрівський районний суд.

Суддя Олександрівського

районного суду ОСОБА_5