Справа № 299/129/17
Суддя: Улицький Василь Зіновійович
Дата ухвалення: 2017-10-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2017 рокуЛьвів№ 876/10075/17

Колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді: Улицького В.З.
суддів: Шавеля Р.М., Затолочного В.С.
при секретарі судового засідання: Дутка І.С.
за участі представника позивача: Шиш О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 16.08.2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області про визнання протиправною відмови та відшкодування шкоди,-
ВСТАНОВИЛА:

У січні 2017 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області, згідно якої просить суд визнати неправомірною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області щодо призначення позивачу пенсії за вислугу років та стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області 100000 гривень моральної шкоди.
Позивач позовні вимоги мотивував тим, що позивач проходив військову строкову та понадстрокову службу і станом на день звернення до суду із даним адміністративним позовом позивачу виповнилось 52 роки та у відповідності до пункту "б" статті 12 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" у позивача виникло право на призначення пенсії за вислугу років. При зверненні до відповідача із заявою про призначення такої пенсії, позивачу було надано відповідь про неможливість призначення такої, у зв`язку із ненадходженням відповідного пакету документів для призначення пенсії. Просив позов задоволити.
Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 16.08.2017 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Постанову суду першої інстанції оскаржив ОСОБА_1 . Вважає, що оскаржувана постанова прийнята з помилковим застосуванням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав викладених у апеляційній скарзі. Просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою задоволити позовні вимоги у повному обсязі.
Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу апелянта слід залишити без задоволення з наступних підстав.
Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім, випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.
Відповідно до ст.159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухваленим відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст.200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті рішення суду з одних лише формальних міркувань.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач проходив строкову військову службу з 1982 року, а потім понадстрокову і станом на день звільнення його вислуга складала 17 років 07 місяців та 25 днів, що підтверджується довідкою з військового комісаріату.
Позивач звернувся із письмовою заявою до Міністерства оборони України про призначення йому пенсії за вислугу років у відповідності до пункту "б" статті 12 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" однак, зазначена заява була переадресована Пенсійному фонду України, а Пенсійний фонд України вказану заяву надіслав до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області для розгляду та надання відповіді.
Згідно Порядку подання та оформлення документів для призначення перерахунку пенсій відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України № 3-1 від 30.01.2007 року та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15.02.2007 року за № 135/13402, заяви про призначення пенсії за вислугу років особам, звільненим зі служби, які мають право на пенсію згідно із Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб", подаються цими особами до головних управлінь Пенсійного фонду України через уповноважені структурні підрозділи, зокрема у випадку позивача - Міністерства оборони України, а саме Закарпатським обласним військовим комісаріатом.
Як вбачається із матеріалів справи позивач із відповідною заявою до Закарпатського обласного військового комісаріату не звертався, докази про відповідне звернення в матеріалах справи відсутні та не надані в судовому засіданні, натомість наявна заява про звернення до Міністра оборони України про призначення пенсії та розгляд питання про забезпечення житлом.
Таким чином, судова колегія апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що до головного управління не надходили від органів Міністерства оборони України жодних матеріалів для призначення позивачу пенсії згідно Закону № 2262-ХІІ та головне управління не приймало жодних рішень про відмову у призначенні такої пенсії, а надана позивачу відповідь від 11.01.2016 р №5/111-99-05 на його звернення - не породжує певних правових наслідків, а носить інформаційний характер і не набуває статусу рішення в розумінні п.1 ч. 1 ст. 17 КАС України.
Судовою колегією апеляційного суду встановлено, що позивач проходив військову службу з 17.12.1982 року по 12.08.2000 року.
На день звільнення вислуга позивача склала 17 років 07 місяців 25 днів в календарному обчисленні.
Згідно пункту "б" Закону № 2262-ХІІ (у редакції на день звільнення позивача з військової служби), особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани,військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, звільнені зі служби за вислугу років, за віком, за станом здоров`я, у зв`язку із скороченням штатів або організаційними заходами і які на день звільнення досягли 45-річного віку, а ті з них, що є інвалідами війни, - незалежно від віку, і мають загальний трудовий стаж 25 календарних років і більше, з яких не менше 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ.
Відтак, на день звільнення з військової служби позивач не досягнув 45-річного віку та не мав необхідний загальний трудовий стаж 25 календарних років і більше, необхідний для призначення пенсії за вислугу років.
Відповідно до п. «б» ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (в редакції від 04.07.2002 року) право на пенсію за вислугу років мали особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи, які мають право на пенсію за цим Законом, звільнені зі служби незалежно від підстав та часу звільнення і досягли 45-річного віку, крім осіб, позбавлених військових або спеціальних звань, а також звільнених із служби у зв`язку з засудженням за умисний злочин, вчинений з використанням свого посадового становища, або вчиненням корупційного діяння, а ті з них, що є інвалідами війни, - незалежно від віку, і мають загальний трудовий стаж 25 календарних років і більше, з них не менше 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба, служба в органах внутрішніх справ або служба в державній пожежній охороні.
Згодом, у зв`язку з набранням чинності Законом України від 4 квітня 2006 року № 3591-VI "Про внесення змін до деяких законів України з питань пенсійного забезпечення та соціального захисту військовослужбовців пункт "б" статті 12 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" був викладений у такій редакції: "особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах «б» - «д» статті 12 цього Закону, в разі досягнення ними на день звільнення зі служби 45-річного віку, крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону, за наявності у них страхового стажу 25 років і більше, з яких не менше ніж 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ, державній пожежній охороні, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України".
Зазначені зміни набрали чинності 29 квітня 2006 року.
За таких обставин, особи які звернулися за призначенням пенсії за вислугу років, передбаченої пунктом "б" статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» в період з 6 серпня 2002 року по 29 квітня 2006 року мали право на призначення такого виду пенсії у разі досягнення 45-річного віку, незалежно від часу звільнення зі служби та за наявності у них страхового стажу 25 років і більше.
На момент звернення позивача із заявою про призначення пенсії за вислугу років діяла редакція пункту "б" статті 12 Закону України "Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб", що пов`язувала право на пенсію, зокрема, з досягненням особою 45-річного віку на день звільнення зі служби, а не на день звернення із заявою про призначення пенсії. Оскільки ж позивач на день звільнення встановленого законом віку не досяг, то у нього відсутнє право на призначення відповідної пенсії.
Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 18 січня 2012 року у справі №К9991/8814/11 та в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 19 січня 2016 року у справі № К/800/64276/13.
Узагальнюючи наведене, суд апеляційної інстанції переконаний, що судом першої інстанції надано належну оцінку наявним у справі доказам, а їх достатня кількість та взаємний зв`язок у сукупності дали змогу суду першої інстанції зробити вірний висновок про наявність підстав для відмови у задоволенні позову.
Враховуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування постанови суду першої інстанції.
З наведеного вбачається, що доводи апеляційних скарг являються безпідставними та необґрунтованими та не спростовують висновків суду першої інстанції, правова оцінка доказів дана вірно, а відтак у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 160 ч. 3, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, колегія суддів,-
УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 16.08.2017 року у справі №299/129/17 без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.
На ухвалу протягом двадцяти днів з моменту набрання нею законної сили може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В. З. Улицький
судді Р. М. Шавель
В. С. Затолочний

Повний текст судового рішення виготовлено 01.11.2017 року