Справа № 820/4817/17
Суддя: Єгупенко В.В.
Дата ухвалення: 2017-11-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Харків
02 листопада 2017 р. № 820/4817/17

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Єгупенка В.В.,

суддів Бідонька А.В.,

Бабаєва А.І.,

за участю секретаря судових засідань - Вождаєвої М.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Центральної військово-лікарської комісії Міністерства Оборони України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії.

У судовому засіданні брали участь:

Представник позивача - Янковський В.В.;

Представник відповідача Константінов А.І.

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Центральної військово-лікарської комісії Міністерства Оборони України, в якому просить суд:

- визнати протиправними дії Центральної військово-лікарської комісії Міністерства Оборони України щодо відмови у розгляді його заяви про встановлення причинного зв`язку захворювань (поранень, контузій, травм, каліцтв) із виконанням ним обов`язків військової служби під час перебування на території Демократичної Республіки Афганістан у складі Прикордонних військ КДБ СРСР у період з 21.02.1985 по 09.12.1986;

- зобов`язати Центральну військово-лікарську комісію Міністерства Оборони України (вул. Госпітальна, буд. 16, м. Київ, 01133, ) прийняти та розглянути його заяву щодо встановлення причинного зв`язку захворювань (поранень, контузій, травм, каліцтв) із виконанням ним обов`язків військової служби під час перебування на території Демократичної Республіки Афганістан у складі Прикордонних військ КДБ СРСР у період з 21.02.1985 по 09.12.1986.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач звернувся до Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України для встановлення причинного зв`язку між захворюванням та пораненням, отриманим під час проходження військової служби. Проте, Центральна військово-лікарська комісія Міністерства оборони України листом від 14.07.2017 № 3333 повідомила позивача, що для встановлення причинного зв`язку поранень позивачу необхідно звернутися за належністю до Центральної військово-лікарської комісії Державної прикордонної служби України. Позивач вважає протиправними дії відповідача щодо відмови у прийнятті документів для проходження комісії по встановленню причинного зв`язку його захворювань.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити адміністративний позов у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, з огляду на положення п. 21.3 Розділу ІІ Положення про військово-лікарську експертизу у Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України № 402 від 14.08.2008, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 17.11.2008 № 110/15800. Відповідач вважає, що причинний зв`язок захворювань, поранень, контузій травм, каліцтв у колишніх військовослужбовців повинні визначати штатні військово-лікарські комісії, у колишніх військовослужбовців інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та військових формувань колишнього СРСР, правонаступниками яких вони стали, штатні військово-лікарські комісії цих військових формувань. Відповідь позивачу від 02.06.2017 № 2654 про повідомлення позивача про необхідність звернутись за належністю до Центральної військово - лікарської комісії Державної Прикордонної служби України відповідач вважає правомірною. З огляду на викладене просив суд у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення представників сторін по справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 21.02.1985 по 25.09.1985, з 05.10.1985 по 17.01.1986, з 20.01.1986 по 30.03.1986, з 02.04.1986 по 09.04.1986, з 17.04.1986 по 18.05.1986, з 16.06.1986 по 07.09.1986, з 18.09.1986 по 09.12.1986 проходив службу у військовій частині № НОМЕР_1 , яка знаходилась на території республіки Афганістан, де в цей час велись бойові дії і брав участь у бойових діях, що підтверджується записом у військовому квитку № НОМЕР_2 та довідкою Новобаварського об`єднаного районного військового комісаріату м. Харкова № 273 від 15.06.2017 (а.с.7, 8).

Згідно архівної довідки ФДКУ «Центральний прикордонний архів Федеральної служби безпеки Російської Федерації» від 29.04.2013 № 21/59/Д-4124 військова частина № 2066 входить до складу військових частин та підрозділів прикордонних військ КДБ СРСР, які направлені для надання військової допомоги Республіці Афганістан (а.с.9).

З наявних матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 22.06.2011 видано посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_3 (а.с.10).

Також судом встановлено, що відносно ОСОБА_1 14.07.2017 було проведено судово-медичне дослідження (обстеження), за його результатами складено висновок судово-медичної експертизи № 1141/Ж, яким встановлено, що позивач має рубці в лобній ділянці справа, в надбрівній ділянці справа, на спинці носа в нижній третині, які є наслідком загоєння ран, які виникли внаслідок розривної дії снаряду, могли бути спричинені в період проходження служби під час виконання бойових дій в 1985 році (а.с.15).

На звернення позивача до Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України щодо встановлення причинного зв`язку поранень в Афганістані у складі Прикордонних військ КДБ СРСР (в/ч НОМЕР_1 ), листом від 14.07.2017 року № 3333 повідомлено, що згідно з п.21.3 Розділу ІІ Положення про військово-лікарську експертизу у Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України № 402 від 14.08.2008, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 17.11.2008 № 110/15800, протоколу узгоджувальної наради МО України від 18.10.2016, затвердженого заступником Міністра Оборони України - керівником апарату, розпорядження Директора Військово-медичного Департаменту № 249/3/4843 від 02.07.2015, розпорядження начальника ЦВЛК № 6058 від 19.10.2016, причинний зв`язок захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишніх військовослужбовців визначають штатні військово-лікарські комісії, у колишніх військовослужбовців інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та військових формувань колишнього СРСР, правонаступниками яких вони стали, штатні військово-лікарські комісії цих військових формувань. А, отже, для встановлення причинного зв`язку поранень, ОСОБА_1 запропоновано звернутися за належністю до Центральної військово-лікарської комісії Державної прикордонної служби України.

Вважаючи протиправною відмову Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України щодо визначення причинного зв`язку між захворюваннями під час проходження строкової служби в Афганістані у складі Прикордонних військ КДБ СРСР у військовій частині № НОМЕР_1 , ОСОБА_1 звернувся до суду з цим адміністративним позовом.

Відповідно до ч.5 ст. 17 Конституції України Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Відповідно до частини 10 статті 2 Закону України від 25.03.1992 року №2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" та з метою якісного проведення призову громадян на строкову військову службу за станом здоров`я, прийняття громадян на військову службу за контрактом, проведення медичного огляду військовослужбовців, військовозобов`язаних, резервістів для визначення ступеня придатності до військової служби та визначення ступеня придатності льотного складу до льотної роботи наказом Міністра оборони України від 14.08.2008 № 402 затверджено Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України (далі - Положення № 402).

Згідно із пунктом 1.1 глави 1 Розділу І Положення № 402 військово-лікарська експертиза визначає придатність за станом здоров`я до військової служби призовників, військовослужбовців та військовозобов`язаних, установлює причинний зв`язок захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв) та визначає необхідність і умови застосування медико-соціальної реабілітації та допомоги військовослужбовцям.

Відповідно до пункту 2.1 глави 2 Розділу І Положення № 402 для проведення військово-лікарської експертизи створюються військово-лікарські комісії (далі - ВЛК), штатні та позаштатні (постійно і тимчасово діючі).

Центральна військово-лікарська комісія є органом військового управління, який здійснює керівництво ВЛК регіонів у Збройних Силах України та є керівним органом із військово-лікарської експертизи в Збройних Силах України (пункт 2.3 глави 2 Розділу І Положення).

У свою чергу, порядок встановлення причинного зв`язку захворювань (поранень, контузій, травм, каліцтв) у військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, які призвані на збори, та колишніх військовослужбовців зі службою у Збройних Силах України визначений у главі 2 Розділу 2 Положення № 402.

Згідно з підпунктом 21.1., 21.3. глави 21 Розділу 2 Положення № 402 у разі коли під час медичного огляду військовослужбовців встановлено діагноз, ВЛК встановлює причинний зв`язок захворювання, травми, контузії, каліцтва, поранення.

Причинний зв`язок захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишніх військовослужбовців визначають штатні ВЛК; у колишніх військовослужбовців інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та військових формувань колишнього СРСР, правонаступниками яких вони стали, - штатні ВЛК цих військових формувань та оформлюють протоколом.

Як уже зазначалося, ОСОБА_1 з 21.02.1985 по 09.12.1986 проходив службу у військовій частині НОМЕР_1 , яка знаходилась на території республіки Афганістан, де в цей час велись бойові дії і брав участь у бойових діях, у виконанні інтернаціонального обов`язку у складі Прикордонних військ КДБ СРСР.

Зазначене підтверджується військовим квитком НОМЕР_4 та архівною довідкою ФДКУ «Центральний прикордонний архів Федеральної служби безпеки Російської Федерації» від 12.03.2013 (а.с.7, 9).

Судом встановлено, що оскільки Прикордонні війська КДБ СРСР структурно входили до складу Комітету державної безпеки СРСР (КДБ СРСР, до 1978 року - КДБ при Раді Міністрів СРСР) та відповідно до ст. 4 Закону СРСР "Про всезагальний військовий обов`язок" від 12.10.1967, Прикордонні війська КДБ СРСР вважалися складовою частиною Збройних Сил СРСР в період з 01.09.1939 року по 21.03.1989 року.

Окрім того, суд зазначає, що за пунктом 1 Указу Президії Верховної Ради України від 30.08.1991 № 1464-XII всі дислоковані на території республіки (УРСР) військові частини прикордонних військ СРСР та їх органи управління з озброєнням і матеріально технічною базою переведені у відання України. Зазначені роз"яснення містяться і в листі Голови Центральної військово-лікарської комісії Державної прикордонної служби України № 318 від 17.07.2017, який направлено у відповідь на звернення ОСОБА_1 .

Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 02.01.1992 № 3 "Питання Державного комітету у справах охорони державного кордону України" установлено, що Державний комітет у справах охорони державного кордону України є правонаступником лише колишнього Управління військ Західного прикордонного округу КДБ СРСР.

Відповідно до п.п. 1, 2 постанови Верховної Ради України від 24 серпня 1991 року Про військові формування на Україні всі військові формування, дислоковані на території республіки, були підпорядковані Верховній Раді України, а також утворено Міністерство оборони України.

З наведеного вбачається, що законодавчо не встановлено правонаступника Середньоазіатського прикордонного округу КДБ СРСР - військового формування колишнього СРСР, відповідно відсутні штатні ВЛК цього військового формування.

Крім того, згідно з нормами Положення про проходження медичного огляду в Державній прикордонній службі України, затвердженого наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 06.05.2009 № 333, зареєстрованого Міністерством юстиції України 26.09.2016 за № 1285/29415 Центральна військово-лікарська комісія Державної прикордонної служби України визначає причинний зв`язок захворювань, поранень, травм, контузій, каліцтв у колишніх військовослужбовців, які проходили військову службу в органах Держприкордонслужби та військових частинах прикордонних військ СРСР та їх органів управління, дислокованих на території України.

З огляду на те, що позивач проходив службу у військовій частині прикордонних військ СРСР, дислокованої поза межами території України, суд приходить до висновку, що Центральна військово-лікарська комісія Державної прикордонної служби України в даному випадку не має повноважень щодо визначення причинного зв`язку захворювань, поранень, травм, контузій, каліцтв у колишніх військовослужбовців.

Таким чином, відповідно до Положення про військово-лікарську експертизу та медичний огляд в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України 14.08.2008 року №402 саме Центральна військово-лікарська комісія Міністерства оборони України зобов`язана розглянути документи для прийняття відповідного рішення по встановленню причинно-наслідкового зв`язку захворювань (поранень, контузій, травм, каліцтв) у ОСОБА_1 - учасника бойових дій.

Відповідно до розпорядження начальника ЦВЛК № 6058 від 19.10.2016 року, при зверненні до військово-лікарських комісій Міністерства оборони України військовослужбовців строкової служби колишніх Прикордонних військ КДБ СРСР для встановлення причинного зв`язку запропоновано скеровувати їх за належністю до Центральної військово-лікарської комісії Державної прикордонної служби України, однак вказане розпорядження не може застосовуватись до спірних правовідносин з огляду на відсутність правонаступника Середньоазіатського прикордонного округу КДБ СРСР.

Відповідно до частин 1, 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади , органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно з частиною 1 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Пунктом 8 частини 1 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 2 частини 4 статті 105 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що адміністративний позов може містити вимоги про зобов`язання відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення або вчинити певні дії.

Відповідно до пункту 3 частини 2 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про зобов`язання відповідача вчинити певні дії.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що повноваження зобов`язати відповідача вчинити певні дії суд реалізує у разі встановленого факту порушення прав, свобод чи інтересів позивача і необхідність їх відновлення.

У Рішенні Конституційного суду України від 01.12.2004 р. по справі № 1-10/2004 розкривається поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Більше того, у своєму рішенні від 16 вересня 2015 року у справі №21-1465а15 Верховний Суд України вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Надаючи правову оцінку належності обраного заявником способу захисту, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Абзацами 5, 6, та 7 вступної частини Рекомендації Rec (2004) 6 Комітету міністрів Ради Європи державам-членам "Щодо вдосконалення національних засобів правового захисту" ухваленої на 114-й сесії Комітету міністрів від 12 травня 2004 р. передбачено, що, відповідно до вимог статті 13 Конвенції, держави-члени зобов`язуються забезпечити будь-якій особі, що звертається з оскарженням порушення її прав і свобод, викладених в Конвенції, ефективний засіб правового захисту в національному органі; крім обов`язку впровадити такі ефективні засоби правового захисту у світлі прецедентної практики Європейського суду з прав людини, на держави покладається загальний обов`язок розв`язувати проблеми, що лежать в основі виявлених порушень; саме держави-члени повинні забезпечити ефективність таких національних засобів як з правової, так і практичної точок зору, і щоб їх застосування могло привести до вирішення скарги по суті та належного відшкодування за будь-яке виявлене порушення.

Зокрема, у пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

З урахуванням вищевикладеного та на виконання вимог ст.162 КАС України, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог щодо визнання протиправною дії та зобов`язання відповідача розглянути документи для прийняття відповідного рішення по встановленню причинно-наслідкового зв`язку захворювань (поранень, контузій, травм, каліцтв) у військовослужбовця - учасника бойових дій.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

За приписами ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 КАС України.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

На підставі викладеного керуючись ст.ст. 2, 9, 71, 159, 160-163, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Центральної військово-лікарської комісії Міністерства Оборони України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправними дії Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України щодо відмови у розгляді зави ОСОБА_1 про встановлення причинного зв`язку захворювань (поранень, контузій, травм, каліцтв) із виконанням ним обов`язків військової служби під час перебування на території Демократичної Республіки Афганістан у складі Прикордонних військ КДБ СРСР у період з 21.02.1985 по 09.12.1986.

Зобов`язати Центральну військово-лікарську комісію Міністерства оборони України (вул. Госпітальна, буд.16, м. Київ, 01133, ) прийняти до розгляду заяву ОСОБА_1 щодо встановлення причинного зв`язку захворювань (поранень, контузій, травм, каліцтв) із виконанням ОСОБА_1 обов`язків військової служби під час перебування на території Демократичної Республіки Афганістан у складі Прикордонних військ КДБ СРСР у період з 21.02.1985 по 09.12.1986.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд, шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня її проголошення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. У разі застосування судом частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Повний текст постанови виготовлено 02.11.2017.

Головуючий Єгупенко В.В.

Судді Бідонько А.В.

Бабаєв А.І.