Справа № 826/1053/17
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2017-11-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

01 листопада 2017 року № 826/1053/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Мазур А.С., суддів Аблова Є.В., Літвінової А.В., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом Громадянина Демократичної Республіки Конго ОСОБА_6
до третя особаДержавної міграційної служби України Головне Управління Державної міграційної служби України в м. Києві
провизнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,
В С Т А Н О В И В :

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся громадянин Демократичної Республіки Конго ОСОБА_6 з позовом до Державної міграційної служби України, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві, в якому просить:

- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 19.12.2016 №654-16 про відмову у визнанні громадянина Демократичної Республіки Конго ОСОБА_6 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Демократичної Республіки Конго ОСОБА_6 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що ним отримано повідомлення № 1 від 03.01.2017 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з підстав відсутності умов, передбачених пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", про що зазначено у рішенні відповідача № 654-16 від 19.12.2016.

Зазначене рішення на думку позивача є незаконним, необґрунтованим та таким, що не відповідає дійсним обставинам, оскільки у своїй заяві про надання статусу біженця він виклав усі обставини, які загрожували його життю та здоров'ю та стали обґрунтованою підставою для виїзду з країни Конго з метою пошуку безпечного місця проживання. Крім того позивач вказує на те, що відповідач не взяв до уваги надану інформацію, суто формально віднісся до розгляду його заяви та прийняв оскаржуване рішення без з'ясування та всебічного врахування всіх обставин.

Відповідач та третя особа проти задоволення позовних вимог заперечували, вказавши про правомірність оскаржуваного рішення, прийнятого у межах та на підставі наявних у Державної міграційної служби України повноважень, з урахуванням того, що у даному випадку не доведено, що перебування позивача у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та здоров'ю.

Розгляд справи здійснено у порядку письмового провадження на підставі частини четвертої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані особами, які беруть участь у справі, документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянин Демократичної Республіки Конго, народився в м. Кіншаса Демократичної Республіки Конго, за національністю суку, за віросповіданням християнин-католик. Заявник одружений на громадянці ДР Конго ОСОБА_3, 1987р.н.

Територію країни громадянської приналежності залишив у березні 2016 року, до України прибув легально 14.03.2016. На момент звернення із заявою про визнання біженцем на території України перебував нелегально.

Громадянин Демократичної Республіки Конго ОСОБА_6 звернувся до головного управління Державної міграційної служби в місті Києві із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 25.08.2016 №80, в якій зазначено, що позивач є активістом членом анти-президентської опозиційної політичної партії, кандидатом від опозиційної партії на місцевих виборах, є активним політичним та суспільним діячом, виступає за дотримання демократичних прав і свобод в країні свого походження, приймав активну участь в масштабних антипрезидентських акціях протесту, що відбулися в столиці Демократичної Республіки Конго - місті Кіншаса, а також інших містах країни в січні 2015 року. Зазначив позивач, що у зв'язку з його політичною діяльністю, його було неодноразово заарештовано, піддано тортурам та погрозам.

За результатами розгляду даної заяви та вивченням матеріалів особової справи, головним управлінням Державної міграційної служби України в місті Києві складено висновок від 14.09.2016 щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та прийнято наказ від 14.09.2016 №489 "Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Демократичної Республіки Конго ОСОБА_6.

Надалі, головним управлінням Державної міграційної служби України в місті Києві складено висновок від 09.12.2016 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На підставі вказаного, Державною міграційною службою України прийнято рішення про відмову у визнанні громадянина Демократичної Республіки Конго ОСОБА_6 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 19.12.2016 №654-16.

Вважаючи вказане рішення необґрунтованим, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернувся з позовом до суду.

Досліджуючи надані особами, які беруть участь у справі, докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Нормативно-правовим актом, який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, є Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (тут і надалі у редакції, яка діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин).

У відповідності до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

При цьому, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань (пункт 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Згідно з частинами першою та другою статті 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в'їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У силу статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання (частина перша статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Приписами частин першої та другої статті 9 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Відповідно до частин одинадцятої та дванадцятої статті 9 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина п'ята статті 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду (частина друга статті 12 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення, підставою для відмови позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, слугували висновки відповідача про відсутність стосовно заявника умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Колегія суддів погоджується з таким висновком Державної міграційної служби України, виходячи з такого.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно з пунктом 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27.04.2004 №8043/04, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Проте, заява позивача зазначеним критеріям не відповідала, що і зумовило прийняття оскаржуваного рішення.

Позивач у своїй заяві-анкеті від 25.08.2016 № 80 та під час проведення співбесід зазначає про те, що він був політичним активістом, балотувався на вибори депутатів від опозиційної партії «Mouvement de Liberation du Congo», про що надав копію картки члена партії НОМЕР_1, видану на його ім'я 14.01.2014.

Як убачається з матеріалів справи, під час проведення першої співбесіди 07.09.2016 ОСОБА_6 повідомив що він є засновником наведеної вище партії, що було 30.09.1998, однак під час надання інформації про юридичну та електронну адреси партії, позивачем були допущені неточності, які лише після 40 хвилин, дивлячись в телефон, були уточнені.

Відповідачем наголошено на тому, що при перегляді вищезазначеної електронної адреси інформація щодо зазначеної політичної партії відсутня. Отже, цей факт підтверджує недостовірність слів позивача.

Суд також звертає увагу, що на другій співбесіді 12.10.2016 ОСОБА_6 зазначив, що у 2007 році він розпочав свою політичну діяльність. У 2005-2006 рр. він заснував асоціацію «Розвиток для усіх», в процесі її діяльності на нього звернули увагу партія «MLC» та запропонували вступити до неї. Позивач зазначив, що у 2007 році вступив до лави опозиційної партії, в якій був мобілізатором молоді, однак ОСОБА_6 не зміг чітко надати відповіді щодо своєї діяльності у цій партії.

До матеріалів особової справи заявник надав копію картки члена партії «Рух за звільнення Конго» НОМЕР_1, видану 14.01.2014, однак зазначив, що втратив оригінал документа у червні 2016 року. Як убачається з матеріалів справи, у копії зазначеного документа спостерігаються недоліки, а саме: фотокартка не відповідає нормам оформлення, відсутній підпис особи, що видавав документ, відсутність печатки.

Ті факти, що позивач плутається в роках членства в партії, надаючи інформацію, яка різниться між собою та надана копія картки члена партії «Рух за звільнення Конго» НОМЕР_1, яка ставить під сумнів її дійсність, дають підстави вважати твердження заявника щодо належності до опозиційної партії «MLC» та його політичної діяльності в цілому неправдоподібними.

Крім того, ОСОБА_6 в своїй анкеті повідомив, що в січні 2015 року приймав активну участь в антипрезидентських демонстраціях, наявність яких підтверджена з відкритих джерел інформації, однак безпосередня участь позивача у них документально не підтверджена, будь-яких доказів на підтвердження зазначеного не надано, що ставить під сумнів взагалі участь ОСОБА_6 у зазначеному маніфесті.

Як зазначає позивач у своїй заяві-анкеті, на підтвердження наявності підстав для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, його через політичну діяльність та належність до опозиційної партії викликали до відділку міліції, де його допитували. Заявник вказав, що з огляду на це, побоюючись за своє життя, він був змушений переховуватися, через що на нього було видано незаконний ордер на арешт.

Здійснивши аналіз проведених співбесід від 07.09.2016 та 12.10.2016, було з'ясовано, що позивач покинув країну походження за погрози, оскільки раніше його було двічі заарештовано (15.02.2015, серпень 2015) за 220 статтею Конституції Демократичної Республіки Конго через маніфестації, які він проводив, однак будь-яких доказів арешту ні відповідачу, ні суду не надано.

Крім того, суд звертає увагу, що в анкеті особи, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 25.08.2016 № 80, на питання чи застосовувались до заявника адміністративні заходи (затримання, арешт), останній відповів що ні.

Позивачем не надано жодних доказів та фактів здійснення над ним фізичного насильства або здійснення будь-якого тиску відповідних органів з країни походження, що унеможливлювало б існування на території країни походження.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_6 не переслідувався за ознаками раси, релігії, національності, громадянства або належності до певної соціальної групи.

Разом з тим, варто зазначити, що, як убачається з відкритих джерел інформації, ситуація в Демократичній Республіці Конго стабілізувалась, уряд країни і представники опозиційної політичної партії заключили мирний договір, на даний час відсутні маніфести проти влади, що призводили до загибелі великої чисельності громадян, інформація щодо переслідування членів зазначеної позивачем партії відсутня.

Отже, позивачем не доведено, що перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі з підстав переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також, позивачем не надано жодного доказу на підтвердження обґрунтованості побоювань загрози життю, не доведено існування умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та наявності підстав для прийняття Державною міграційною службою України відповідного рішення.

За таких обставин суд вважає, що рішення Державної міграційної служби України від 19.12.2016 №654-16 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є правомірним, обґрунтованим та таким, що прийняте уповноваженим органом в порядку та спосіб, визначений чинним законодавством України.

Щодо позовної вимоги про зобов'язання Державної міграційної служби України повторно розглянути заяву громадяна Демократичної Республіки Конго ОСОБА_6 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства, суд вказує, що остання є похідною від розглянутої вище позовної вимоги, у задоволенні якої суд дійшов до висновку про відмову в її задоволенні, відтак, вимога про зобов'язання вчинити дії також задоволенню не підлягає.

Згідно з вимогами статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Беручи до уваги викладене, суд дійшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для задоволення останніх.

Керуючись статтями 69, 70, 71 та 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Мазур А.С.

Судді Аблов Є.В.

Літвінова А.В.