Справа № 820/4259/17
Суддя: Біленський О.О.
Дата ухвалення: 2017-10-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Харків

30 жовтня 2017 р. справа № 820/4259/17

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Біленського О.О.

при секретарі судового засідання Корнієнко А.Д.

за участю:

представника позивача - не прибув,

представника відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Головного територіального управління юстиції у Харківській області про визнання дій незаконними та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного територіального управління юстиції у Харківській області, в якому просить суд:

- визнати дії Головного територіального управління юстиції у Харківській області щодо відмови у задоволенні запиту на отримання публічної інформації ОСОБА_2 від 07.08.2017 незаконними;

- зобовязати Головне територіальне управління юстиції у Харківській області надати доступ до публічної інформації на запит ОСОБА_2 від 07.08.2017, а саме: надіслати на електронну адресу ОСОБА_2 копії матеріалів службового розслідування, що проводилося відносно заступника начальника управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області ОСОБА_3 у період з 10 по 23 листопада 2015 року.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що він звернувся до Головного територіального управління юстиції у Харківській області із запитом на отримання публічної інформації, за результатами розгляду якого отримав відповідь із зазначенням кількості сторінок запитуваного службового розслідування та про відмову відповідача у наданні вказаної інформації, оскільки матеріали службового розслідування в електронному вигляді відповідачем не створювалися, а, на думку посадових осіб Головного територіального управління юстиції у Харківській області, виготовлення електронних копій запитуваних документів є тотожним поняттю «створення нової інформації» або «створення інформації в інший спосіб». Позивач вважає таку відмову незаконною, посилаючись на положення Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Представник позивача та позивач особисто у судове засідання не прибули, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені відповідно до вимог процесуального законодавства. У заяві про збільшення позовних вимог, поданій через канцелярію суду 27.10.2017, позивач просив суд у разі відсутності позивача та/або його представника розглянути справу без їх участі.

Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, підтримав правову позицію, викладену у запереченнях на адміністративний позов, в яких зазначено, що відповідач діяв в межах своїх повноважень та на підставі норм чинного законодавства. Так, в наданні запитаних матеріалів службового розслідування було відмовлено, оскільки вказані матеріали для їх надання в електронному вигляді необхідно, на думку представника відповідача, створювати в інший спосіб. У додаткових письмових поясненнях представник відповідача вказав, що розголошення інформації щодо службового розслідування заборонено законодавством, посилаючись на приписи п.6 Постанови Кабміну №950 від 13.06.2000 року.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що 07.08.2017 ОСОБА_2 звернувся до Головного територіального управління юстиції у Харківській області із запитом на отримання публічної інформації копії матеріалів службового розслідування, яке проводилося відносно заступника начальника управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області ОСОБА_3 у період з 10 по 23 листопада 2015 року.

Головне територіальне управління юстиції у Харківській області листом №135-2017/09.01-30 від 11.08.2017 повідомило позивача, що загальний обсяг матеріалів службового розслідування складається із 222 аркушів та відмовив у їх наданні, оскільки копії вказаних вище матеріалів службового розслідування в електронному вигляді не створювалися, тому запитувана позивачем інформація потребує її створення в інший спосіб.

Позивач звернувся до Уповноваженого Верховної ОСОБА_4 України з прав людини із листом від 12.08.2017 стосовно надання роз'яснень щодо того, чи є виготовлення електронних копій документів створенням нової публічної інформації, на який 29.08.2017 представник Уповноваженого з питань дотримання права на інформацію та представництва в Конституційному Суді України надав відповідь №11/15-Р297153.17/29-196, в якій вказав, що ненадання запитуваної інформації, володіння якою не заперечується, у зв'язку з тим, що вона зберігається в паперовому вигляді, суперечить положенням Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд керується наступними приписами норм чинного законодавства.

Статтею 34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Згідно з частиною другою статті 7 Закону України «Про інформацію» ніхто не може обмежувати право особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ, зокрема, до інформації, що знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, визначається Законом України «Про доступ до публічної інформації».

Відповідно по частини першої статті 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обовязків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні субєктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації визначених цим Законом.

Так, аналіз зазначених норм свідчить, що особа має право вибирати на власний розсуд форму копій документів, які вона запитує, а саме письмову чи електронну.

Наявність такого права особи підтверджується також частиною пятою статті 19 Закону, якою, зокрема, передбачена можливість зазначення у запиті лише електронної адреси. Це свідчить про можливість обрання виключно електронної форми листування з розпорядником інформації, відповідно - отримання запитуваних копій документів тільки на електронну адресу.

Крім цього, згідно зі статтею 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: 1) розпорядник інформації не володіє і не зобов'язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; 2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону; 3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов'язані з копіюванням або друком; 4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п'ятою статті 19 цього Закону.

Наведений перелік є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Суд зазначає, що усі розпорядники інформації незалежно від нормативно-правового акта, на підставі якого вони діють, при вирішенні питань щодо доступу до інформації мають керуватися цим Законом (частина четверта статті 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації»).

Таким чином, ненадання запитуваної інформації, володіння якою не заперечується відповідачем, у зв'язку з тим, що вона зберігається в паперовому вигляді, суперечить положенням Закону України «Про доступ до публічної інформації».

На підставі вищевикладеного суд приходить до висновку про протиправність дій відповідача під час відмови Головного територіального управління юстиції у Харківській області у задоволенні запиту на отримання публічної інформації від 07.08.2017.

Щодо посилань представника відповідача у письмових поясненнях на п.6 Постанови Кабміну "Про затвердження Порядку проведення службового розслідування стосовно осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, та осіб, які для цілей Закону України Про запобігання корупції прирівнюються до осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування" №950 від 13.06.2000, відповідно до приписів якого члени комісії з проведення службового розслідування несуть персональну відповідальність згідно із законодавством за повноту, всебічність і обєктивність висновків службового розслідування та нерозголошення інформації, що стосується такого розслідування, суд зазначає наступне.

Закон України «Про доступ до публічної інформації» регламентує використання інформації з обмеженим доступом та підстави, за якими розпорядник інформації може обмежити доступ до неї.

Так, статтею 6 вказаного Закону визначено, що інформацією з обмеженим доступом є: конфіденційна інформація; таємна інформація; службова інформація.

Судом встановлено, що у запитуваних позивачем документах йдеться про службове розслідування відносно одного з керівників Головного територіального управління юстиції у Харківській області, а саме відносно заступника начальника управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області ОСОБА_3

Згідно зі ст.9 Закону відповідно до вимог частини другої статті 6 цього Закону до службової може належати така інформація: 1) що міститься в документах суб'єктів владних повноважень, які становлять внутрівідомчу службову кореспонденцію, доповідні записки, рекомендації, якщо вони пов'язані з розробкою напряму діяльності установи або здійсненням контрольних, наглядових функцій органами державної влади, процесом прийняття рішень і передують публічному обговоренню та/або прийняттю рішень; 2) зібрана в процесі оперативно-розшукової, контррозвідувальної діяльності, у сфері оборони країни, яку не віднесено до державної таємниці.

Документам, що містять інформацію, яка становить службову інформацію, присвоюється гриф "для службового користування". Доступ до таких документів надається відповідно до частини другої статті 6 цього Закону.

Перелік відомостей, що становлять службову інформацію, який складається органами державної влади, органами місцевого самоврядування, іншими суб'єктами владних повноважень, у тому числі на виконання делегованих повноважень, не може бути обмеженим у доступі.

До суду не надано доказів або правового обґрунтування того, що інформація, що міститься в матеріалах службового розслідування, є службовою або іншого виду інформації з обмеженим доступом.

Поряд з тим, відповідно до статті 1 Закону України Про державну службу державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави. Відповідно до статті 4 Закону України Про державну службу одним із принципів державної служби є прозорість, тобто відкритість інформації про діяльність державного службовця, крім випадків, визначених Конституцією та законами України.

Таким чином, інформація про вчинення незаконних дій під час виконання посадовою особою функції держави, а також будь-яка інша інформація, що пов'язана із здійсненням суб'єктом владних повноважень своїх функцій, не може бути обмежена у доступі, крім випадків, прямо передбачених законодавством.

Також, частиною сьомою статті 6 Закону України Про доступ до публічної інформації передбачено, що обмеженню підлягає інформація, а не документ. Якщо документ містить інформацію з обмеженим доступом, для ознайомлення надається інформація, доступ до якої необмежений.

У такому випадку копія документа повинна надаватися у звичайному порядку, при цьому інформація, доступ до якої обмежено, вилучається шляхом ретушування або іншим способом на вибір розпорядника інформації.

Закон України Про доступ до публічної інформації прямо забороняє розпоряднику інформації відмовляти у доступі до документу, натомість наділяючи розпорядника інформації правом визначення обсягів інформації, що надається.

Окрім того, пункт 6 Постанови Кабміну №950 від 13.06.2000 регламентує права та обов'язки членів комісії з проведення службового розслідування, при цьому заборона розголошувати інформацію у розумінні пункту 6 Постанови №950 стосується періоду проведення службового розслідування та визначених даною нормою права субєктів, які в межах спірних правовідносин не є розпорядниками публічної інформації.

Суд зазначає, що у відповіді на звернення позивача про доступ до публічної інформації відповідач не посилається на вищевказані приписи Постанови №950, тобто, оскаржувані дії щодо прийняття рішення про відмову у доступі до публічної інформації не мотивовані п.6 Постанови №950.

Зі змісту відповіді на запит позивача та пояснень представника відповідача в судовому засіданні судом встановлено, що відповідач не здійснював аналізу наявності або відсутності підстав для обмеження доступу до запитаної інформації.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

За приписами ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 КАС України.

Відповідно до п.10.2 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України "Про судове рішення в адміністративній справі" №7 від 20.05.2013 року з огляду на положення пункту 1 частини другої статті 162 КАС України у разі визнання акта незаконним суд повинен скасувати його, якщо він є актом індивідуальної дії, або визнати нечинним, якщо він є нормативно-правовим актом, про що зазначити у резолютивній частині постанови.

З урахуванням вищевикладеного суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги в частині визнання незаконними дій Головного територіального управління юстиції у Харківській області щодо відмови у задоволенні запиту на отримання публічної інформації ОСОБА_2 від 07.08.2017 року підлягають задоволенню із формулюванням визнання їх протиправними.

Щодо позовних вимог стосовно зобовязання Головного територіального управління юстиції у Харківській області надати доступ до публічної інформації на запит ОСОБА_2 від 07.08.2017, а саме: надіслати на електронну адресу ОСОБА_2 копії матеріалів службового розслідування, що проводилося відносно заступника начальника управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області ОСОБА_3 у період з 10 по 23 листопада 2015 року, суд зазначає наступне.

Відповідно до Рекомендацій Комітету ОСОБА_4 Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом ОСОБА_4 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність, закріпленим частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Таким чином, повноваження Головного територіального управління юстиції у Харківській області надати доступ до публічної інформації на запит ОСОБА_2 від 07.08.2017 є дискреційними повноваженнями такого органу державної влади, тобто відносяться до його виключної компетенції, а тому адміністративний суд не може перебирати на себе його функцій. Отже позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

При цьому відповідно до ст.162 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити адміністративний позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково, у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення.

Суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Тобто, спосіб захисту має враховувати суть правопорушення, допущеного суб'єктом владних повноважень - відповідачем.

Відповідно до правової позиції палати в адміністративних справах Верховного Суду України, викладеної у постанові від 24.01.2006 року, суд має обрати спосіб захисту права, який би гарантував дотримання і захист прав, свобод, інтересів від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Верховний Суд України у постанові від 16.09.2015 року у справі за позовом ТОВ «Аскоп-Україна» до Південної митниці Міністерства доходів і зборів України, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про визнання бездіяльності протиправною та стягнення коштів зазначив, що «спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення».

Відповідно до приписів ч.1 ст.244-2 КАС України (в редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" №192-VIII від 12.02.2015 року) висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Засіб захисту, повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02).

Відповідно до ч.2 ст.11 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

З урахуванням вищевикладеного суд виходить за межі позовних вимог та приходить до висновку про те, що належним способом відновлення порушеного права позивача, а також із метою усунення порушень, допущених відповідачем у спірних правовідносинах, є зобов'язання Головного територіального управління юстиції у Харківській області повторно розглянути запит ОСОБА_2 від 07.08.2017 року на отримання публічної інформації з урахуванням висновків суду.

Щодо розподілу судових витрат за надання правової допомоги у розмірі 8320,00 грн. на користь позивача, суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

До витрат, пов'язаних з розглядом справи, п.1 ч.3 ст.87 Кодексу адміністративного судочинства України віднесено і витрати на правову допомогу.

Частинами 1 і 3 ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що витрати, пов'язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, передбачених законом. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

На підтвердження факту надання правової допомоги, обсягу наданих послуг, часу участі особи, яка надавала правову допомогу, у цих заходах, та розміру відшкодування суду повинні бути надані відповідні докази.

В обґрунтування заявленої вимоги позивачем надано до суду договір про надання правової допомоги від 15.08.2017, згідно з яким ОСОБА_2 як замовник доручає, а ОСОБА_5 як виконавець зобовязується надавати замовнику правову допомогу у справах про оскарження дій Головного територіального управління юстиції у Харківській області, повязаних із розглядом запиту на отримання публічної інформації від 07.08.2017, а також, в разі необхідності та бажання замовника, із інших питань на строк дії цього договору (термін дії договору до 18.05.2019), акт виконаних робіт від 06.09.2017; калькуляції рахунки від 06.09.17, 20.10.2017, квитанції до прибуткових касових ордерів про отримання коштів у сумі 8320,00 грн. від позивача; диплом магістра ОСОБА_5 на підтвердження отримання повної вищої освіти за спеціальністю "Правознавство" та здобуття кваліфікації юриста; дані ЄДР щодо ОСОБА_5 з наявним кодом КВЕД 69.10 «діяльність у сфері права».

Представником позивача надано додатковий договір №2 від 27.10.2017 до договору про надання правової допомоги від 15.08.2017, відповідно до якого виконавцем договору від 15.08.2017 є фізична особа-підприємець ОСОБА_5.

Судом встановлено, що надані до суду акт виконаних робіт, калькуляції рахунки та квитанції до прибуткових касових ордерів про отримання коштів підписані ФОП ОСОБА_5

Суд зазначає, що відшкодування витрат з виконання робіт з ознайомлення з первісним матеріалом замовника, аналізу нормативного матеріалу та складання позовної заяви з підготовкою примірників додатків до неї не передбачено чинним законодавством, оскільки складання таких документів не відноситься до окремих процесуальних дій.

Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 26.10.2016 по справі №826/7305/15.

З матеріалів справи вбачається, що представник позивача ОСОБА_5 перебував у судовому засіданні 04.10.2017, а також ознайомлювався з матеріалами справи 19.10.2017.

Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.58 КАС України повноваження представників, які беруть участь в адміністративному процесі на основі договору, на здійснення представництва в суді повинні бути підтверджені довіреністю. Довіреність фізичної особи на ведення справи в адміністративному суді посвідчується нотаріусом або посадовою особою, якій відповідно до закону надано право посвідчувати довіреності.

Представництво інтересів позивача у суді здійснювалось фізичною особою ОСОБА_5 на підставі нотаріально посвідченої довіреності НВТ 134882 від 18.05.2016, відповідно до якої ОСОБА_2 на підставі усного договору доручення уповноважив ОСОБА_5 бути його представником у суді.

Відповідно до приписів ч.1 ст.902 ЦК України виконавець повинен надати послугу особисто. Відповідно до договору від 15.08.2017 виконавцем договору є фізична особа-підприємець ОСОБА_5, правовий статус якого у процесі виконання договору від 15.08.2017 врегульовано приписами глави 5 книги 1 Цивільного кодексу України.

До суду не надано доказів представництва інтересів позивача у порядку, визначеному чинним процесуальним законодавством, саме на підставі договору про надання правової допомоги від 15.08.2017.

Окрім того, послуги за договором від 15.08.2017 відповідно до наданих до суду доказів повинні були надаватись позивачу ОСОБА_5 як фізичною особою-підприємцем, у той час як у позовній заяві вказано представника позивача ОСОБА_5 як фізичну особу, для участі у судовому засіданні 04.10.2017 та для ознайомлення з матеріалами справи 19.10.2017 представник позивача ОСОБА_5 не надав нотаріально посвідченої довіреності, якою позивач уповноважив його як фізичну особу-підприємця здійснювати представництво його інтересів на підставі договору від 15.08.2017.

Суд зазначає, що ОСОБА_5 був допущений судом до участі в процесі в якості представника позивача на підставі нотаріально посвідченої довіреності НВТ 134882 від 18.05.2016 року, саме як фізична особа ОСОБА_5

З урахуванням вищевикладеного суд приходить до висновку про безпідставність вимог щодо стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судових витрат на правову допомогу на підставі договору від 15.08.2017, укладеного позивачем з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5.

Щодо вимоги позивача стосовно встановлення судового контролю, заявленої в порядку ст.267 КАС України, суд зазначає, що в силу положень ч.1 ст.267 КАС України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, має право зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Отже, зазначене є правом суду, а не обов'язком, водночас, позивачем не наведено обставин, які б викликали у суду сумнів у тому, що відповідач може ухилятись від виконання судового рішення, у зв'язку з чим у суду відсутні підстави для застосування приписів ст. 267 КАС України щодо встановлення судового контролю шляхом зобовязання відповідача подати звіт про виконання рішення суду.

Керуючись ст.ст. 17, 50, 160-163, 167, 185, 186 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_2 до Головного територіального управління юстиції у Харківській області про визнання дій незаконними та зобов'язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного територіального управління юстиції у Харківській області щодо відмови у задоволенні запиту на отримання публічної інформації ОСОБА_2 від 07.08.2017 року.

Зобовязати Головне територіальне управління юстиції у Харківській області повторно розглянути запит ОСОБА_2 від 07.08.2017 року на отримання публічної інформації.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення протягом десяти днів з дня її проголошення, у разі застосування судом частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 Кодексу адміністративного судочинства України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова або ухвала суду першої інстанції, якщо інше не встановлено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови виготовлено 01 листопада 2017 року.

Суддя Біленський О.О.