Справа № 810/5637/15
Суддя: Панова Г. В.
Дата ухвалення: 2017-09-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 вересня 2017 року м.Київ № 810/5637/15

Суддя Київського окружного адміністративного суду Панова Г.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління МВС України в Київській області,

Головного управління Національної поліції в Київській області,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача

Управління Державної автомобільної інспекції ГУ МВС України в Київській

області

про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді,

В С Т А Н О В И В:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Головного управління МВС України в Київській області, Головного управління Національної поліції в Київській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Управління Державної автомобільної інспекції ГУ МВС України в Київській області, в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати Наказ Головного управління МВС України в Київській області від 06.11.2015 № 597 о/с про звільнення майора ОСОБА_1, з посади начальника Відділення ДАІ з обслуговування міст Ірпінь та Буча, підпорядкованого Управлінню ДАЇ ГУ МВС України в Київській області;

- зобов'язати Головне управління МВС України в Київській області поновити майора ОСОБА_1 на посаді начальника Відділення ДАІ з обслуговування міст Ірпінь та Буча, підпорядкованого Управлінню ДАЇ ГУ МВС України в Київській області.

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 18.03.2016, яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 23.05.2016, у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 31.05.2017 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, скасовано постанову Київського окружного адміністративного суду від 18.03.2016 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 23.05.2016, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

У вказаному рішенні Вищий адміністративний суд України зазначив про те, що суди попередніх інстанцій не встановили та не дослідили питання ліквідації установи, в якій працював позивач, а також чи було запропоновано ОСОБА_1, як особі, що перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, іншу посаду для працевлаштування; крім того не надали оцінки наявним у матеріалах справи анкеті ОСОБА_1 від 02.11.2015 та його рапорту (заяві), адресованому Міністру внутрішніх справ України ОСОБА_3, а також показам свідків щодо бажання ОСОБА_1 продовжувати службу в органах поліції».

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 09.06.2017 справу прийнято до провадження та призначено до судового розгляду.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що наказом Головного управління МВС України в Київській області № 597 о/с від 06.11.2015 його було звільнено зі служби в ДАІ на підставі пунктів 10,11 розділу ХІ Закону України «Про національну поліцію», а також пункту 64 «г» Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ (через скорочення штатів при відсутності можливості подальшого використання на службі).

Вказаний наказ та відповідно підстави його звільнення позивач вважає протиправним, оскільки, на його думку, роботодавець не виконав свій обов'язок визначений нормами чинного законодавства у сфері трудових відносин, а також Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Так, позивач вказує, що перед прийняттям оскаржуваного наказу суб'єктом владних повноважень не було враховано його перебування у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку у період з 23.03.2015 по 14.07.2017. Тобто, його було звільнено з займаної посади під час перебування у відпустці по догляду за дитиною, що є неприпустимим відповідно до норм чинного законодавства.

Разом з цим, позивач також зазначив, що при вирішенні питання про його звільнення відповідач не звертався до відповідної профспілкової організації про отримання згоди на його звільнення. У свою чергу, відповідної згоди профспілковою організацією не надавалось.

Звертав увагу суду, що всупереч вимог закону його також не було повідомлено роботодавцем про можливе скорочення, розгляд питання про його звільнення, та не було запропоновано жодного іншого місця роботи в органах ДАІ в Київській області чи органах Національної поліції.

При цьому, позивач зауважив, що про бажання продовжувати службу у Національній поліції України він своєчасно письмово повідомив УДАІ ГУ МВС України в Київській області. Водночас, його повідомлення також не було прийнято роботодавцем до уваги.

За наведених обставин, позивач вважає його звільнення з державної служби незаконним та таким, що порушує гарантовані державою його конституційні права та інтереси.

Під час судового розгляду справи позивач та його представник підтримали доводи викладені в адміністративному позові. При цьому, неодноразово наголошували, що про бажання проходити службу в Національній поліції ОСОБА_1 повідомив УДАІ ГУ МВС України шляхом подання відповідної анкети, яка була отримана уповноваженим органом 02.11.2015.

Крім того, звертали увагу суду, що законодавством не передбачено вимог щодо форми та змісту волевиявлення працівника міліції продовжувати службу у новоствореному органі - Національній поліції. У той час як факт належного та своєчасного звернення, на їх думку, підтверджується поясненнями свідка ОСОБА_4

Зауважили, що не зважаючи на вказані обставини, заява (анкета) ОСОБА_5 не була розглянута та вирішена ГУ МВС України у Київській області, що є порушенням вимог пункту 9 Прикінцевих та перехідних положень ЗУ «Про Національну поліцію».

Разом з цим, відповідачами не було доведено відсутності можливості подальшого використання позивача на службі. Стверджували, що відповідно до норм чинного законодавства ГУ МВС України в Київській області, як роботодавець щодо якого здійснюється ліквідація, а також новостворене ГУНП України в Київській області, на яке покладено функції ліквідованої державної установи, зобов'язані були вирішити питання працевлаштування як позивача так і інших міліціонерів.

На підставі викладеного, позивач та його представник просили суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача - 1 (ГУ МВС України в Київській області) в ході судового розгляду справи надав суду письмові заперечення на адміністративний позов та просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування доводів заперечень зазначив, що Постановою КМУ від 16.09.2015 № 730 було вирішено ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства внутрішніх справ (зокрема, Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області) та утворити як юридичні особи публічного права територіальні органи Національної поліції.

З огляду на зазначене та відповідно до вимог чинного законодавства 05.11.2015 працівниками кадрового підрозділу УДАІ ГУМВС України в Київській області ОСОБА_1 було запропоновано написати рапорт про звільнення з ОВС у зв'язку з переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади, установи, організації. Водночас, позивач категорично відмовився від написання такого рапорту.

Представник відповідача - 1 також зазначив, що серед додатків до позову міститься «Анкета», в якій позивач вказує, що бажає проходити службу у Національній поліції України, проте доказів відправлення за належністю, у тому числі штампу із вхідним номером цей документ не містить.

Таким чином, оскільки у відповідача - 1 були відсутні підстави застосовувати до позивача пункт 64 "з" Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, ОСОБА_1 було звільнено у зв'язку зі скороченням штатів.

При цьому, відповідач також зауважив, що відповідно до частини 1 статті 43-1 Кодексу законів про працю України у випадках ліквідації підприємства, установи, організації допускається розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди профспілкового органу.

Звертав увагу суду, що відповідно до приписів "Прикінцевих та перехідних положень" Закону України «Про Національну поліцію» перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до цього Закону.

За наведених обставин відповідач-1 стверджує, що оскаржуваний наказ про звільнення позивача було прийнято з дотриманням вимог чинного законодавства, а тому підстави для його скасування та задоволення позовних вимог - відсутні.

Відповідач - 2 (Головне управління Національної поліції в Київській області) в ході судового розгляду справи зазначив, що згідно з даними Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб підприємців Головне управління МВС України в Київській області з 05.11.2015 знаходиться в стадії припинення. Отже, на даний час юридична особа - Головне управління МВС України в Київській області не є припиненою.

За наведених обставин, відповідач - 2 вважає, що Головне управління Національної поліції в Київській області є неналежним відповідачем у даній справі.

Від третьої особи - Управління Державної автомобільної інспекції ГУ МВС України в Київській області будь - яких пояснень та/або клопотань до суду не надходило.

13.09.2017 від представника позивача до суду надійшло клопотання про розгляд справи у порядку письмового провадження.

Представник відповідачів не заперечував проти розгляду справи у порядку письмового провадження про що зазначив на клопотанні позивача.

Управління Державної автомобільної інспекції ГУ МВС України в Київській області, належним чином повідомлене про дату, час та місце розгляду справи, явку уповноваженого представника у судове засідання (призначене на 13.09.2017) не забезпечило та будь-яких заяв або клопотань до суду не направило.

З огляду на зазначене та керуючись приписами Кодексу адміністративного судочинства України суд здійснив розгляд справи в порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає про таке.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема Трудової книжки серії НОМЕР_1, ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ України (наказ Головного управління МВС України в Київській області № 391 о/с) з 29.11.2003; остання займана посада - начальник відділення ДАІ з обслуговування міст Ірпінь та Буча, спеціальне звання - майор міліції (том 1 а.с. 10).

Наказом від 17.04.2015 № 205 о/с позивачу надано відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а саме з 23.03.2015 по 14.07.2017. (том 1 а.с. 9).

Постановою КМУ від 16.09.2015 № 730 було вирішено ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства внутрішніх справ (зокрема, Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області) та утворити як юридичні особи публічного права територіальні органи Національної поліції.

Сторонами не заперечується, що пунктами 8, 9 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 № 580-VIII було визначено, що з дня опублікування цього Закону (06.08.2015) всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Як стверджує відповідач, відповідно до вказаних вимог закону ГУ МВС України в Київській області було запропоновано позивачу написати рапорт про звільнення з ОВС у зв'язку з переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади, установи, організації. Проте, позивач відмовився від написання такого рапорту.

У свою чергу, як вказує позивач, відповідно до зазначених приписів законодавства та з метою продовження служби в Національній поліції він неодноразово звертався до відповідача з відповідними заявами. Крім того, відповідне письмове повідомлення (анкета від 02.11.2015) про намір (бажання) проходити службу в Національній поліції було направлено позивачем поштою та отримано УДАІ ГУ МВС України в Київській області 04.11.2015.

Крім того, 05.11.2015 позивач звернувся до МВС України з повідомленням про створення ГУ МВС України в Київській області перешкод у прийнятті його на службу в Національну поліцію.

Проте, як стверджує позивач та не заперечувалось відповідачами, вказані звернення, в тому числі і заява (анкету) про намір (бажання) проходити службу в Національній поліції, не були розглянуті як структурним підрозділом так і МВС України.

У подальшому, відповідно до приписів пунктів 10 та 11 розділу 11 Закону України "Про Національну поліцію", а також Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ Головним управлінням МВС України в Київській області було прийнято наказ № 597 о/с від 06.11.2015 про звільнення (з 06.11.2015) начальника відділення ДАІ з обслуговування міст Ірпінь та Буча, підпорядкованого Управлінню ДАІ ГУМВС у Київській області, майора міліції ОСОБА_1 у запас Збройних Сил України було на підставі за п.64 "г" (через скорочення штатів).

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

Спірні правовідносини регулюються Законом України «Про міліцію» від 20.12.1990 року № 565-ХІІ (що діяв на час виникнення спірних правовідносин), Законом України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 р. № 580-VIІI (далі - Закон № 580-VІІІ) та Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 р. № 114 (далі - Положення № 114).

Як вже зазначалось, 07.11.2015 втратив чинність Закон України "Про міліцію" від 20.12.1990 № 565-ХІІ (діяв на час звільнення позивача 06.11.2015р.) та набрав чинності Закон України "Про Національну поліцію" від 02.07.2015 № 580-VIІI (далі - Закон № 580-VIІI), який опубліковано 06.08.2015 в газеті "Голос України".

За змістом пункту 8 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію" з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Згідно з пунктом 9 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію" працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів. Указані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ (пункт 10 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію").

Відповідно до пункту 11 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію" перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до "Прикінцевих та перехідних положень" цього Закону.

Як встановлено станом на момент прийняття оскаржуваного наказу про звільнення позивача зі служби, останній перебував у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

При цьому, суд акцентує увагу, що питання вивільнення працівників, які мають певні пільги, зокрема вагітних жінок, жінок, які мають дітей віком до трьох років, одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда спеціальним законом не врегульовано.

Відповідно до вимог частини 7 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

Аналогічна правова позиція викладена Вищим адміністративним судом України у листі від 26.05.2010 № 753/11/13-10 «Про розв'язання спорів, що виникають з відносин публічної служби». У вказаному листі зазначено: «Розглядаючи спори щодо звільнення публічних службовців, суди мають враховувати правову позицію Верховного Суду України, викладену у справі за позовом гр. Ж. до Президента України про скасування Указу Президента України стосовно звільнення та поновлення на посаді, яка полягає у тому, що під час вирішення спорів зазначеної категорії пріоритетними є норми спеціальних законів, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі».

При цьому суд також враховує, приписи пунктів 10 та 17 Положення № 114 якими встановлено, що особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов'язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обов'язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням. Вагітні жінки і матері з числа осіб рядового і начальницького складу користуються всіма правами і пільгами, встановленими законодавством.

Відповідно до підпункту «є» пункту 49 Положення № 114 особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ надаються додаткові та соціальні відпустки (по вагітності, родах і догляду за дитиною).

Згідно з пунктом 61 Положення № 114 додаткові і соціальні відпустки особам рядового і начальницького складу надаються відповідно до законодавства.

З огляду на зазначене, суд вважає за необхідне застосувати до спірних правовідносин загальні норми законодавства у сфері трудових відносин, а саме: Кодексу законів про працю України та Закону України "Про відпустки".

Частиною 1 статті 18 Закону України "Про відпустки" передбачено, що після закінчення відпустки у зв'язку з вагітністю та пологами за бажанням жінки їй надається відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Приписами частини 3 цієї статті надано право на отримання такої відпустки, зокрема, й батьку дитини.

У свою чергу, вимогами частини 3 статті 184 Кодексу законів про працю України встановлено, що звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням.

Отже, зазначена норма чітко встановлює гарантію обмеження звільнення для жінок (в деяких випадках - батьків), які мають дітей віком до трьох років, та передбачає можливість такого звільнення лише у випадку повної ліквідації підприємства й за умови обов'язкового працевлаштування цієї особи.

Таким чином, конструкція вищевказаної норми права свідчить про те, що звільнення може мати місце лише у випадку обов'язкового працевлаштування. Тобто, вирішенню питання щодо звільнення особи має передувати вирішення питання щодо працевлаштування цієї особи. При цьому, положення вказаної норми права не дають підстав вважати, що таке працевлаштування особи може мати місце в майбутньому, оскільки таке тлумачення норми права фактично нівелює закладені в ній гарантії трудових прав певної категорії осіб.

Про обов'язок працевлаштування працівника саме роботодавцем, свідчать і роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, які викладені в п. 9 Постанови Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року, із змінами та доповненнями, «Про практику розгляду судами трудових спорів».

Водночас, доказів на підтвердження того, що позивачу пропонувалось написати відповідні рапорти та/або заяв щодо можливості залишення на займаній посаді, продовжуючи перебування у декретній відпустці в органі, що ліквідується; або щодо вступу (переведення) до лав національної поліції на відповідну вакантну посаду, в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади, установи, організації відповідачами суду не надано.

При цьому, приписами частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд не приймає до уваги посилання відповідача-1 на пункт 11 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 580, відповідно до якого перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до Прикінцевих та перехідних положень цього Закону, оскільки згідно з приписами статті 22 Конституції України звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів - не допускається.

За наведених обставин, суд дійшов висновку, що приймаючи рішення про звільнення позивача (як особи, яка перебувала у відпустці по догляду за дитиною) через скорочення штатів відповідачем - 1 не було дотримано вимог чинного законодавства.

Крім того, суд зазначає, що відповідно до приписів пункту 9 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 580 законодавець передбачив можливість прийняття працівників міліції на службу до поліції. Така можливість обумовлена наявністю бажання працівника міліції проходити службу в поліції, а також відповідністю такого працівника міліції вимогам до поліцейських, які визначені Законом № 580.

У свою чергу, відповідачами не надано доказів того, що позивач не виявив бажання проходити службу в поліції, а також доказів щодо пропозицій його подальшого працевлаштування.

Разом з цим, у матеріалах справи наявна заява (анкета) позивача, якою останній повідомив відповідний орган про бажання проходити службу в національній поліції України (том 1, а.с. 12).

Представник відповідачів у ході судового розгляду справи зазначив, що УДАІ ГУ МВС України було ознайомлено із вказаним зверненням позивача, проте, оскільки цей лист не був зареєстрований державною установою у встановленому порядку, тому розгляду не підлягав.

Суд критично оцінює такі доводи відповідача, оскільки вказане звернення позивач, крім іншого, направив на адресу УДАІ ГУ МВС України засобами поштового зв'язку та згідно з даними наявного в матеріалах справи листа ТОВ «Нова пошта» останнє було вручено адресату 04.11.2015. При цьому відповідач не спростував ці обставини та не довів суду протилежного.

За наведених обставин, суд дійшов висновку, що позивач виявив бажання проходити службу в поліції та повідомив про це структурний підрозділ ГУ МВС України у належний спосіб та в межах визначеного законодавством на це строку.

Крім того, суд також звертає увагу, що відповідно до приписів пункту 9 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 580 ті працівники, які відмовились від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

У свою чергу, доказів відмови позивача від подальшого проходження служби в поліції відповідачами суду також не надано.

Разом з цим, суд зауважує, що відповідно до підпункту «г» пункту 64 Положення № 114 особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі. Проте, таких доказів (відсутності можливості подальшого використання позивача на службі) відповідачі суду також не надали.

Вирішуючи питання щодо ліквідації установи в якій працював позивач, суд зазначає про таке.

Пунктом 7 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 580-VIІ, Кабінету Міністрів України доручено в місячний строк забезпечити створення центрального органу виконавчої влади поліції України та його територіальних органів.

Постановою Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2015 року № 641 «Про утворення Національної поліції України» утворена Національна поліція України як центральний орган виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ.

Відповідно до пункту 1 Положення про Національну поліцію, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2015 року № 877, Національна поліція є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах забезпечення охорони прав і свобод людини, інтересів суспільства і держави, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16 вересня 2015 року № 730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» утворені як юридичні особи публічного права територіальні органи Національної поліції за переліком згідно з додатком 1, зокрема ГУНП в області.

Цією ж постановою вирішено ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства внутрішніх справ за переліком згідно з додатком 2, в тому числі ГУ МВС в Київській області.

Аналіз положень Закону № 580, постанов Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2015 року № 641, від 28 жовтня 2015 року № 877, від 16 вересня 2015 року № 730 зумовлює висновок, що новоутворені територіальні органи Національної поліції не є правонаступниками територіальних органів Міністерства внутрішніх справ.

Територіальні органи Міністерства внутрішніх справ припиняються як юридичні особи шляхом їх ліквідації. При цьому в силу положень статті 104 Цивільного кодексу України така форма припинення юридичної особи як ліквідація за своєю сутністю не передбачає правонаступництва.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 листопада 2015 року № 1388 скорочено всі штати і посади, згідно з переліком змін у штатах Міністерства внутрішніх справ України.

Отже, судом встановлено, що територіальні органи Національної поліції не є правонаступниками територіальних органів Міністерства внутрішніх справ, проте так само як і ліквідовані територіальні органи Міністерства внутрішніх справ зобов'язані служити суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

У свою чергу, суд вважає за необхідне зазначити, що у постанові від 19 січня 2016 року у справі № 21-2225а15 Верховний Суд України висловив позицію, що можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Відповідачами у ході судового розгляду справи не було надано доказів щодо виконання вказаного обов'язку, а саме - працевлаштування позивача.

Частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Приписами частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зазначені критерії є вимогами для суб'єкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення, вчиняє дії чи допускається бездіяльності.

У свою чергу, у ході розгляду справи, судом встановлено, що відповідачем - 1 під час прийняття рішення про звільнення позивача не було дотримано вимог законодавства, зокрема, в частині його обов'язкового працевлаштування.

Таким чином, враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що Наказ Головного управління МВС України в Київській області від 06.11.2015 № 597 о/с про звільнення майора ОСОБА_1, з посади начальника Відділення ДАІ з обслуговування міст Ірпінь та Буча, підпорядкованого Управлінню ДАІ ГУ МВС України в Київській області є протиправним та підлягає скасуванню.

Щодо позовних вимог про поновлення позивача на посаді, суд зазначає наступне.

Як вже зазначалось, позивач проходив службу у в органах внутрішніх справ України (Головному управлінні МВС України в Київській області) на посаді начальника відділення ДАІ з обслуговування міст Ірпінь та Буча, підпорядкованого Управлінню ДАІ ГУМВС у Київській області

Приписами пункту 24 Положення № 114 передбачено, що у разі незаконного звільнення особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обовязків, але не більш як за один рік.

На час судового розгляду записи про державу реєстрацію припинення Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області та Управління ДАЇ ГУ МВС України в Київській області до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань не внесені.

За наведених обставин, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог щодо поновлення позивача на посаді начальника Відділення ДАІ з обслуговування міст Ірпінь та Буча, підпорядкованого Управлінню ДАЇ ГУ МВС України в Київській області.

Відповідно до статті 97 Кодексу адміністративного судочинства України суд за клопотанням однієї зі сторін визначає грошовий розмір судових витрат, які повинні бути їй компенсовані.

Оскільки позивач на підставі пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір" звільнений від сплати судового збору, за відсутності у матеріалах справи доказів понесення ним інших витрат, судові витрати стягненню з відповідача не підлягають.

Керуючись статтями 11, 14, 69, 70, 71, 128, 158 - 163, 167 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати Наказ Головного управління МВС України в Київській області від 06.11.2015 № 597 о/с про звільнення майора ОСОБА_1, з посади начальника Відділення ДАІ з обслуговування міст Ірпінь та Буча, підпорядкованого Управлінню ДАЇ ГУ МВС України в Київській області.

3. Зобов'язати Головне управління МВС України в Київській області поновити майора ОСОБА_1 на посаді начальника Відділення ДАІ з обслуговування міст Ірпінь та Буча, підпорядкованого Управлінню ДАЇ ГУ МВС України в Київській області.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Панова Г. В.