Справа № 320/6990/17
Суддя: Купавська Н. М.
Дата ухвалення: 2017-10-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Дата документу 23.10.2017
Справа № 320/6990/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2017 року Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області у складі судді Купавської Н.М., розглянувши у скороченому провадженні в м.Мелітополі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Мелітопольського обєднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання рішення протиправними, нечинним та зобовязання виконати певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати протиправним та нечинним рішення викладене у формі Повідомлення Мелітопольського обєднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі Мелітопольське ОУПФУ), щодо відмови в призначенні пенсії за віком та просить зобовязати відповідача призначити та виплачувати з 30.08.2017 пенсію за віком відповідно до ЗУ Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.

Ухвалою судді від 27 вересня 2017 року відкрито скорочене провадження по вказаній справі.

Від представника відповідача надійшли письмові заперечення, в яких він просить відмовити у задоволенні позову повністю, мотивуючи тим, що ОСОБА_1 виїхала на постійне проживання до Ізраїлю та на день подання заяви (не набувши статусу «пенсіонер») про призначення пенсії за віком знаходиться на території іншої держави, а отже, не виконуються умови п.1.1 та 1.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до ЗУ «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», а сааме: заявниця звернулася із заявою про призначення пенсії до органу не за місцем проживання (реєстрації). Крім того, на теперішній час відсутня угода щодо пенсійного забезпечення громадян між Урядами України та Ізраїлю. Крім того, відповідач не згоден з проведенням індексації втрати частини доходів, так як пенсія позивачці не призначалась та не виплачувалась у звязку з чим просить в задоволенні адміністративного позову відмовити в повному обсязі.

Суддя, розглянувши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Позивачка ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянкою України, яка до березня 2017 року проживала в м. Мелітополі за адресою: бул.30 років Перемоги, 16 кв.25, та в подальшому виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю, де перебуває на консульському обліку посольства України в державі Ізраїль /а.с.8,13/.

30.08.2017 ОСОБА_1 особисто звернулася до Мелітопольського ОУПФУ із заявою про призначення пенсії за віком. До заяви додано документи в оригіналах та їх копіях необхідні для призначення пенсії за віком: трудова книжка, довідка про присвоєння ідендифікаційного номеру, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, свідоцтва про народження та укладення шлюбу, а також заява з поясненнями про громадянство і зобовязання про ідентифікацію особи. Однак, рішенням Мелітопольського ОУПФУ від 05.09.2017 в призначенні пенсії відмовлено, причини відмови: звернення із заявою про призначення пенсії за віком до органу не за місцем проживання (реєстрації) та на теперішній час відсутність угоди щодо пенсійного забезпечення між Урядами Ізраїлю та України /а.с.12/

Однак, таке рішення Мелітопольського ОУПФУ від 05.09.2017 про відмову в призначенні пенсії за віком є протиправним, виходячи з наступного.

Так, ст. 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до якої громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

За частиною 3 статті 25 Конституції України Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами.

Частиною 3 статті 2 Протоколу №4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини визначено, що кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Згідно із частиною 2 статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація міста проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Таким чином, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав.

Частиною 1 ст.92 Закону України «Про пенсійне забезпечення» визначено, що громадянам, які виїхали на постійне проживання за кордон, пенсії не призначаються.

У той же час, статтею 1 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" визначено, що пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім'ї у випадках, визначених цим Законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом. Іноземні громадяни та особи без громадянства, які проживають в Україні, мають право на пенсію на рівні з громадянами України на умовах, передбачених законодавством або міжнародними угодами.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 49, другим реченням статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Конституційний Суд України в рішенні від 07.10.2009, № 25-рп/2009 визнав такими, що не відповідають Конституції України (неконституційними), положення пункту 2 частини 1 статті 49, другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання (перебування) за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір. Зазначені положення Закону втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

В пункті 3.3 рішення зазначено, що оспорюваними нормами Закону конституційне право на соціальний захист поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Окрім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі "Пічкур проти України ", яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому, ЄСПЛ дійшов до висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в України, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою: статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з частиною другою статті 8 КАС України і статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини як джерела права.

За приписами статті 8 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають: громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.

Частиною 1 статті 26 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" передбачено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років. До досягнення віку, встановленого абзацом першим цієї статті, право на пенсію за віком мають жінки ІНФОРМАЦІЯ_2 і старші після досягнення ними 56 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1957 року по 31 березня 1958 року.

Зважаючи на вищу юридичну силу Конституції України поряд із Законом України «Про пенсійне забезпечення» і більш пізнє прийняття Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав. Отже, право громадянина на призначення пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні та відсутність на даний час механізму виплати пенсій громадянам, які проживають у країнах, з якими не укладено міждержавних договорів щодо пенсійного забезпечення, оскільки держава, відповідно до конституційних принципів, зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

Враховуючи наведені норми позивачка, як громадянка України незалежно від країни свого проживання, вправі користуватися конституційними правами, у тому числі і правом на пенсійне забезпечення.

Статтею 44 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" встановлено, що заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері праці та соціальної політики, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Відповідно до п.1.1 Порядку № 22-1 заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім'ї у зв'язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, а також у місті та районі (далі - орган, що призначає пенсію) за місцем проживання (реєстрації).

Згідно з пунктом 2.9 цього Порядку особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред'явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік.

За документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка відповідних органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування. Іноземці та особи без громадянства подають також копію посвідки на постійне проживання (пункт 2.22 Порядку).

Статтею 5 Закону України «Про громадянство України» встановлено, що документами, які підтверджують громадянство України, зокрема, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон.

Відповідно до паспорту, який видано позивачці, вона є громадянкою України, постійне місце проживання якої є держава Ізраїль. Отже, позивач, як громадянин України, має право на звернення до Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії.

Відповідно до матеріалів справи, підставою для відмови у призначенні пенсії позивачу стало неподання ним документу, який підтверджує проживання (реєстрацію місця проживання) в м. Мелітополі Україні.

Отже, враховуючи викладене рішення Мелітопольського ОУПФУ в Запорізькій області від 05.09.2017 за №5171 про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком є неправомірним, оскільки, як зазначалось вище проживаючи в Ізраїлі, як громадянин України, позивач має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни цієї держави, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.

Разом з цим, стосовно позовних вимог про зобов'язання відповідача призначити та виплачувати пенсію за віком, то дана вимога не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Призначення, виплати чи припинення виплат пенсії відноситься виключно до функцій органів Пенсійного фонду України.

Суд не може підміняти державний орган рішення якого оскаржується, приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб'єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем. Зазначена позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 31 липня 2014 року у справі № К/800/62158/13.

Отже, адміністративний суд, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення), передбаченим ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Таким чином, для захисту прав та інтересів позивача необхідно вийти за межі позовних вимог, з урахуванням приписів ч.2 ст.11 КАС України, та зобов'язати відповідача повторно розглянути подану позивачем заяву від 30.08.2017 про призначення пенсії за віком, з урахуванням висновків суду, викладених у цій постанові, положень Закону № 1058 та Порядку № 22-1.

Аналогічна позиція викладена в рішеннях Вищого адміністративного суду України, а саме: в ухвалі від 03.12.2014 по справі №106/1253/13-а(2а-106/62/13) та постанові від 06.11.14 по справі № 316/802/14-а (2а/316/44/14).

Щодо посилання відповідача на відсутність Угоди щодо пенсійного забезпечення громадян між Урядами України та Ізраїлю, то у рішенні "Будченко проти України" від 24.07.2014, №38677/06 Європейський суд з прав людини зазначив, що є втручанням у право заявника за ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та порушенням цієї статті у зв'язку з відмовою заявнику через не існування механізму реалізації відповідного законодавчого положення.

Вимоги про індексацію і компенсацію втрати частини доходів задоволенню не підлягають, оскільки пенсія позивачці ще не призначена, а тому, і вирішення цього питання є передчасним.

Стосовно позовних вимог в частині визнання нечинним рішення Мелітопольського ОУПФУ, то ця вимога може стосуватися лише нормативно-правового акту. Індивідуального ж акту може стосуватися вимога про визнання протиправним (недійсним, незаконним, неправомірним). У такому разі протиправність (недійсність, незаконність, неправомірність) індивідуального акту виникає у разі набрання рішенням суду законної сили з моменту його прийняття.

А тому, у суду відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині визнання нечинним індивідуального акту, а саме: рішення Мелітопольського ОУПФУ УПФУ від 05.09.2017 з огляду на обрання неналежного способу захисту порушеного права.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст.11, 71, 86, 159,161, 163 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Позов ОСОБА_1 до Мелітопольського обєднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання рішення протиправними, нечинним та зобовязання виконати певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Мелітопольського обєднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області викладене у формі Повідомлення від 05.09.2017 за №5171 щодо відмови в призначені пенсії за віком ОСОБА_1.

Зобовязати Мелітопольське обєднане управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області повторно розглянути заяву від 30 серпня 2017 року про призначення пенсії за віком ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, з урахуванням висновків суду, викладених у мотивувальній частині даного судового рішення.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги в Мелітопольський міськрайонний суд протягом 10 днів з дня отримання копії постанови у повному обсязі.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СУДДЯ: