Справа № 433/1609/17
Суддя: Певна О. С.
Дата ухвалення: 2017-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Троїцький районний суд Луганської області
Справа № 433/1609/17
Провадження №2-а/433/57/17
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.10.2017 Троїцький районний суд Луганської області в складі:

головуючого - судді Певної О.С.,

за участю секретаря судового засідання Нехаєва В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Троїцьке адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Привільської сільської ради Троїцького району Луганської області про визнання незаконним та скасування рішення і зобов'язання надати дозвіл на виготовлення проекту землеустрою -

ВСТАНОВИВ:

До Троїцького районного суду Луганської області звернувся з адміністративним позовом ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1) до Привільської сільської ради Троїцького району Луганської області (далі - відповідач) про визнання незаконним та скасування рішення і зобов'язання надати дозвіл на виготовлення проекту землеустрою.

В обґрунтування пред'явленого позову зазначив, що він звернувся із заявою до відповідача про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, орієнтовною площею 14,9 га, для ведення фермерського господарства із земельної ділянки, що надана в оренду фермерському господарству «Привілля-Агро». Рішенням сесії Привільської сільської ради Троїцького району Луганської області від 27 квітня 2017 року не зазначивши жодної мотивації йому було відмовлено у задоволенні поданої заяви. Відповідач не мав права вимагати від нього будь-яких документів, ніж ті, що передбачені законодавством, крім того порушив строки розгляду поданої ним заяви та не надав вмотивованої відмови, що стало підставою для звернення до суду за захистом своїх прав.

Позивач у судове засідання не з'явився, надав до суду клопотання, в якому зазначив, що повністю підтримує позовні вимоги і просить їх задовольнити, а також просить розглядати справу без його участі.

Представник відповідача до суду не з'явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлений судом належним чином, в порядку, передбаченому ст.33-35 КАС України, надав до суду письмові пояснення та просив розглянути справу без його участі. З письмових пояснень вбачається, що 29.03.2017 звернувся позивач із заявою відповідно до ст. 118 ЗК України про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність. На момент звернення, ця земельна ділянка перебувала у користуванні ФГ «Привілля-Агро» згідно договору оренди від 01.09.2014, де засновником є ОСОБА_1 Посилаючись на ч. 4 ст. 1 Закону України «Про фермерське господарство», відповідач вважає, що земельна ділянка, передана під здійснення фермерського господарства, має бути зазначена у його Статуті. За такої умови можна вважати, що така земельна ділянка є власністю цього господарства, а отже рішенням або протоколом зборів фермерського господарства його члени можуть розпоряджатись. Оскільки в Статуті ФГ «Привілля-Агро», який було надано позивачем при зверненні із заявою, не зазначено земельної ділянки, яка була передана у користування ОСОБА_1 для створення фермерського господарства за кадастровим номером АДРЕСА_1 загальною площею 38,116 га, та який є засновником ФГ «Привілля-Агро» і згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 04.09.2014 зазначений як суб'єкт права користування вказаної земельної ділянки, то остання не належить на праві користування ФГ «Привілля-Агро» та не може бути передана у власність позивачу. Такі обставини були підставою для прийняття рішення Привільської сільської ради Троїцького району Луганської області сьомого скликання від 13 липня 2017 року №23/4 «Про розгляд заяви ОСОБА_1», яким відмовлено останньому у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення в розмірі земельної частки (паю) для ведення фермерського господарства, розташованої в межах населеного пункту села Привілля Троїцького району Луганської області.

Відповідно до другого речення ч.1 ст.41 КАС України у зв'язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Перевіривши доводи, викладені в адміністративному позові, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Громадянин України ОСОБА_1 01 вересня 2014 року на підставі рішення 36 сесії Привільської сільської ради №36/2 від 01 вересня 2014 року прийняв у строкове, платне користування земельну ділянку площею 38,1160 га, кадастровий номер АДРЕСА_1, із земель комунальної власності для ведення фермерського господарства, яка знаходиться в межах населеного пункту села Привілля Троїцького району Луганської області, про що укладено відповідний договір оренди землі з Привільською сільською радою Троїцького району Луганської області та підписаний акт приймання-передачі земельної ділянки від 01.09.2017 (а.с. 12-14).

Відповідно до Додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки від 01.09.2014, зареєстрованого 04.09.2014 за №6924195, укладеної 13 листопада 2014 року, сторонами було внесені зміни в преамбули та реквізитах договору щодо назви орендаря, а саме змінено на фермерське господарство «Привілля-Агро» в особі керівника ОСОБА_1, що діє на підставі статуту (а.с. 16).

Як вбачається зі Статуту ФГ«Привілля-Агро» (нова редакція згідно рішення №2 від 20.02.2017), його засновником та головою є ОСОБА_1 (п.1.1, п. 1.2 Статуту), а членом цього фермерського господарства зазначено ОСОБА_2 (п.5.2 Статуту) (а.с. 17-20).

28 березня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Привільської сільської ради Троїцького району Луганської області із заявою про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення в розмірі земельної частки (паю), що відповідає розміру земельної частки (паю), а саме 14,9 га, на території Привільської сільської ради Троїцького району Луганської області та передання йому у власність земельної ділянки, як члену фермерського господарства «Привілля-Агро» із земельної ділянки загальною площею 38,116 га, що надана в оренду ФГ «Привілля-Агро» для ведення фермерського господарства в межах Привільської сільської ради Троїцького району Луганської області, надавши додатки зазначені в ній (а.с. 9).

Згідно протоколу Привільської сільської ради Троїцького району Луганської області сьомого скликання (двадцять третьої сесії)від 13 липня 2017 року на розгляд було винесено заяву позивача (а.с. 5).

Рішенням Привільської сільської ради Троїцького району Луганської області сьомого скликання (двадцять третьої сесії) від 13 липня 2017 року №23/4 «Про розгляд заяви ОСОБА_1» було відмовлено останньому у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення в розмірі земельної частки (паю) для ведення фермерського господарства, розташованої в межах населеного пункту села Привілля Троїцького району Луганської області. В даному рішенні не вказано підстав, визначених законодавством, з яких було відмовлено в задоволенні заяви позивача (а.с. 8).

Перевіряючи правомірність дій відповідача, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, надаючи оцінку діям та рішенням суб'єкта владних повноважень, які є предметом оскарження, суд перевіряє чи прийняті (вчинені) вони на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо; добросовісно, розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно; з урахуванням права особи на участь у прийнятті рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про фермерське господарство»від 19.06.2003 № 973-IV (далі - Закон № 973-IV) фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну

сільськогосподарську продукцію, здійснювати її переробку та реалізацію з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм у власність та/або користування, у тому числі в оренду,для ведення фермерського господарства, товарного сільськогосподарського виробництва,особистого селянського господарства, відповідно до закону.

Фермерське господарство може бути створене одним громадянином України або кількома громадянами України, які є родичами або членами сім'ї, відповідно до закону (частина 2 Закону № 973-IV).

За вимогами ст. 4 Закону № 973-IVфермерське господарство підлягає державній реєстрації як юридична особа або фізична особа - підприємець. Фермерське

господарство, зареєстроване як юридична особа, діє на основі Статуту. У Статуті зазначаються найменування господарства, його місцезнаходження, адреса, предмет і мета діяльності, порядок формування майна (складеного капіталу), органи управління, порядок прийняття ними рішень, порядок вступу до господарства та виходу з нього та інші положення, що не суперечать законодавству України.

Відповідно до ст. 12 Закону № 973-IV землі фермерського господарства можуть складатися із: а) земельної ділянки, що належить на праві власності фермерському господарству як юридичній особі; б) земельних ділянок, що належать громадянам - членам фермерського господарства на праві приватної власності; в) земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди. Права володіння та користування земельними ділянками, які знаходяться у власності членів фермерського господарства, здійснює фермерське господарство.

Аналогічні вимоги містяться в ч. 1 ст. 31 ЗК України.

Права володіння та користування земельними ділянками, які знаходяться у власності членів фермерського господарства, здійснює фермерське господарство (ч. 2 ст. 12 Закону № 973-IV).

Можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов'язана з наданням (передачею) йому земельних ділянок для ведення фермерського господарства, що є обов'язковою умовою для державної реєстрації фермерського господарства (стаття 8 цього Закону).

Зазначені вимоги відповідають загальним принципам земельного законодавства (стаття 5 ЗК України) та меті правового регулювання земельних відносин у сфері діяльності фермерських господарств, яка полягає в створенні умов для реалізації ініціативи громадян щодо виробництва товарної сільськогосподарської продукції, її переробки та реалізації на внутрішньому і зовнішньому ринках, а також для забезпечення раціонального використання і охорони земель фермерських господарств, правового та соціального захисту фермерів України (преамбула Закону № 973-IV).

Відповідно до ч. 2 ст. 31 ЗК України громадяни - члени фермерського господарства мають право на одержання безоплатно у власність із земель державної і комунальної власності земельних ділянок у розмірі земельної частки (паю).

Статтею 32 ЗК України передбачено право на приватизацію земельних ділянок членами фермерських господарств. Так, громадянам України - членам фермерських господарств передаються безоплатно у приватну власність надані їм у користування земельні ділянки у розмірі земельної частки (паю) члена сільськогосподарського підприємства, розташованого на території відповідної ради. Дія частини першої цієї статті не поширюється на громадян, які раніше набули права на земельну частку (пай).

Відповідно до ст. 7 Закону № 973-IV надання земельних ділянок державної та комунальної власності у власність або користування для ведення фермерського господарства здійснюється в порядку, передбаченому Земельним кодексом України.

Частиною першою статті 122 ЗК України передбачено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону (частина перша статті 116 ЗК).

Статтею 14 Конституції України встановлено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до статті 19 Конституції України Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до виключної компетенції сільських рад належить вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Відповідно до ст. 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: а) розпорядження землями територіальних громад; б) передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; в) надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; г) вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; ґ) викуп земельних ділянок для суспільних потреб відповідних територіальних громад сіл, селищ, міст; д) організація землеустрою; е) координація діяльності місцевих органів земельних ресурсів; є) здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства; ж) обмеження, тимчасова заборона (зупинення) використання земель громадянами і юридичними особами у разі порушення ними вимог земельного законодавства; з) підготовка висновків щодо вилучення (викупу) та надання земельних ділянок відповідно до цього Кодексу; и) встановлення та зміна меж районів у містах з районним поділом; і) інформування населення щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок; ї) внесення пропозицій до районної ради щодо встановлення і зміни меж сіл, селищ, міст; й) вирішення земельних спорів; к) вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

Відповідно до ч. 1, 6, 7 ст. 118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим.

Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Відтак, суд наголошує, що законодавцем передбачено вичерпні підстави для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, а саме невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Крім того, як Закон № 973-IV, так і ЗК України передбачає, що заява громадянина про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства повинна бути розглянута по суті.

За наслідками зазначеної перевірки орган державної виконавчої влади чи орган місцевого самоврядування повинен пересвідчитися в дійсності волевиявлення заявника, наявності в нього бажання створити фермерське господарство та спроможності вести господарство такого типу - виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих для ведення фермерського господарства. Натомість відсутність належної перевірки, формальний підхід до вирішення заяви громадянина створює передумови для невиправданого, штучного використання процедури створення фермерського господарства як спрощеного, пільгового порядку одержання іншими приватними суб'єктами земель державної чи комунальної власності поза передбаченою законом обов'язковою процедурою, а якщо питання стосуватиметься передання цих земель в користування - без проведення земельних торгів, або ж до необґрунтованої відмову у реалізації права особи на безоплатне отримання земельної ділянки.

Твердження відповідача, що в Статуті фермерського господарства безумовно має бути визначено конкретну земельну ділянку, яку передано громадянину для його створення, у зв'язку з чим фермерське господарство не має права користування на цю земельну ділянку, не відповідає вимогам законодавства та, тим більше, не є підставою для відмови в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення в розмірі земельної частки (паю) для ведення фермерського господарства, розташованої в межах населеного пункту селищної ради. Підстави відмови мають бути чіткими та зрозумілими для особи, що звертається, а також мотивовані на підставі законодавчої норми. В іншому випадку, рішення суб'єкта владних повноважень є неправомірним.

Таким чином, з матеріалів справи вбачається, як і з самого оскаржуваного рішення, що останнє прийнято в супереч вимогам ст. 2 КАС України, тому підлягає скасуванню.

Що стосується позовної вимоги про зобов'язання відповідача надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність позивачу, суд зазначає наступне.

Положення ст. 9 КАС України передбачає, що суди при вирішенні справи керуються принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному та об'єктивному дослідженні.

Вирішення питань щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою належить до виключної компетенції відповідача.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч. 3 ст. 2 КАС України критеріям, не може втручатися у дискрецію суб'єкта владних повноважень в межах такої перевірки.

У відповідності з Рекомендаціями № R (80) 2 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11.03.1980 р. під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 21.05.2013р. №21-87а13, а згідно з статтею 244-2 КАС України суд зобов'язаний привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України.

Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частини зобов'язання відповідача надати дозвіл на розробку проекту землеустрою.

Засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. Так, при розгляді справи було б неприйнятно враховувати право на ефективний засіб захисту, а саме, запобігання порушенню або припиненню порушення з боку суб'єкта владних повноважень, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права, без його практичного застосування.

Таким чином, обов'язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Отже,оскільки є заява позивача від 28.03.2017 про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою розглянута з порушенням норм Земельного кодексу України, а тому відповідач зобов'язаний повторно розглянути дану заяву.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що належним захистом порушеного права позивача є зобов'язання відповідача повторно розглянути заяву від 28.03.2017, оскільки саме по собі судове рішення про визнання відмови у наданні дозволу протиправною не відновлює порушеного права позивача на прийняття останнім вмотивованого рішення щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою.

Стосовно позовної вимоги позивача щодо встановлення судового контролю, суд дійшов такого висновку.

Згідно з частиною першою статті 267 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, має право зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

За змістом наведеної норми встановлення обов'язку суб'єкта владних повноважень подати до суду звіт про виконання судового рішення є правом суду, що розглядає справу, та може застосовуватись у разі наявності обґрунтованих підстав вважати, що відповідач буде ухилятись чи навмисно затягувати виконання судового рішення.

У даній справі відповідні обставини відсутні, а тому суд не знаходить підстав для застосування заходів судового контролю, а тому в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Отже, адміністративний позов ОСОБА_1 до Привільської сільської ради Троїцького району Луганської області про визнання незаконним та скасування рішення і зобов'язання надати дозвіл на виготовлення проекту землеустрою підлягає частковому задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 70-72, 86, 94, 158, 160 - 167 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Привільської сільської ради Троїцького району Луганської області про визнання незаконним та скасування рішення і зобов'язання надати дозвіл на виготовлення проекту землеустрою - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Привільської сільської ради Троїцького району Луганської області сьомого скликання (двадцять третьої сесії) від 13 липня 2017 року №23/54 «Про розгляд заяви ОСОБА_1». яким відмовлено останньому у наданні дозволу

Зобов'язати Привільську сільську раду Троїцького району Луганської області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення в розмірі земельної частки (паю) для ведення фермерського господарства, розташованої в межах населеного пункту села Привілля Троїцького району Луганської області, для подальшої передачі у власність.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову може бути подана до Донецького апеляційного адміністративного суду через Троїцький районний суд Луганської області протягом десяти днів.

У разі застосування судом частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови складено 30 жовтня 2017 року.

Суддя О.С. Певна