Справа № 804/5900/17
Суддя: Букіна Лілія Євгенівна
Дата ухвалення: 2017-10-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 жовтня 2017 р. Справа № 804/5900/17
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя судді ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,
за участі: секретаря судового засідання ОСОБА_4,
позивача представника позивача представників відповідача ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_5 до Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-
ОСОБА_5 14.09.2017 року звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру, у якому (з урахуванням зміни позовних вимог) просить:
- стягнути з Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастру) на користь ОСОБА_5 моральну шкоду у розмірі 10 000, 00 грн.;
- стягнути з Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастру) на користь ОСОБА_5 витрати на правову допомогу у розмірі 5000,00 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що позивача поновлено на посаді начальника Відділу Держгеокадастру України у м. Дніпродзержинську за постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.10.2016 року та сплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 19.02.2016 року по 28.10.2016 року, проте, позивач фактично приступив до виконання своїх службових обовязків після прийняття наказу Відділу Держгеокадастру у м. Дніпродзержинську «Про оголошення наказу Держгеокадастру «Про поновлення на посаді ОСОБА_5О.» - 31.07.2017 року, у звязку з чим необхідно стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 29.10.2016 року по 30.07.2017 року.
У судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали, просили суд позов задовольнити у повному обсязі, надали пояснення, аналогічні доводам позовної заяви. Щодо стягнення моральної шкоди представник позивача пояснив, що позивачем вживались неодноразові звернення до відповідача щодо примусового виконання постанови, проте у звязку із тривалим вжиттям заходів щодо поновлення на посаді у позивача виникли психологічні страждання, а тому просить стягнути з відповідача заподіяну моральну шкоду.
Представники відповідача проти задоволення позовних вимог заперечували, надали до суду письмові заперечення, в яких зазначено, що позивачем на власний розсуд визначено про порушення його прав, не надано доказів того, що діями чи бездіяльністю відповідача порушено права, свободи та інтереси в публічно-правових відносинах позивача, оскільки ОСОБА_5 не звертався до Відділу примусового виконання рішення щодо примусового виконання постанови Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.10.2016 року у справі № 804/1274/16 та до органів казначейства звернувся лише у серпні 2017 року.
Заслухавши пояснення позивача, представників сторін, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, проаналізувавши чинне законодавство, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи із такого.
Судом встановлено, що 03.03.2016 року ОСОБА_5 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державного агентства земельних ресурсів України (Держземагентства) з позовними вимогами про визнання незаконним звільнення ОСОБА_5 з посади начальника відділу Державного агентства земельних ресурсів України у м. Дніпродзержинську Дніпропетровської області; скасування наказу Державного агентства земельних ресурсів України «Про звільнення ОСОБА_5О.» від 17.02.2016 року № 24-кт/а; поновлення ОСОБА_5 на посаді начальника Відділу Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру у м. Дніпродзержинську Дніпропетровської області; стягнення з Державного агентства земельних ресурсів України середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 18.02.2016 року по день поновлення на посаді, виходячи з розміру середньоденної заробітної плати у розмірі 159,91 грн.; стягнення з Державного агентства земельних ресурсів України на користь ОСОБА_5 моральної шкоди у розмірі 10 000,00 грн.
На виконання постанови Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.10.2016 року у справі № 804/1274/16 Державною службою України з питань геодезії, картографії та кадастру прийнято наказ від 24.07.2017 року № 719-ТО «Про поновлення на посаді ОСОБА_5О.», у звязку з чим Головним управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області прийнято наказ від 26.07.2017 року № 759-к «Про оголошення наказу Держгеокадастру «Про поновлення на посаді ОСОБА_5О.»; Відділом Держгеокадастру у м. Дніпродзержинську Дніпропетровської області прийнято наказ від 31.07.2017 року № 1к «Про оголошення наказу Держгеокадастру «Про поновлення на посаді ОСОБА_5О.».
Згідно запису у трудовій книжці ОСОБА_5 26.07.2017 року поновлено на посаді начальника Відділу Держгеокадастру у м. Дніпродзержинську Дніпропетровської області з 18.02.2016 року.
Тобто, рішення прийнято Дніпропетровським окружним адміністративним судом 28.10.2016 року у справі № 804/1274/16, проте позивач фактично приступив до виконання службових обовязків з 31.07.2017 року.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд виходить з такого.
Відповідно до частини другої статті 235 Кодексу законів про працю України України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Середній заробіток працівника згідно з частиною першою статті 27 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок №100).
Із пункту 5 вказаного Порядку вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.
Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку №100).
З огляду на зміст наведених норм матеріального права, суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у Порядку №100.
Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 14 січня 2014 року (справа 21-395а13), яка, відповідно до приписів статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України є обов`язковою для всіх судів України.
Відповідно до абзацу п'ятого пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.
Водночас, зміст наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що у випадках стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу суд має визначити період вимушеного прогулу, останнім днем якого завжди є день ухвалення постанови суду як акту правосуддя, з яким відбулося врегулювання публічно-правового спору, про який зазначено в адміністративному позові, і вирішено завдання адміністративного судочинства.
Статтею 236 Кодексу законів про працю України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різницю в заробітку за час затримки.
Зазначена вище стаття Кодексу законів про працю України не містить застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткові дії, що вказують на його бажання поновитися на роботі.
Відповідно до частини першої статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.
Частиною другою статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.
Частиною четвертою статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України законодавець обумовив питання примусового виконання судових рішень у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження». Цим підкреслюється винятковість саме примусового виконання рішення адміністративного суду.
Відповідно до статті 2 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на Державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.
Отже, правова природа діяльності органів державної виконавчої служби та її основне призначення полягає саме в примусовому виконанні рішень суду, в тому числі постанов судів про поновлення на посадах у відносинах публічної служби, які набрали законної сили, що і є підставою для негайного їх виконання. Добровільне виконання рішення суду боржником - це його законодавчо встановлений обов'язок. Зокрема, зазначений обов'язок не є похідним від дій особи (подання заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження), яку поновлено на роботі. У таких випадках держава в особі органу державної виконавчої служби несе відповідальність за виконання остаточних судових рішень.
При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 34 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.
З матеріалів справи вбачається, що на виконання постанови Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.10.2016 року про визнання незаконним наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди позивачу видано 11.11.2016 року виконавчий лист та при предявлені його до виконання до Відділу примусового виконання рішень департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України останнім 30.11.2016 року № 653/16 підготовлено Повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання.
Крім того, при повторному зверненні позивача до Відділу примусового виконання рішень департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України 15.06.2017 року останнім підготовлено Повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання.
Все вищезазначене спростовує доводи відповідача щодо відсутності постанови про відкриття виконавчого провадження про примусове виконання постанови Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.10.2016 року у справі № 804/1274/16, що свідчило б навмисне затягування часу позивачем щодо виконання постанови Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.10.2016 року.
Суд вважає за необхідне зазначити, що законодавець передбачає обов'язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов'язок полягає у тому, що у роботодавця обов'язок у добровільному порядку видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незважаючи на незгоду із рішенням суду та його оскарженням.
Як встановлено судом, постанова Дніпропетровським окружним адміністративним судом прийнята 28.10.2016 року та в частині поновлення ОСОБА_5 на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць допущена до негайного виконання, проте, наказ «Про поновлення на посаді ОСОБА_5О.» прийнято Державної службою України з питань геодезії, картографії та кадастру лише 24.07.2017 року, позивач допущений до роботи 31.07.2017 року.
А тому, вимога щодо стягнення з Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастру) на користь ОСОБА_5 середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягає задоволенню, оскільки відповідачем не надано доказів виплати позивача заробітної плати за час вимушеного прогулу.
З урахуванням абзацу 3 пункту 2 Порядку середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи. Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку № 100 основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац 3 пункту 8 Порядку). Крім того, положеннями розділу ІІІ Порядку № 100 передбачені виплати, які підлягають і не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу.
Така позиція суду узгоджується із позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 14 вересня 2016 року № 6 - 419цс16.
Вирішуючи позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь ОСОБА_5 моральної шкоди у розмірі 10 000, 00 грн., суд виходить із такого.
Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Загальні підстави відшкодування моральної шкоди визначені Цивільним кодексом України.
Відповідно до частини 2 статті 23 Цивільного кодексу України, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.
Згідно зі ст. 1167 Цивільного кодексу України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.
Відповідно до пункту 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.95 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної шкоди суд повинен визначати залежно від характеру та обсягу страждань, немайнових витрат, які зазнав позивач.
Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб (п. 3 вказаної Постанови).
У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.
Відповідно до частини 1 статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.
Позивачем не надано обґрунтованих доказів, які б підтверджували факт заподіяння йому моральної шкоди саме неправомірними діями відповідача щодо несвоєчасного поновлення на посаді, а тому суд дійшов висновку про відмову у задоволенні цієї частини позовних вимог.
Щодо вимоги про стягнення витрат на правову допомогу суд зазначає таке.
Згідно ч. 1 ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України до витрат на правову допомогу відносяться витрати, пов'язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, передбачених законом.
Частиною 3 ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.
Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу під час розгляду судами цивільних та адміністративних справ встановлено Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу під час розгляду судами цивільних та адміністративних справ».
Згідно статті 1 цього Закону розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.
Отже, при компенсації витрат на правову допомогу граничний розмір встановлено на основі фактично відпрацьованого часу і при цьому компенсується не весь час, витрачении на надання правової допомоги, а лише час, що включає участь у судових засіданнях, ознайомлення з матеріалами справи в суді та вчинення окремих процесуальних діи? поза судовим засіданням.
А тому, на підтвердження здійсненної правової допомоги, необхідно надавати суду розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором. Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.
Оскільки матеріали справи не містять розрахунку погодинної вартості правової допомоги, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, а тому суд дійшов висновку про відмову у задоволенні клопотання про відшкодування витрат на правову допомогу.
Керуючись ст. 158 -163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

Адміністративний позов ОСОБА_5 задовольнити частково.
У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Постанова набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі її апеляційного оскарження з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.

Постанову може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд у десятиденний строк з дня отримання копії постанови, виготовленої у повному обсязі.

Повний текст постанови складений 20.10.2017 року.

Головуючий суддя Суддя Суддя ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3