Справа № 754/12387/17
Суддя: Клочко І. В.
Дата ухвалення: 2017-10-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Номер провадження 2-а/754/831/17
ПОСТАНОВА

Іменем України

25 жовтня 2017 року суддя Деснянського районного суду м. Києва Клочко І.В., розглянувши в порядку скороченого провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Лівобережного об?єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання дій неправомірними та зобов?язання вчинити певні дії, -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернулась до Деснянського районного суду м. Києва із позовом до відповідача Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі - ЛОУПФУ в м. Києві) про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії.

Позовні вимоги обґрунтовує наступним.

Позивач перебуває на обліку в ЛОУПФУ в м. Києві та отримує пенсію за віком відповідно до ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

20.03.2016 року помер чоловік позивача, якому відповідно до ЗУ «Про державну службу» від 16.12.1993 року №3723-ХІІ була призначена пенсія, яку він отримував в розмірі 5620 грн.

Позивач неодноразово, а саме: 25.03.2016 року, 13.04.2016 року, 15.08.2016 року зверталась до відповідача та 01.02.2017 року до ГУПФУ в м. Києві із заявами про переведення її з пенсії за віком на пенсію у зв'язку з втратою годувальника на підставі ст. 49 ЗУ «Про державну службу» від 17.11.2011 року № 4050-VI, надавши відповідачу всі необхідні документи.

Однак, за результатами розгляду вищевказаних заяв позивач отримала відмову у переведенні її з пенсії за віком на пенсію у зв'язку з втратою годувальника на підставі ст. 49 ЗУ «Про державну службу» від 17.11.2011 року № 4050-VI.

Отримавши лист ЛОУПФУ в м. Києві №5048/13/М-378 від 24.03.2017 року, в якому відповідач через представника повторно відмовив їй переведенні її з пенсії за віком на пенсію у зв'язку з втратою годувальника на підставі ст. 49 ЗУ «Про державну службу» від ст. 49 ЗУ «Про державну службу» від 17.11.2011 року № 4050-VI, посилаючись на втрату чинності цим Законом та скасування з 01.06.2015 року норм щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначаються відповідно до вказаного Закону. Крім того, позивача було повідомлено про недоцільність переведення, оскільки згідно проведеного умовного розрахунку пенсії у зв'язку із втратою годувальника відповідно до ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» розмір пенсії позивача склав 1074 грн., таким чином, розмір пенсії зменшується на 267,31 грн.

Також позивач зазначає, що її чоловіку постійно здійснювались перерахунки пенсії, а тому навіть при розрахунку умовної пенсії у разі втрати годувальника відповідач допустився грубої помилки, розраховуючи її із застосуванням суттєво занижених даних станом на 2007 рік.

Вважаючи вищезазначені дії відповідача неправомірними, позивач вимушена була звернутись до суду за захистом своїх порушених прав.

20.10.2017 року до суду надійшли заперечення сторони відповідача проти позовних вимог ОСОБА_1, відповідно до яких ЛОУПФУ в м. Києві через представника просить відмовити у задоволенні позову, мотивуючи наступним.

З 01.06.2015 року скасовано норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначаються відповідно до ЗУ «Про державну службу» від 16.12.1993 року №3723-ХІІ , а також з 01.05.2016 року набрав чинності ЗУ «Про державну службу» від 10.12.2015 року №889-VIII, який в ст. 90 передбачає, що пенсійне забезпечення здійснюється відповідно до ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Крім того, умовний розрахунок пенсії не є вчинком, який спричинив будь-які порушення прав позивача. При цьому в описовій частині адміністративного позову ОСОБА_1 зазначає про обчислення пенсії у зв'язку із втратою годувальника відповідно до ЗУ «Про державну службу», відповідно до якого в механізмі обчислення даного виду пенсії не застосовується показник середньої заробітної плати працівників, зайнятих у галузях економіки.

З огляду на викладене, відповідач через представника вважає, що відсутні правові підстави для переведення позивача з пенсії за віком на пенсію у разі втрати годувальника на підставі ЗУ «Про державну службу».

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 183-2 КАС України, скорочене провадження застосовується в адміністративних справах про оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат.

Згідно з п. 4. ч. 1 ст. 183-2 КАС України, суддя розглядає справу в порядку скороченого провадження одноособово, без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі. За результатами розгляду справи у скороченому провадженні суддя, оцінивши повідомлені позивачем, відповідачем обставини, за наявності достатніх підстав приймає законне та обґрунтоване судове рішення.

Дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, судом встановлено наступне.

Позивач перебуває на обліку в ЛОУПФУ в м. Києві та отримує пенсію за віком, призначену відповідно до ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (в редакції, чинній на момент призначення пенсії позивачу).

Позивач неодноразово, а саме: 25.03.2016 року, 13.04.2016 року, 15.08.2016 року зверталась до відповідача та 01.02.2017 року до ГУПФУ в м. Києві із заявами про переведення її з пенсії за віком на пенсію у зв'язку з втратою годувальника на підставі ст. 49 ЗУ «Про державну службу» від 17.11.2011 року № 4050-VI, надавши відповідачу всі необхідні документи.

Однак, за результатами розгляду вищевказаних заяв позивач отримала відмову у переведенні її з пенсії за віком на пенсію у зв'язку з втратою годувальника на підставі ЗУ «Про державну службу».

Листом ЛОУПФУ в м. Києві №5048/13/М-378 від 24.03.2017 року відповідач через представника повторно відмовив позивачу у переведенні її з пенсії за віком на пенсію у зв'язку з втратою годувальника на підставі ЗУ «Про державну службу» від 17.11.2011 року № 4050-VI, посилаючись на втрату чинності цим Законом та скасування з 01.06.2015 року норм щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначаються відповідно до вказаного Закону. Крім того, позивача було повідомлено про недоцільність переведення, оскільки згідно проведеного умовного розрахунку пенсії у зв'язку із втратою годувальника відповідно до ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» розмір пенсії позивача склав 1074 грн., таким чином, розмір пенсії зменшується на 267,31 грн.

Не погоджуючись із таким рішенням ЛОУПФУ в м. Києві, ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом.

Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків.

Частиною першою ст. 55 Конституції України проголошено право кожного на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно з ч.1 ст. 6 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Стаття 22 Загальної декларації прав людини проголошує, що кожна людина, як член суспільства, має право на соціальне забезпечення і на здійснення необхідних для підтримання її гідності і для вільного розвитку її особи прав у економічній, соціальній і культурній галузях за допомогою національних зусиль і міжнародного співробітництва та відповідно до структури і ресурсів кожної держави.

Приписи ч.1 ст. 46 Конституції України гарантують право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 22 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Так, дійсно, ч.9 ст. 49 ЗУ «Про державну службу» від 17.11.2011 року № 4050-VI, передбачала, що у разі смерті особи у період проходження державної служби за наявності у померлого годувальника стажу державної служби не менш як 10 років непрацездатним членам сім'ї померлого годувальника, які перебували на його утриманні (при цьому дітям - незалежно від того, чи перебували вони на утриманні померлого годувальника), призначається пенсія у зв'язку з втратою годувальника на одного непрацездатного члена сім'ї у розмірі 70 відсотків суми заробітної плати померлого годувальника, з якої сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, а на двох і більше членів сім'ї - 90 відсотків.

До непрацездатних членів сім'ї належать особи, визначені у статті 36 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Право на призначення пенсії у зв'язку з втратою годувальника на умовах, передбачених цією частиною, мають також непрацездатні члени сім'ї померлої особи, яка отримувала або мала право на пенсію за цим Законом.

Судом встановлено, що ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» зобов`язано Кабінет Міністрів України подати до 01.05.2015 року на розгляд Верховної Ради України проект закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних (крім пенсій військовослужбовців і наукових працівників), на загальних підставах.

У разі, якщо такий закон не буде прийнятий до 01.06.2015 року, то з 01.06 цього року скасовується порядок нарахування пенсій за спеціальними законами, тобто з 01.06.2015 року усі пенсії будуть призначатись на загальних підставах.

01.05.2016 року набрав чинності ЗУ «Про державну службу» від 10.12.2015 року № 889-VIII, відповідно до ст. 90 якого пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Відповідно до вимог ч.2 ст. 5 КАС України, провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Згідно з п.3 ч.1 ст. 9 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», одним із видів пенсійних виплат є пенсія у зв'язку із втратою годувальника.

Статтею 36 цього Закону встановлено, що пенсія у зв'язку із втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім'ї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по III групі інвалідності, а в разі смерті пенсіонера або осіб, зазначених у частині другій статті 32 цього Закону, - незалежно від тривалості страхового стажу. Згідно з частиною другою цієї статті непрацездатними членами сім'ї вважаються, зокрема: чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є інвалідами або досягли пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону.

Відповідно до ст. 37 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» пенсія у зв'язку з втратою годувальника призначається в розмірі: на одного непрацездатного члена сім'ї - 50 відсотків пенсії за віком померлого годувальника.

Частиною 1 статті 38 цього Закону встановлено, що пенсія у зв'язку з втратою годувальника призначається на весь період, протягом якого член сім'ї померлого годувальника вважається непрацездатним згідно із частиною другою статті 36 цього Закону, а членам сім'ї, які досягли пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, - довічно.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для переведення позивача з пенсії за віком на пенсію у зв'язку із втратою годувальника на підставі ст. 49 ЗУ «Про державну службу» від 17.11.2011 року № 4050-VI. Однак, суд переконаний, що позивач не позбавлена права на призначення за її бажанням пенсії у зв'язку із втратою годувальника на загальних підставах, тобто на підставі ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Щодо застосування відповідачем показника середньої заробітної плати працівників, зайнятих у галузях економіки України за 2007 рік при проведенні умовного розрахунку розміру пенсії позивача у зв'язку із втратою годувальника суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 45 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший у пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду України.

При переведенні з одного виду пенсії на інший враховується заробітна плата за період страхового стажу, зазначеного в ч.1 ст. 40 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», із застосуванням показника середньої заробітної плати, який враховувався під час призначення попереднього виду пенсії. Виключення є лише у разі, якщо особа після призначення пенсії по інвалідності продовжувала працювати та набула не менш як 24 місяці страхового стажу після призначення (попереднього перерахунку) пенсії незалежно від перерв у роботі. При переведенні з пенсії по інвалідності на пенсію за віком застосовується середня заробітна плата (дохід), визначена ч. 2 ст. 40 ЗУ «Про загальнообов'язкове держане пенсійне страхування» для призначення пенсії (за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії).

Отже, при переведенні позивача з пенсії за віком на пенсію у зв'язку із втратою годувальника на підставі ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» вона має право на врахування страхового стажу, набутого після призначення (попереднього перерахунку) пенсії за віком та обчислення пенсії з урахуванням заробітку за період, визначений ст. 40 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Однак, при цьому буде застосовано показник середньої заробітної плати (доходу), який враховувався під час призначення (перерахунку) пенсії за віком.

Таким чином, суд вважає, що відповідач правомірно керувався саме даними нормами ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Згідно з ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок по доказуванню правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Аналізуючи положення наведеної процесуальної норми, виходячи із суті позовних вимог, під час розгляду даної категорії справ відповідачу належить довести правомірність своїх дій або бездіяльності.

З огляду на викладене, суд критично оцінює посилання позивача на положення ст. 49 ЗУ «Про державну службу» від від 17.11.2011 року № 4050-VI, як на нормативне обґрунтування своїх позовних вимог.

За таких обставин, у ЛОУПФУ в м. Києві на момент звернення ОСОБА_1 із заявою про переведення її з пенсії за віком на пенсію у зв'язку із втратою годувальника на підставі ст. 49 ЗУ «Про державну службу» від 17.11.2011 року № 4050-VI були відсутні правові підстави для його здійснення, а тому суд приходить до висновку про дотримання відповідачем вимог ч.2 ст. 19 Конституції України, виконання ним обов'язку щодо доказування та відсутність у його діях ознак неправомірності.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що відмова відповідача у такому переведенні не призвела до зменшення розміру пенсії позивача, яку вона отримувала до цього, і не є звуженням обсягу вже набутих нею прав та/або позбавленням її права на соціальний захист в розумінні ст. 22 Конституції України.

Проаналізувавши та оцінивши встановлені обставини в їх сукупності крізь призму наведених правових норм, суд приходить до висновку про доведеність ЛОУПФУ в м. Києві правомірності своїх дій та необґрунтованість вимог адміністративного позову ОСОБА_1, роз'яснивши останній право за її бажанням на звернення до ЛОУПФУ в м. Києві щодо переведення з пенсії за віком на пенсію по втраті годувальника на підставі ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

На підставі викладеного та керуючись положеннями Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Загальної декларації прав людини, Конституції України, ст.ст. 2, 5-15, 18, 71, 99, 104, 161-162, 254, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Законом України «Про державну службу» від 10.12.2015 року №889-VIII, Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року №1058-ІV, суд -

п о с т а н о в и в :

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києва про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії - відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду через Деснянський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня її проголошення.

Суддя