Справа № 487/3651/17
Суддя: Біцюк А. В.
Дата ухвалення: 2017-10-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 487/3651/17
Провадження № 2-а/487/209/17
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.10.2017 року Заводський районний суд міста Миколаєва в складі: головуючий - суддя Біцюк А.В., за участю секретаря Уманського І.В., представника позивача ОСОБА_1, розглянувши справу за позовом ОСОБА_2 до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м.Миколаєва Миколаївської області про зобов'язання поновити виплату пенсії, -

В С Т А Н О В И В:

13 липня 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з адміністративним позовом Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м.Миколаєва Миколаївської області про зобов'язання поновити виплату пенсії. У вказаному позові позивач просить зобов'язати відповідача поновити йому виплату пенсії з листопада 2017 року в розмірі, що встановлений пенсійним законодавством. В обґрунтування позовних вимог вказує, що 05 травня звернувся до відповідача із заявою про поновлення виплати пенсії з листопада 2017 року у зв'язку із діючим законодавством України, так як він виїжджає на постійне місце проживання за кордон. Листом Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м.Миколаєва Миколаївської області від 11.05.2017 року було відмовлено позивачу у відновленні виплати пенсії з посиланням на п.2 ч.1 ст. 49 Закону №1058, відповідно до якого виплата пенсії припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Крім того, Рішенням Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м.Миколаєва Миколаївської області від 02.08.2017 року за №56/1 відмовлено в проведенні поновлення виплати пенсії ОСОБА_2 в зв'язку із відсутністю підтвердження реєстрації місця проживання в Україні вказаного громадянина та використаного права на отримання належної йому пенсійної виплати за 6 місяців наперед перед виїздом по 31.10.2017 року включно. Оскільки вказане рішення порушує права позивача на пенсійне забезпечення, він змушений звернутись до суду із зазначеним позовом.

До судового засідання позивач не з'явився, надав до суду заяву, в якій просив розгляд справи проводити за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав повністю, підтвердив фактичні обставини, що викладені у позовній заяві, просив суд позов задовольнити повністю.

Представник відповідача - Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м.Миколаєва Миколаївської області до судового засідання не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином. До канцелярії суду надійшли заперечення на позовну заяву, згідно яких відповідач позовні вимоги не визнає повністю. Просить суд, відмовити у задоволенні позову, посилаючись на наступне. В обгрунтування своєї позиції відповідач зазначає, що звернувшись із заявою від 25.07.2017 року про поновлення пенсії, позивач фактично просить знову поновити його на обліку в управлінні і при цьому надає довідку про зняття з реєстрації місця проживання особи від 27.04.2017 року №02.10.03.-25/2189/17 та копію паспорту громадянина України для виїзду за кордон. За такого на момент звернення позивача до відповідача із вказаною заявою, ОСОБА_2 не був зареєстрований на території України, а тому не виникли умови, які б дали підстави для взяття його на облік, як пенсіонера Заводського району м. Миколаєва. Крім того, вказали, що станом на 25.07.2017 року (дату звернення позивача із заявою про поновлення виплати пенсії) відсутні підстави для поновлення виплати пенсії, адже позивач отримав пенсію по жовтень 2017 року включно. Тобто, лише в листопаді місяці 2017 року можливо розглядати питання поновлення виплати пенсії, за умови звернення позивача із відповідною заявою у визначеному законодавством порядку. Посилаючись на те, що вимоги позивача про поновлення виплати пенсії з листопада 2017 року є безпідставними та передчасними, просили суд відмовити у задоволенні позову повністю.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 перебував на обліку в Центральному об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України м.Миколаєва Миколаївської області з 22.09.2005 року та отримував пенсію за віком на підставі Закону України від 09.07.2003 року №1058-ІV «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

05.05.2017 року ОСОБА_2 звернувся із заявою до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м.Миколаєва Миколаївської області, в якій просив зняти його з обліку та виплатити пенсію за 6 місяців у зв'язку з виїздом на постійне місце проживання до Ізраїлю.

На підставі вказаної заяви позивача було знято з обліку та згідно ст.. 51 Закону №1058 виплачено пенсію за травень - жовтень 2017 року в сумі 17010,35 грн. та припинено виплату пенсії з 01.11.2017 року.

Крім того, 05.05.2017 року ОСОБА_2 звернувся із заявою до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м.Миколаєва Миколаївської області, в якій просив поновити його на обліку в управлінні та виплачувати пенсію з листопада 2017 року у відповідності до чинного законодавства.

Рішенням Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м.Миколаєва Миколаївської області від 02.08.2017 року за №56/1 відмовлено в проведенні поновлення виплати пенсії ОСОБА_2 в зв'язку із відсутністю підтвердження реєстрації місця проживання в Україні вказаного громадянина та використаного права на отримання належної йому пенсійної виплати за 6 місяців наперед перед виїздом по 31.10.2017 року включно.

Так, ст.92 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що громадянам, які виїхали на постійне проживання за кордон, пенсії не призначаються.

Пенсії, призначені в Україні до виїзду на постійне проживання за кордон, виплачуються за 6 місяців наперед перед від'їздом за кордон.

З 01.04.2004 року набув чинності Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», відповідно до п.2 ч.1 ст.49 якого, виплата пенсії припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно ст.51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Міжнародні договори між Україною та Ізраїлем стосовно призначення та виплати пенсії не укладалися.

Разом з тим, рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 року №25-рп/2009 положення п.2 ч.1 ст.49, другого речення ст.51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір з питань пенсійного забезпечення і якщо згода на обов'язковість такого міжнародного договору не надана Верховною Радою України, визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Як зазначено в Рішенні Конституційного Суду України №25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

У відповідності до ч.2 ст.152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Отже, з 07.10.2009 року порядок виплати пенсій громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон регулюється нормами Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням рішення Конституційного суду України №25-рп/2009, тобто виплата пенсії повинна проводитися незалежно від місця проживання пенсіонера.

Відсутність законодавчо встановленого механізму поновлення виплати пенсії, припиненої у зв'язку з виїздом громадянина України на постійне місце проживання за кордон, або переведення з одного виду пенсії на інший, не може бути підставою для позбавлення таких осіб права на соціальний захист, що встановлений статтею 46 Конституції України.

Також, як зазначив Європейський суд з прав людини (надалі - ЄСПЛ) у рішенні по справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07.02.2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (п.51 цього рішення).

У п.54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до ст.46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», з якого пунктом 45 даного рішення вбачається, що заявник стверджував, що дискримінацію у його ситуації було спричинено рішенням Конституційного Суду України від 7 жовтня 2009 року. Незважаючи на те, що рішення Конституційного Суду України не мало зворотної дії, положення Конвенції, включаючи статтю 14 Конвенції, якою забороняється дискримінація, були чинними для України з 11 вересня 1997 року. Тому, починаючи з цієї дати, держава мала діяти відповідно до своїх обов'язків і не мала права дискримінувати пенсіонерів.

Тобто, з дня набрання чинності Рішенням Конституційного Суду України №25-рп/2009 щодо неконституційності положень п.2 ч.1 ст.49, другого речення ст.51 Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону.

ОСОБА_2, проживаючи в Ізраїлі, як громадянин України, має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни цієї держави, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.

Порушене право позивача підлягає захисту шляхом зобов'язання відповідача поновити виплату належної позивачу пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з 01.11.2017 року.

За правилами ст.267 КАС України, суд який ухвали в судове рішення в адміністративній справі має право зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, податки у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Виходячи з наведеної норми процесуального законодавства та з метою судового контрою за виконанням судового рішення, суд вважає необхідним зобов'язати відповідача у місячний строк надати звіт про виконання судового рішення.

Керуючись ст.ст. 41, 71, 159, 160, 254 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Позов ОСОБА_2 до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м.Миколаєва Миколаївської області про зобов'язання поновити виплату пенсіїї, - задовольнити.

Зобов'язати Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України м.Миколаєва Миколаївської області поновити виплату пенсії в раніше призначеному розмірі ОСОБА_2 з 01.11.2017 року.

Зобов'язати Центральне об'єднане Управління Пенсійного Фонду України м. Миколаєва Миколаївської області подати до суду звіт про виконання цього судового рішення у місячний строк з дня набрання постановою законної сили.

Апеляційна скарга на постанову суду може бути подана до Одеського апеляційного адміністративного суду через Заводський районний суд м. Миколаєва протягом десяти днів з дня отримання її копії.

Суддя А. В. Біцюк