Справа № 419/2919/17
Суддя: Мартинюк В. Б.
Дата ухвалення: 2017-10-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 419/2919/17
Провадження № 2-а/419/40/2017
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2017 року Новоайдарський районний суд Луганської області

у складі: головуючого судді - Мартинюка В. Б.,

за участю: секретаря - Московченко О. В.,

розглянувши у відритому судовому засіданні в залі суду в смт Новоайдар Луганської області адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Старобільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області про зобов`язання провести перерахунок пенсії за віком, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Новоайдарського районного суду Луганської області з позовом до Старобільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області про зобов`язання провести перерахунок пенсії за віком.

В обґрунтування позовної заяви зазначив, що він досяг пенсійного віку та на теперішній час оформляє документи для виходу на пенсію за віком. Для призначення пенсії ОСОБА_1 звернувся до Новоайдарського відділу обслуговування громадян Старобільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області та надав необхідні документи, які підтверджують його право на пенсію, зокрема, трудову книжку з записами про періоди роботи. Проте, ОСОБА_1 повідомили про те, що у його трудовій книжці НОМЕР_1, виданій 20.06.1977 року за першим місцем його роботи, на першій сторінці відсутня печатка підприємства, у зв`язку з чим він має підтвердити всі періоди своєї роботи, крім тих, відомості про які є у системі персоніфікованого обліку в електронному вигляді. На підставі зібраних ОСОБА_1 довідок та даних системи персоніфікованого обліку ОСОБА_1 призначено пенсію у розмірі 1969,88 грн з 26.04.2017 року, що підтверджується довідкою Пенсійного фонду.

Однак, з`ясувалось, що до загального трудового стажу ОСОБА_1 не включено період з 24.10.1991 року по 31.12.1998 року, загалом 7 років 2 місяці і 7 днів, з причин того, що довідка про підтвердження трудового стажу в період його роботи в Райгородському управлінні по експлуатації газового господарства та "Луганськгаз" з 24.10.1991 року по 31.12.1998 року, видана 25.04.2017 року в м. Луганськ підприємством "Луганськгаз", та не може бути прийнята як документ, оскільки є недійсною та не створює правових наслідків, оскільки видана підприємством, яке розташоване на території, яка тимчасово не підконтрольна українській владі.

На підставі вищенаведеного, позивач просить суд зобов`язати Старобільське об`єднане управління Пенсійного фонду України Луганської області врахувати до його стажу роботи період роботи з 24.10.1991 р. по 31.12.1998 р. та зобов`язати Старобільське об`єднане управління Пенсійного фонду України Луганської області провести перерахунок розміру пенсії з урахуванням стажу роботи з 24.10.1991 р. по 31.12.1998 р.

Позивач - ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, просив суд розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача Старобільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області І. О. Самохвалова у судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги не визнала.

На адресу суду 26.10.2017 року від представника відповідача, надійшло заперечення проти позову, в якому зазначено, що довідка про підтвердження трудового стажу №01-25/109 від 25.04.2017 р. не врахована під час призначення пенсії, оскільки зазначене на печатці м. Луганськ Розпорядженням КМУ віднесено до начелених пунктів, на теритолрії яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, у зв`язку з чим довідка є недійною і не створює правових наслідків. За таких обставин Управління Пенсійного фонду України в Новоайдарському районі Луганської області вважає позовні вимоги ОСОБА_1 необґрунтованими та просить суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог повністю.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судовим розглядом встановлено, що після набуття права на призначення пенсії за віком ОСОБА_1 звернувся до відповідача з заявою про призначення пенсії відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

В Новоайдарському відділі обслуговування громадян Старобільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області ОСОБА_1 повідомлено, що при вирішенні питання призначення пенсії позивачу за віком, виявилося, що у його трудовій книжці НОМЕР_1, виданій 20.06.1977 року за першим місцем його роботи, на першій сторінці відсутня печатка підприємства, у зв`язку з чим він має підтвердити всі періоди своєї роботи, крім тих, відомості про які є у системі персоніфікованого обліку в електронному вигляді.

Згідно записів в трудовій книжці НОМЕР_1, виданій 20.06.1977 року, ОСОБА_1 24.10.1991 року прийнятий на роботу в Райгородське управління по експлуатації газового господарства, дільниця Новоайдар слюсарем по експлуатації та ремонту газового обладнання третього розряду (наказ №102-ЛС від 23.10.1991 року); 21.04.1993 року ОСОБА_1 переведено на посаду слюсаря з експлуатації та ремонту підземних газопроводів третього розряду (наказ № 27 -ЛС від 21.04.1993 року); 10.03.1994 року ОСОБА_1 переведено на посаду слюсаря третього розряду по експлуатації та ремонту газового обладнання АДС (наказ № 18-ЛС від 10.03.1994 року); 01.12.2003 року ОСОБА_1 присвоєно 4 - ий розряд слюсаря з експлуатації та ремонту газового обладнання (наказ №232-ЛС від 01.12.2003 року); 29.07.2010 року - Відкрите акціонерне товариство по газопостачанню і газифікації "Луганськгаз" перейменовано на Публічне акціонерне товариство "по газопостачанню та газифікації "Луганськгаз" (наказ № 99 від 29.07.2010 року); 31.08.2010 року ОСОБА_1 звільнено по переводу в Старобільський Міжрайгаз (наказ № 314-ЛС від 31.08.2010 року); 01.09.2010 року ОСОБА_1 прийнято на роботу за переводом слюсарем четвертого розряду до Філії "Старобільськміжрайгаз" Публічного акціонерного товариства "Луганськгаз" (наказ № 65-ОС від 01.09.2010 року). З останнього місця роботи ОСОБА_1 звільнено у зв'язку з виходом на пенсію з 31.05.2017 року (наказ № 42-ОС від 31.05.2017 року) (а.с.6-10).

Згідно довідки від 31.08.2017 року позивач перебуває на обліку в Новоайдарському відділі з питань призначення, перерахунку та виплати пенсій Старобільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області та йому призначено пенсію за віком у розмірі 1969,88 грн з 26.04.2017 р. (а.с.11).

З огляду на записи в трудовій книжці НОМЕР_1, виданій 20.06.1977 року та беручи до уваги розрахунок стажу, який видано Новоайдарським відділом Старобільського об`єднаного управління Пенсійного фонду Луганської області, встановлено, що до загального стажу ОСОБА_1 не включено період з 24.10.1991 р. по 31.12.1998 р., загалом 7 років, 2 місяці, 7 днів (а.с.13,15).

Спірний період роботи позивача підтверджується довідкою № 01-25/109 від 25.04.2017 р. про підтвердження наявного трудового стажу, з якої вбачається, що ОСОБА_1 працював в Райгородському міжрайонному управлінні з експлуатації газового господарства слюсарем з експлуатації та ремонту газового обладнання з 24.10.1991 р. (наказ про прийняття на роботу від 23.10.1991 р. №102-ЛС) до 31.08.2010 р. (наказ про звільнення від 31.08.2010 р. №314 - ЛС) (а.с.16).

Статтею 46 Конституції України визначено право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років.

Згідно абз. 1 ч. 4 ст. 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Відповідно до п.п.2 п.2.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління ПФУ від 25.11.2005р. № 22-1, до заяви для призначення пенсії за віком додаються, зокрема, документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою КМУ від 12.08.1993р. № 637.

Періоди трудової та іншої діяльності, що проходили до 1 січня 2004 року, відповідно до ч. 4 ст. 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, тобто відповідно до ст. ст. 56, 63 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Робота на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форм власності та господарювання зараховується на підставі записів трудової книжки. У разі відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються інші документи, видані за місцем роботи, а також архівними установами.

Досліджуючи трудову книжку позивача, як документ підтвердження його роботи в спірний період, суд визнає, що вона заповнена з порушенням вимог інструкції «Про порядок ведення трудових книжок на підприємствах в установах і організаціях», затвердженої постановою Держкомпраці СРСР від 20.07.1974 р. № 162, яка діяла до 1993 року, та інструкції «Про порядок ведення трудових книжок на підприємствах в установах і організаціях», затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993р. №58, оскільки в ній відсутня печатка підприємства за першим місцем роботи позивача. Разом з тим, записи трудової книжки позивача про його роботу на цьому підприємстві в період з 24.10.1991 року по 31.12.1998 року підтверджуються наданою позивачем довідкою підприємства «Луганськгаз» (а.с.16).

Зазначену довідку відповідач не прийняв, оскільки вона видана підприємством, яке розташоване на території, що тимчасово не контролюється українською владою.

Проте, суд не приймає до уваги доводи представника відповідача з огляду на наступне.

Дійсно, відповідно до ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» ці довідки є недійсними і не створюють правових наслідків. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними.

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки наданих позивачем документів, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи належне пенсійне забезпечення.

ЄСПЛ неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 рішення у справі «Ковач проти України», п.59 рішення у справі «Мельниченко проти України», п.50 рішення у справі «Чуйкіна проти України» тощо).

Це, звичайно, не означає, що суд має приймати рішення на користь людини кожного разу, коли вона про це просить, але суд повинен оцінювати фактичні обставини справи з урахуванням того, що права, гарантовані Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, мають залишатися ефективними, тобто людину не можна ставити в ситуацію, коли вона завідомо не може реалізувати своїх прав навіть теоретично.

Відповідно до Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» формами дискримінаціє є: пряма дискримінація, непряма дискримінація, підбурювання до дискримінації, пособництво у дискримінації, утиск (ст.5). Відповідно до ст.1 цього Закону непряма дискримінація - ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, обєктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована територія України є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.

Ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey) (Страсбург, 10 травня 2001 року заява № 25781/94), Європейський суд з прав людини наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. У справі Намібії так званого «намібійського винятку» зазначений виняток полягає у тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи , видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території.

Відповідно до ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України. Також ст. 48 КЗпП України встановлено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Згідно п. 20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12.08.1993 р., у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

Виходячи з системного аналізу вищевикладених норм, суд вважає, що єдиною підставою для визначення трудового стажу є трудова книжка, а у разі її відсутності або відповідних відомостей у ній уточнюючі довідки або рішення комісії з питань підтвердження стажу роботи на посадах, що дають право на призначення пенсії на пільгових умовах.

Отже, враховуючи те, що майновий інтерес позивача ґрунтується на положеннях чинного законодавства, стандарти ЄСПЛ можуть і повинні бути застосовані до цього випадку.

Беручи до уваги вищенаведене, суд вважає, що неврахування відповідачем довідки №01-25/109 від 25.04.2017 р. щодо підтвердження трудового стажу ОСОБА_1, порушує його конституційне право на отримання належного пенсійного забезпечення.

Таким чином, такі вимоги, які є цілком виправданими в звичайній ситуації, оскільки формально вони базуються на положеннях п. 20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою КМУ від 12 серпня 1993 р. № 637, та мають на меті підтвердження тривалості роботи на посадах і роботах, указаних в трудовій книжці - становлять дискримінаційне поводження по відношенню до особи, яка навіть теоретично не може надати такі документи, а отже за такого підходу автоматично позбавляються права на пенсійне забезпечення, передбаченого ЗУ «Про пенсійне забезпечення».

З урахування вищевикладеного, суд вважає, що дії представника відповідача, які в звичайних умовах можуть бути цілком обґрунтованими, в особливій ситуації заявника є проявом непрямої дискримінації. При цьому, позивач надав достатньо доказів, згідно вимог законодавства, які підтверджують його право на пенсію. При таких встановлених судом обставинах та положеннях законодавства, суд вважає, що позивач має право та достатньо трудового стажу для призначення пенсії за віком згідно Закону України «Про пенсійне забезпечення». У зв'язку із зазначеним суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню.

Діючим законодавством України не передбачений обов'язок або право Пенсійного фонду України здійснювати призначення пенсії без відповідного волевиявлення пенсіонера, а отже таке призначення має бути здійснено саме з моменту звернення позивача до УПФУ в Новоайдарському районі Луганської області.

Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про незалежність судової влади" № 8 від 13.06.2007, зазначено, що відповідно до статей 8 та 22 Конституції України не підлягають застосуванню судами закони та інші нормативно-правові акти, якими скасовуються конституційні права і свободи людини та громадянина, а також нові закони, які звужують зміст та обсяг встановлених Конституцією України і чинними законами прав і свобод. Суди при визначенні юридичної сили законів та інших нормативно-правових актів щодо їх діяльності повинні керуватися Конституцією України як актом прямої дії.У відповідності до положень статі 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом (ст. 46 Конституції України).

Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (ст. 55 Конституції України).

Конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені, статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції (ст. 46 Конституції України).

Виключно законами України визначаються: права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов'язки громадянина; основи соціального захисту (п. 1, 6, частини 1 ст. 92 Конституції України).

Згідно з ст. 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення», громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Стаття 46 Конституції України встановлює, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до приписів ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 КАС України, адміністративні справи, у яких однією зі сторін є орган чи посадова особа місцевого самоврядування, посадова чи службова особа органу місцевого самоврядування, підсудні місцевим загальним судам як адміністративним судам.

На підставі викладеного, ЗУ «Про пенсійне забезпечення», ЗУ "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у них, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року № 637, Конституції України, керуючись ст.ст.2, 8, 11, 18, 19, 69-71, 105, 160-163, 186 КАС України, суд-

П О С Т А Н О В И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Старобільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області про зобов`язання провести перерахунок пенсії за віком - задовольнити.

Зобов'язати Старобільське об`єднане управління Пенсійного фонду України в Луганській області врахувати до стажу роботи ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, період роботи з 24.10.1991 р. по 31.12.1998 р.

Зобов'язати Старобільське об`єднане управління Пенсійного фонду України в Луганській області провести перерахунок розміру пенсії ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, з урахуванням стажу роботи за період з 24.10.1991 р. по 31.12.1998 р.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції може бути подана до Донецького апеляційного адміністративного суду через Новоайдарський районний суд Луганської області протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у скороченому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України. Якщо було подано апеляційну скаргу, судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Головуючий В. Б. Мартинюк