Справа № 694/906/17
Суддя: Земляна Г.В.
Дата ухвалення: 2017-10-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 694/906/17 Головуючий у 1-й інстанції: Сакун Д.І. Суддя-доповідач: Земляна Г.В.
У Х В А Л А

Іменем України

31 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Земляної Г.В.

суддів Ісаєнко Ю.А., Сорочко Є.О.

за участю секретаря Данилюк Л.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні без фіксації судового процесу, в порядку ч. 1 ст.41 КАС України апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Звенигородського районного суду Черкаської області від 04 вересня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Звенигородського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Черкаської області про поновлення пропущеного строку, визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Звенигородського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Черкаської області, в якому просила :

- визнати причини пропущення строку для звернення до суду поважними та поновити пропущений за поважних причин строк для звернення до суду за захистом її права як дитини війни на підвищену пенсію з 09.07.2007;

- визнати дії Звенигородського об'єднаного управління Пенсійного фонду України щодо нарахування і виплати несплаченої як дитині війни підвищеної на 30% надбавки з 09.07.2007 по теперішній час протиправними, а невиплачену підвищену пенсію заборгованістю;

- зобов'язати Звенигородське об'єднане управління Пенсійного фонду України негайно з дня набрання судовим рішенням чинності здійснити перерахунок пенсії, підвищивши її на 30% надбавку як дитині війни з 09.07.2007 по 28.12.2014, виплатити у повному обсязі заборговані кошти з урахуванням проведених виплат, а також нараховувати і виплачувати підвищену на 30% надбавку пенсію як дитині війни у подальшому розмірі довічно.

Ухвалою Звенигородського районного суду Черкаської області від 04 вересня 2017 року позов ОСОБА_2 до Звенигородського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Черкаської області про визнання причин пропущення строку для звернення до суду поважними, поновлення пропущеного строку, визнання діянь протиправними, зобов'язання здійснити перерахунок та виплату підвищеної пенсії на 30% надбавку як дитині війни з 09.07.2007 нараховувати і виплачувати підвищену пенсію у повному розмірі в подальшому довічно - залишено без розгляду в частині вимог за період з 09.07.2007 по 27.01.2017 включно.

Постановою Звенигородського районного суду Черкаської області від 04 вересня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з постановою суду, позивач подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та постановити нову, якою задовольнити позов в повному обсязі. В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на незаконність, необґрунтованість та необ'єктивність рішення суду, неповне з'ясування всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, порушення судом норм процесуального права, що є підставою для скасування судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а постанова суду підлягає залишенню без змін, з наступних підстав.

У зв'язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 1 ст. 41 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до положень ст. 195 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі п.1 ч.1 ст. 198, ст.200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд першої інстанції всебічно, повно та об'єктивно розглянув справу, правильно встановив обставини справи, наданим доказам дав правильну правову оцінку і прийшов до обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_2 перебуває на обліку в Звенигородському об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України та отримує пенсію за віком, також має право на отримання надбавки до пенсії відповідно до Закону України «Про соціальний захист дітей війни» №2195-IV від 18.11.2004 .

05 червня 2017 року ОСОБА_2 звернулась з заявою до Звенигородського об'єднаного управління Пенсійного фонду України про здійснення нарахування та виплати підвищеної на 30% надбавки до пенсії як дитині війни з 09.07.2007 по день звернення включно, а також нараховувати і виплачувати підвищену на 30% надбавку пенсію як дитині війни у подальшому.

Листом №6123/02 від 20.06.2017 Звенигородське об'єднане управління Пенсійного фонду України відмовило у задоволенні заяви позивача та повідомило позивача про те, що підстав для перерахунку виплат соціальної допомоги відповідно до Закону України «Про соціальний захист дітей війни» починаючи з 2007 року та по даний час немає. Крім того зазначено, що надбавка дітям війни ОСОБА_2 призначена та виплачується в розмірі згідно діючого законодавства.

Суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позову прийшов до висновку, що дії Звенигородського об'єднаного управління Пенсійного фонду України є правомірними, оскільки відповідач діяв на підставі, в межах та у спосіб передбачений чинним законодавством.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки вони знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи виходячи з наступного.

Виплата соціальної допомоги дитині війни відповідно до статті 6 Закону України Закону України «Про соціальний захист дітей війни» здійснена позивачу правомірно в порядку та розмірах, визначених Кабінетом Міністрів України, оскільки Законом України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 припинені дії норм Закону України «Про соціальний захист дітей війни» в частині, яка, зокрема, стосується визначення розміру соціальної допомоги дитини війни.

Відповідно до статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», в редакції чинній від 01.01.2015, дітям війни (крім тих, на яких поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, виплачується підвищення у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 6 постанови Кабінету Міністрів України від 06.07.2011 № 745 «Про встановлення деяких розмірів виплат, що фінансуються за рахунок коштів державного бюджету», встановлено, що дітям війни (крім тих, на яких поширюється дія Законів України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та «Про жертви нацистських переслідувань») до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, підвищення проводиться у розмірі 49,8 грн.

Пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 28.12.2011 № 1381 «Про підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення» передбачено, що дітям війни (крім тих, на яких поширюється дія Законів України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань») до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, підвищення, встановлене статтею 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», провадиться у розмірі 66,43 грн.

Як вбачається з наданої пенсійним органом відповіді, на даний час відповідач здійснює виплати ОСОБА_2 як дитині війни у розмірі 66,43 грн., встановленому пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 28.12.2011 № 1381. Інших нормативно правових актів Кабінетом Міністрів України щодо підвищення та визначення розміру виплат як дитині війни не приймалось.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про правомірність дій Звенигородського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Черкаської області та як наслідок відсутність правових підстав до задоволення позовних вимог.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України справа №311/32/17 від 11 травня 2017 року.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що відповідач за вказаних обставин діяв в межах повноважень передбачених законодавством.

Також необхідно зазначити, що в своїй апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить задовольнити її позовні вимоги щодо нарахування та виплати їй щомісячної надбавки як дитині війни 30 % починаючи з 09.07.2007. Однак колегія суддів не може прийняти до уваги зазначені вимоги позивача, з огляду на те, що ухвалою Звенигородського районного суду Черкаської області від 04 вересня 2017 року було залишено без розгляду вимог позивача про зобов'язання здійснити перерахунок та виплату підвищеної пенсії на 30% надбавку як дитині війни за період з 09.07.2007 по 27.01.2017 включно. Зазначене рішення набрало законної сили та не було оскаржено в судовому у порядку.

Посилання позивача на те, що відповідно до статті 22 Конституції України відмова пенсійного органу у здійсненні нарахування і виплати несплаченої як дитині війні підвищеної на 30% надбавки позивачу приводить до звуження змісту та обсягу її конституційних прав на пенсійне забезпечення не приймається судом до уваги, оскільки саме Кабінет Міністрів України повноважний вживати заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина та проводити політику у сфері соціального захисту, а наслідки внесення змін до законодавства, що врегульовували правовідносини, пов'язані з пенсійним забезпеченням державних службовців не відносяться до компетенції відповідача.

Відповідно до ч. 2 ст. 95 Конституції України виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків.

В рішенні Конституційного Суду України від 26 грудня 2011 року №20-рп/2011 зазначено, що одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень. Передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави. Водночас зміст основного права не може бути порушений, що є загальновизнаним правилом. Неприпустимим також є встановлення такого правового регулювання, відповідно до якого розмір пенсій, інших соціальних виплат та допомоги буде нижчим від рівня, визначеного в частині третій статті 46 Конституції України, і не дозволить забезпечувати належні умови життя особи в суспільстві та зберігати її людську гідність, що суперечитиме статті 21 Конституції України.

В рішенні Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року №3-рп/2012 зазначено, що суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції, на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України. Однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов'язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості.

Колегія суддів зазначає, що згідно з правовою позицією Європейського суду з прав людини, викладеною в рішенні «Великода проти України» від 03.06.2014, законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Як зазначив Конституційний Суд України в своєму рішенні від 09.02.1999 №1-рп/99 у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів), за загально визначеним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині 1 статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Доводи, викладені заявником в апеляційній скарзі були предметом дослідження суду першої інстанції і не знайшли свого належного підтвердження.

При цьому апеляційна скарга не містить посилання на обставини, передбачені статтями 202 - 204 Кодексу адміністративного судочинства України, за яких рішення суду підлягає скасуванню.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, в зв'язку з чим апеляційна скарга залишається без задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.4, 8-11, 160, 196, 198, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Постанову Звенигородського районного суду Черкаської області від 04 вересня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів із дня складання у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги до Вищого адміністративного суду України у порядку ст.212 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: Г.В. Земляна

Судді: Ю.А. Ісаєнко

Є.О. Сорочко

Повний текст ухвали виготовлено 31 жовтня 2017 року.