Справа № 822/1987/17
Суддя: Біла Л.М.
Дата ухвалення: 2017-10-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 822/1987/17

Головуючий у 1-й інстанції: Салюк П.І.

Суддя-доповідач: Біла Л.М.

26 жовтня 2017 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Білої Л.М.

суддів: Гонтарука В. М. Граб Л.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Міністерства оборони України на постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 03 серпня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій неправомірними,

В С Т А Н О В И В :
В липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України про визнання дій неправомірними.

Постановою Хмельницького окружного адміністративного суду від 03 серпня 2017 року позов задоволено частково.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, у зв`язку з чим, апелянт просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позову.

19 вересня 2017 року на адресу суду надійшли додаткові докази по справі (вх.№ 13659/17) від позивача.

Ухвалою суду від 05 жовтня 2017 року за клопотанням представника Міністерства оборони України до участі у справі залучено Хмельницький обласний військовий комісаріат, як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.

Сторони, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, надавши суду 25 жовтня 2017 року заяву про перенесення розгляду судового засідання, у зв`язку із перебуванням у відпустці повноважного представника Міністерства оборони України.

Зважаючи на те, що до поданої заяви не додано будь-яких належних доказів перебування у відпустці представника апелянта, а також те, що судом участь сторін в судовому засіданні не визнавалась обов`язковою, колегія суддів прийшла до висновку щодо відсутності підстав для перенесення розгляду судового засідання та можливості апеляційного розгляду справи в порядку письмового провадження у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 197 КАС України.

Згідно з ч. 6 ст. 12, ч. 1 ст. 41 КАС України у випадку неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, під час судового розгляду повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не відбувається.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.

Як досліджено з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 проходив військову службу у Збройних силах колишнього СРСР та України.

05 вересня 1993 року позивача було звільнено з військової служби у запас.

01 березня 2012 року позивачу була довічно встановлена 2 група інвалідності, пов`язана із захворюванням, отриманим під час проходження військової служби, що підтверджується довідкою до акту огляду МСЕК серії ХМ №233928.

В подальшому, 29.10.2014 позивачу була довічно встановлена 2 група інвалідності, пов`язана з виконанням обов`язків військової служби, що підтверджується довідкою до акту огляду МСЕК серії АВ №0325439.

22 вересня 2015 року ОСОБА_1 звернувся із заявою та доданими документами для виплати йому одноразової грошової допомоги у зв`язку із отриманням другої групи інвалідності, травма та захворювання які пов`язані з виконанням обов`язків.

Листом Департаменту фінансів Міністерства оборони України №7/3051 від 19.10.2015 позивачу було повідомлено про те, що підстав для розгляду поданих документів не вбачається, тому вони повертаються як такі, що не відповідають вимогам Порядку № 975, та тому, що згідно з висновком військкомату заявник не має права на допомогу.

В даному листі зазначається, що дія постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975 та нової редакції ст. 16 Закону "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів сімей" поширюється тільки на військовослужбовців та звільнених осіб, які первинно отримали інвалідність після 01.01.2014.

Позивач не погоджуючись із такими діями Міністерства оборони України оскаржив їх до суду.

Постановою Хмельницького окружного адміністративного суду від 17 травня 2016 року, яка залишена без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 27 липня 2016 року, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Міністерства оборони України щодо не розгляду заяви ОСОБА_1 про призначення та виплату одноразової грошової допомоги. Зобов`язано Міністерство оборони України розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення та виплату одноразової грошової допомоги у відповідності до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 року №499.

Відповідно до вищезазначених судових рішень позивач звернувся із заявою та відповідними документами до Міністерства оборони України про призначення та виплату йому одноразової грошової допомоги.

17 березня 2017 року на засіданні комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, оформленого Протоколом № 24, розглянуто подані документи майора у запасі ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), які надійшли відповідно до постанови Хмельницького окружного адміністративного суду від 17 травня 2016 року і ухвали Вінницького апеляційного адміністративного суду від 27 липня 2016 року та прийнято рішення про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги, оскільки на день звільнення позивача діяла ст. 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", яка передбачала державне обов`язкове особисте страхування та не передбачала виплату одноразової грошової допомоги.

Окрім того, комісія зазначила, що виплату одноразової грошової допомоги введено Законом України "Про загальний військовий обов`язок і військову службу", який набув чинності 10 травня 2006 року. Закон не має зворотної дії в часі, тому ОСОБА_1 не має права на одержання одноразової грошової допомоги. Окрім цього, зміна групи інвалідності у ОСОБА_1 відбулася понад дворічний термін, що згідно з ч. 4 ст. 16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та п. 8 Порядку призначення та виплати одноразової грошової допомоги, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975, що не дає підстав для здійснення доплати одноразової грошової допомоги у зв`язку із зміною групи інвалідності.

Вказані обставини слугували підставою для звернення позивача до суду за захистом своїх прав.

Задовольняючи позов частково та виходячи за межі позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до висновку, що відповідач, ігноруючи вище вказані рішення судів першої та апеляційної інстанції, неправомірно відмовив ОСОБА_1 в призначенні одноразової грошової допомоги, у зв`язку із чим належним способом захисту порушеного права позивача слугуватиме зобов`язання Міністерства оборони України призначити ОСОБА_1 та виплатити одноразову грошову допомогу у відповідності до Постанови КМУ № 499 від 28.05.2008.

Колегія суддів погоджується із такою позицією суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно з ст. 41 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або каліцтва військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Відповідно до ст. 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (у редакції до внесення змін від 03.11.2006 року Законом № 328-У) було визначено, що військовослужбовці, а також військовозобов`язані, призвані на збори, підлягають державному обов`язковому особистому страхуванню на випадок загибелі або смерті в розмірі 100-кратного мінімального прожиткового рівня населення України на час загибелі або смерті, а також в разі поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання, одержаних у період проходження служби (зборів), у розмірі, залежному від ступеня втрати працездатності, що визначається у відсотковому відношенні від загальної суми страхування на випадок загибелі або смерті.

Умови страхування і порядок виплат страхових сум військовослужбовцям і військовозобов`язаним, призваним на збори, та членам їх сімей, встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України з питань соціального захисту військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і деяких інших осіб" від 03.11.2006 № 328-У (набрав чинності з 01.01.2007) були внесені зміни до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", зокрема, ст. 16 була викладена у новій редакції та доповнено ч. 2, згідно з якою передбачено, що у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю під час виконання ним обов`язків військової служби, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі до п`ятирічного грошового забезпечення за останньою посадою в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України.

З аналізу наведених вище правових норм слідує, що право на отримання одноразової грошової допомоги виникає у осіб, інвалідність яких настала після набрання чинності змін до ст. 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", тобто з 01.01.2007.

Відповідно до п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб" від 28.05.2008 №499 (далі - Порядок №499) призначення і виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, що сталися після 01.01.2007, здійснюється згідно з Порядком, затвердженим цією постановою.

Положеннями п.п. 2 п. 2 Порядку №499 передбачено, що одноразова грошова допомога виплачується військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової служби) у разі настання інвалідності в період проходження військової служби та особам, звільненим з військової служби, у разі настання інвалідності не пізніше ніж через три місяці після звільнення з такої служби чи після закінчення зазначеного строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період її проходження, - у розмірі: 27-місячного грошового забезпечення - інвалідам І групи; 24-місячного грошового забезпечення - інвалідам II групи; 20-місячного грошового забезпечення - інвалідам III групи, а у разі настання інвалідності внаслідок виконання обов`язків військової служби - у розмірі: 33-місячного грошового забезпечення - інвалідам І групи; 30-місячного грошового забезпечення - інвалідам II групи; 27-місячного грошового забезпечення - інвалідам III групи.

Зі змісту наведеної норми вбачається, що право на отримання одноразової грошової допомоги пов`язане з настанням відповідних обставин, а саме: страхових випадків (загибель (смерть), поранення (контузія, травма або каліцтво); встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи звільнених з військової служби (зборів) осіб, які відбулися після 01.01.2007.

Аналізуючи доводи апелянта стосовно відсутності підстав для одержання позивачем одноразової грошової допомоги, суд апеляційної інстанції враховує наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачу встановлена інвалідність 2 групи 01.03.2012, тобто після звільнення з військової служби, при цьому інвалідність пов`язана з захворюванням, отриманим внаслідок проходження позивачем військової служби.

Таким чином, ОСОБА_1 встановлено інвалідність, яка сталася після 01 січня 2007 року внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, тобто після набрання чинності нової редакції ст. 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Між тим, колегія суддів звертає увагу на те, що право позивача на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої ст. 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та Порядком № 499 встановлено рішеннями Хмельницького окружного адміністративного суду від 17 травня 2016 року та Вінницького апеляційного адміністративного суду від 27 липня 2016 року у справі № 686/2085/16, які набрали законної сили.

Згідно з ст. 255 КАС України постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов`язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України. Обставини, які були встановлені постановою, що набрала законної сили, в одній адміністративній справі не можуть оспорюватися в іншій судовій справі за участю тих самих сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

В порушення вимог ч. 1 ст. 72 та ст. 255 КАС України, мотиви оскаржуваної відмови від 17 березня 2017 року та доводи апеляційної скарги Міністерства оборони України фактично зводяться до не визнання за позивачем права на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності внаслідок захворювання, отриманого під час військової служби.

Крім того, колегія суддів вважає, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми ст. 41 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" та Порядку № 499, які пов`язують право на отримання одноразової грошової допомоги з часом встановлення інвалідності звільненого зі служби військовослужбовця, яка настала внаслідок захворювання, що мало місце в період проходження військової служби, незалежно від строку, що минув після звільнення з військової служби, а не з часом звільнення військовослужбовця зі служби, як на цьому наполягає апелянт.

За таких обставин суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції вірно встановив, що рішення відповідача про відмову в призначенні та виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги є протиправним, у зв`язку із чим доводи апелянта стосовно правомірності його дії є безпідставними та такими, що ґрунтуються на помилковому трактуванні норм матеріального права та суперечать обставинам, які встановлені наведеними судовими рішеннями.

Даючи правову оцінку доводам апелянта стосовно того, що суд першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення втрутився у дискреційні повноваження Міністерства оборони України, судова колегія вказує на наступне.

Згідно з визначенням, наведеним у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 під дискреційними повноваженнями розуміють повноваження, яке надає адміністративному органу певний ступінь свободи під час прийняття рішення таким чином, даючи йому змогу вибрати з кількох юридично допустимих рішень те яке буде найбільш прийнятним.

Суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч. 3 ст. 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності.

Водночас, комісія Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, оформленого Протоколом № 24, розглядала подані позивачем документи на виконання постанови Хмельницького окружного адміністративного суду від 17 травня 2016 року і ухвали Вінницького апеляційного адміністративного суду від 27 липня 2016 року і зазначеними судовими рішеннями вже було визнано право позивача на отримання одноразової грошової допомоги відповідно до Порядку, що діяв на час встановлення інвалідності.

В контексті ж розгляду даної справи, відповідач відмовив ОСОБА_1 у виплаті одноразової грошової допомоги посилаючись на відсутність у нього права на таку виплату, не взявши до уваги наявність судових рішень, які набрали законної сили з даного питання.

Тобто, якщо дії відповідного органу визнані судом протиправними, а іншого варіанту поведінки (вільного розсуду) у суб`єкта владних повноважень за законом не існує, то суд має повне право зобов`язати такий орган влади вчинити конкретні дії, які б гарантували захист законних прав і свобод позивача.

При цьому, зобов`язання судом суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, які належать до його компетенції не є втручанням у дискреційні повноваження, оскільки суд лише зобов`язує державний орган вчинити дії у спосіб, на підставі та в межах повноважень, що забезпечує виконання завдань, визначених ст. 2 КАС України.

В свою чергу, судова колегія вважає безпідставним посилання апелянта на наявність відповідної правової позиції Вищого адміністративного суду України, відповідно до якої суд не вправі приймати рішення про виплату одноразової грошової допомоги (постанова від 04.02.2016 у справі К/800/34580/15 та постанова від 18.04.2017 у справі №К/800/7775/16), оскільки в даній справі рішенню суду першої інстанції про зобов`язання призначити та виплатити одноразову грошову допомогу позивачу передували інші судові рішення, якими визнано право позивача на отримання такої виплати, чого не було у справах, які розглядав суд касаційної інстанції.

Також колегія суддів приймає до уваги ту обставину, що відповідач не заперечував факт отриманої позивачем травми під час проходження військової служби та що позивачем надано усі необхідні документи для прийняття рішення.

Враховуючи вищевказане, суд апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції обрано достатній та належний спосіб захисту порушеного права позивача, шляхом зобов`язання Міністерства оборони України призначити ОСОБА_1 та виплатити одноразову грошову допомогу у відповідності до Постанови КМУ № 499 від 28.05.2008.

Таким чином, судова колегія вважає, що викладені в апеляційній скарзі доводи не обґрунтовують наявності правових підстав в Міністерства оборони України для відмови позивачу у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги та не підтверджують втручання судом першої інстанції у дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

На підставі викладеного та приймаючи до уваги, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваної постанови вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне і обґрунтоване рішення, висновки суду відповідають обставинам справи, а тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :
апеляційну скаргу Міністерства оборони України залишити без задоволення, а постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 03 серпня 2017 року - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. ст. 212, 254 КАС України.

Ухвала суду складена в повному обсязі протягом трьох днів з дня закінчення розгляду справи.

Головуючий Біла Л.М.

Судді Гонтарук В. М. Граб Л.С.