Справа № 2а-811/10/0870
Суддя: Татаринов Дмитро Вікторович
Дата ухвалення: 2010-03-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2010 року (12 год. 29 хв.)Справа № 2а-811/10/0870 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Татаринова Д.В.

при секретарі Сандига В.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м. Запоріжжя, м. Запоріжжя

до: ОСОБА_1, м Запоріжжя

про: зобовязання подання декларації про доходи, -

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_2, діє на підставі довіреності № 20 від 20 лютого 2010 року;

від відповідача: не зявився,-

ВСТАНОВИВ:

11 лютого 2010 року до Запорізького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м. Запоріжжя до ОСОБА_1, в якому позивач просить суд зобовязати відповідача подати до ДПІ у Шевченківському районі м. Запоріжжя декларацію про отримані у 2007 році доходи не за місцем роботи.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначає, що на підставі одержаних відомостей з центральної бази даних ПДС України було встановлено, що відповідач, як засновник юридичної особи ТОВ «Япаз» вніс до статутний фонд підприємства грошові кошти у розмірі 187 гривень, ТОВ «Метпромсистема» грошові кошти у розмірі 12 375 гривень, ТОВ «Вгрейс» у розмірі 321 475 гривень, ТОВ «Українська Інвестиційна Асоціація» у розмірі 25 750 гривень, ТОВ «Агарський мис» у розмірі 7 125 гривень, між тим сума вказаних коштів значною мірою перевищує задекларований дохід відповідача. Позивач двічі звертався до відповідача з проханням подати декларацію пор доходи як громадянина засновника, який вніс кошти до статутного фонду юридичної особи, на які відповідач жодного разу не прореагував. Таким чином відповідач порушив встановлений ст. 67 Конституції України та Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» обовязок подання податкової декларації про отримані доходи за минулий рік. У звязку з чим позивач вимушений був звернутись до суду.

Представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав зазначених в позовній заяві. Просить суд позов задовольнити.

Відповідач у судове засідання не зявлявся двічі, про причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не надав. Відповідач про дату та час розгляду справи судом повідомлявся належним чином.

Оцінивши представлені докази, суд вважає що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.4 Закону України «Про державну податкову службу в Україні» № 509-ХІІ від 04 грудня 1990 року Державна податкова адміністрація є центральним органом виконавчої влади, а ст.2 цього Закону встановлено, що завданням органів державної податкової служби є здійснення контролю за додержанням податкового законодавства, правильністю обчислення, повнотою і своєчасністю сплати до бюджетів, державних цільових фондів податків і зборів (обовязкових платежів), а також неподаткових доходів, установлених законодавством.

З огляду на викладене, органи державної податкової служби законодавцем віднесено до субєктів владних повноважень, а предметом даного спору є публічні правовідносини.

Таким чином спір, що виник між сторонами є публічно-правовим.

Згідно з п.4 ч.1 ст.17 КАС України компетенція адміністративних судів поширюється на спори за зверненням субєкта владних повноважень у випадках, встановлених законом.

В ході розгляду справи судом встановлено відсутність у позивача, передбачених законом повноважень на звернення до адміністративного суду з позовом про зобовязання фізичної особи подати декларацію про доходи.

Відповідно до п.1 ч.1, ч.2 ст. 157 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства та розяснює позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.

При цьому, суд вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Згідно з ч.1 ст.5 КАС України адміністративне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України.

За правилами ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Оскільки даний публічно-правовий спір не підлягає розгляду в порядку цивільного, господарського чи кримінального судочинства, у суду не має підстав для закриття провадження у даній справі, оскільки в такому випадку буде порушено конституційне право позивача на судовий захист.

Вирішуючи питання щодо правомірності вимог позивача, суд виходить з наступного.

Позивач зазначив, що його звернення до суду обумовлено виконанням покладеної на нього функції контролю за своєчасністю подання платниками податків податкових декларацій та правильністю, своєчасністю сплати податків.

Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з п.п.1.1 ст.1 Закону України «Про порядок погашення зобовязань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» №2181-ІІІ від 21 грудня 2000 року термін «платники податків» у цьому Законі вжито у такому значенні це юридичні особи, їх філії, відділення, інші відокремлені підрозділи, що не мають статусу юридичної особи, а також фізичні особи, які мають статус субєктів підприємницької діяльності чи не мають такого статусу, на яких згідно з законами покладено обовязок утримувати та/або сплачувати податки і збори (обовязкові платежі), пеню та штрафні санкції.

Відповідно до п.п.4.1.1 п.4.1 ст.4 Закону України «Про порядок погашення зобовязань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» №2181-ІІІ від 21 грудня 2000 року платник податків самостійно обчислює суму податкового зобовязання, яку зазначає у податковій декларації.

Підпунктом 4.1.4 пункту 4.1 статті 4 Закону України «Про порядок погашення зобовязань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» №2181-ІІІ від 21 грудня 2000 року визначено, що податкові декларації подаються за базовий податковий (звітний) період, що дорівнює:

а) календарному місяцю (у тому числі при сплаті місячних авансових внесків), протягом 20 календарних днів, наступних за останнім календарним днем звітного (податкового) місяця;

б) календарному кварталу або календарному півріччю (у тому числі при сплаті квартальних або піврічних авансових внесків), протягом 40 календарних днів, наступних за останнім календарним днем звітного (податкового) кварталу (півріччя);

в) календарному року, крім випадків, передбачених підпунктом «г» підпункту 4.1.4 цього пункту, протягом 60 календарних днів за останнім календарним днем звітного (податкового) року;

г) календарному року для платників податку на доходи фізичних осіб (прибуткового податку з громадян), до 1 квітня року, наступного за звітним.

Згідно з п.п. «а»п.п.4.2.2 п.4.2 Закону України «Про порядок погашення зобовязань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» №2181-ІІІ від 21 грудня 2000 року контролюючий орган зобовязаний самостійно визначити суму податкового зобовязання платника податків у разі, якщо платник податків не подає у встановлені строки податкову декларацію.

Відповідно до п.п.4.3.1 п.4.3 ст.4 Закону України «Про порядок погашення зобовязань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» №2181-ІІІ від 21 грудня 2000 року якщо контролюючий орган не може самостійно визначити суму податкового зобовязання платника податків згідно з підпунктом «а» підпункту 4.2.2 статті 4 цього Закону у звязку з невстановленням фактичного місцезнаходження підприємства чи його відокремлених підрозділів, місцезнаходження фізичної особи або ухиленням платника податків чи його посадових осіб від надання відомостей, передбачених законодавством, а також якщо неможливо визначити суму податкових зобовязань у звязку з неведенням платником податків податкового обліку або відсутністю визначених законодавством первинних документів, сума податкових зобовязань платника податків може бути визначена за непрямим методом.

Підпунктом 5.2.1 пункту 5.2 статті 5 Закону України «Про порядок погашення зобовязань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» №2181-ІІІ від 21 грудня 2000 року встановлено, що податкове зобовязання платника податків, нараховане контролюючим органом відповідно до пунктів 4.2 та 4.3 статті 4 цього Закону, вважається узгодженим у день отримання платником податків податкового повідомлення, за винятком випадків, визначених підпунктом 5.2.2 цього пункту.

Із зазначених положень Закону України «Про порядок погашення зобовязань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» №2181-ІІІ від 21 грудня 2000 року вбачається, що платника податків не може бути примушено подати податкову декларацію, а на позивача покладено обовязок, в разі неподання податкової декларації, самостійно визначати суму податкового зобовязання у способи, передбачені цим Законом.

Крім цього, ст. 1641 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачена відповідальність за неподання або несвоєчасне подання громадянами декларацій про доходи чи включення до декларацій перекручених даних, неведення обліку або неналежне ведення обліку доходів і витрат, для яких законами України встановлено обовязкову форму обліку.

Згідно зі ст.2342 цього Кодексу органи державної податкової служби України розглядають справи про адміністративні правопорушення, повязані з ухиленням від подання декларації про доходи (стаття 1641КУпАП).

Статтею 255 КАС України визначено, що постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили є обовязковою і підлягає виконанню на всій території України.

Отже, зміст права на судовий захист передбачає не лише ухвалення правосудного судового рішення, яким суд надає захист порушеним правам, свободам чи інтересам особи, а й реальне виконання цього рішення.

Проаналізувавши зазначені норми чинного законодавства України, суд дійшов висновку, що позивачем був обраний невірний спосіб захисту його прав та інтересів держави, оскільки у спірних відносинах їх належить захищати в порядку та у спосіб, встановленими Закону України «Про порядок погашення зобовязань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» №2181-ІІІ від 21 грудня 2000 року та Кодексом України про адміністративні правопорушення.

Крім того, відповідно до Підпункту «а» п.п. 18.1. ст. 18 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» річна декларація про майновий стан і доходи (податкова декларація) подається платником податку, який зобов'язаний подавати таку декларацію згідно з нормами цього Закону або інших законів.

Випадки, коли, громадяни зобовязані подати таку декларацію передбачені п.п. 8.1.3, п.п. 8.2.1 ст. 8; п.п. 9.7.3, п.п. 9.9.1 ст. 9; п. 13.4 ст. 13 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб».

Позивачем в позовній заяві як підставу для подання декларації вказано на п.п. 8.1.3 п.8.1 ст.8 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб», яка передбачає, що якщо згідно з нормами цього Закону окремі види оподатковуваних доходів (прибутків) не підлягають оподаткуванню при їх нарахуванні чи виплаті, то платник податку зобов'язаний самостійно включити суму таких доходів до складу загального річного оподатковуваного доходу та подати річну декларацію з цього податку.

Однак, в позовній заяві позивачем не зазначено, внаслідок чого отриманий відповідачем дохід та відповідно на підставі якої норми закону зобовязання нарахувати, сплатити податок та подати декларацію про такий доход покладено на відповідача. До того ж, позивачем не доведено, що відповідач взагалі отримав такий дохід у 2007 - 2008 роках.

Керуючись ст.ст. 94, 158, 160, 161, 162, 163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволені адміністративного позову Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м. Запоріжжя до ОСОБА_1 про зобовязання подання декларації про доходи відмовити у повному обсязі.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, якщо таку заяву не було подано. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у строк, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду. Заява про апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі з дня складення в повному обсязі. Якщо постанову було проголошено у відсутності особи, яка бере участь у справі, то строк подання заяви про апеляційне оскарження обчислюється з дня отримання нею копії постанови. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження з подачею її копії до апеляційної інстанції або в порядку ч. 5 ст. 186 КАС України.

Постанова складена у повному обсязі 29 березня 2010 року.

Суддя Д.В. Татаринов