Справа № 820/4522/17
Суддя: Заічко О.В.
Дата ухвалення: 2017-10-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 жовтня 2017 р. № 820/4522/17

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді - Заічко О.В.

при секретареві судового засідання - Мараєвій О.В.,

за участю: представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Харкові адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-переробний завод "Рекаст" до Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області про визнання незаконними та скасування податкових повідомлень - рішень ,-

В С Т А Н О В И В:

До Харківського окружного адміністративного суду звернувся позивач з адміністративним позовом, в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просить суд: визнати незаконними та скасувати податкові повідомлення - рішення від 31.08.2017 року № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2, що прийняті відповідачем.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що висновки акту перевірки суперечать дійсним обставинам справи, а прийняті за наслідками перевірки податкові повідомлення рішення є незаконними та таким, що підлягають скасуванню, оскільки вважав, що, операції які виникли між ним та ТОВ «Торгівельна компанія «Біві-Ант» (податковий номер 39403341) мали реальний характер та спричинили реальні зміни майнового стану платників податків та підтверджені належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, також зазначив, що чинне законодавство не ставить умову виникнення податкових зобовязань платника у залежність від стану податкового обліку його контрагентів, фактичного знаходження їх за місцем реєстрації та наявності чи відсутності основних фондів. Позивач не може нести відповідальність за невиконання його контрагентами своїх зобовязань, адже платник не наділений повноваженнями податкового контролю для виконання функцій, покладених на податкові органи, а тому не може володіти інформацією відносно виконання контрагентом податкових зобовязань.

У судовому засіданні представник позивача підтримав адміністративний позов, просив його задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в ньому.

Представник відповідача проти позову заперечував, просив у задоволенні позовних вимог відмовити з огляду на доводи наданих суду письмових заперечень в контексті того, що позаплановою виїзною перевіркою товариства було встановлено, що надані для перевірки первинні документи бухгалтерського та податкового обліку не є достатніми доказами фактичного виконання операцій за угодою, укладеною з ТОВ «Біві-Ант», зважаючи на наявність матеріалів узагальненої податкової інформації Східної ОДПІ м.Харкова ГУ ДФС у Харківській області від 14.11.2016 р. № 665/20-38-14-02-04/39403341 про неможливість проведення перевірки ТОВ «ТК «Біві-Ант» та Оперативного управління Центральної ОДПІ м. Харкова за адресою: м. Харків, вул. Драгомирівська, 10, якою розташування ТОВ «ТК «Біві-Ант» за вказаною податковою адресою не встановлено. Крім того, відповідно до вироку по справі № 646/6316/16-к від 18.07.2016 року засновника ТОВ «ТК «Біві-Ант» (ОСОБА_3Ю.) визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 205-1 Кримінального кодексу України . Також, відповідно до вироку по справі № 640/7331/16-к від 16.08.2016 року було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 205-1 Кримінального кодексу України ОСОБА_4 який придбав корпоративні права заставника ТОВ "Міатекс" - контрагента ТОВ «ТК «Біві-Ант».

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

ТОВ «ВПЗ «Рекаст» зареєстровано Департаментом реєстрації Харківської міської ради 15.11.2011 року номер запису 0051707, податковий номер платника податків 37878742.

Місцезнаходження платника податків: Україна, 61022, Харківська область, місто Харків, Дзержинський район, провулок Криничний, будинок 10.

ТОВ «ВПЗ «Рекаст» укладено договір оренди з ТОВ «Еталон-2000» (податковий номер: 31060798) № 59 від 09.11.2011 року на оренду нежитлового приміщення за адресою: Харківська область, місто Харків, Дзержинський район, провулок Криничний, будинок 10.

Додатково, ТОВ «ВПЗ «Рекаст» укладено договір оренди нежитлових приміщень з ТОВ «ВПЗ «Рекаст Плюс» (податковий номер 37875165) від 03.04.2013 року № 6А, відповідно до якого було передано в тимчасове платне користування на умовах найму окреме індивідуально визначене майно нежитлові приміщення № 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8 в літ. «А-1», загальною площею 1 812,7 кв.м. з інженерним оснащенням для виробництва кормових матеріалів, розташовані за адресою: 61051, Харківська область, м. Харків, вулиця Заводу Комсомолець, будинок 36. Вищенаведене нерухоме майно було надано позивачу виключно для здійснення ним господарської діяльності з виробництва жирних кислот соняшникових олій та саломасів ( а.с.168-174).

Позивача взято на податковий облік в Центральній ОДПІ м. Харкова ГУ ДФС у Харківській області 16.11.2011 року за № 62517, станом на 03.08.2017 року позивач перебуває на обліку в Центральній ОДПІ м. Харкова ГУ ДФС у Харківській області.

Відповідно до штатного розкладу ТОВ «ВПЗ «Рекаст» станом на 2015 рік, що затверджений директором ОСОБА_5 загальна штатна чисельність працівників становить 23 особи, а місячний фонд оплати праці становить 50 600,00 грн. ( а.с.175).

Головним управлінням ДФС у Харківській області була проведена позапланова документальна виїзна перевірка ТОВ «ВПЗ «Рекаст» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2015 р. по 30.06.2017 р., валютного законодавства за період з 01.01.2015 р. по 30.06.2017 р., з питань єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2015 р. по 30.06.2017 р., результати якої відображені в акті від 16.08.2017 № 9996/20-40-14-11-11/37878742 (а.с.11-56).

Висновки акту перевірки свідчать про те, що працівниками контролюючого органу було встановлено порушення позивачем, зокрема, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, п. 201.1, п. 201.6, п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України, яке полягає у заниженні податку на додану вартість, що підлягає сплаті до бюджету за жовтень 2015 року у сумі 443 409,00 грн., на підставі чого завищено суму відємного значення, що зараховано до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду за жовтень 2015 року у сумі 403 591,00 грн.

На підставі висновків акту перевірки контролюючим органом були прийняті податкові повідомлення-рішення: № НОМЕР_1 від 31.08.2017 року, яким позивачеві було збільшено суму грошового зобовязання з податку на додану вартість на суму 665 113,50 грн. (443 409,00 грн. за податковим зобовязанням та 221 704,50 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями) та № НОМЕР_2 від 31.08.2017 року, яким було встановлено завищення відємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду на суму 403 591,00 грн. ( а.с.57-59).

Підставою для встановлення контролюючим органом зазначених порушень та, як наслідок, прийняття спірних податкових повідомлень - рішень слугувала наявність податкової інформації Східної ОДПІ м.Харкова ГУ ДФС у Харківській області від 14.11.2016 р. № 665/20-38-14-02-04/39403341 про неможливість проведення перевірки ТОВ «ТК «Біві-Ант» та Оперативного управління Центральної ОДПІ м. Харкова за адресою: м. Харків, вул. Драгомирівська, 10, якою розташування ТОВ «ТК «Біві-Ант» за вказаною податковою адресою не встановлено та вироку по справі № 646/6316/16-к від 18.07.2016 року, яким засновника ТОВ «ТК «Біві-Ант» (ОСОБА_3Ю.) визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 205-1 Кримінального кодексу України, а також, вироку по справі № 640/7331/16-к від 16.08.2016 року, яким було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 205-1 Кримінального кодексу України ОСОБА_4 який придбав корпоративні права заставника ТОВ "Міатекс" - контрагента ТОВ «ТК «Біві-Ант», відтак, контролюючий орган дійшов висновку про фіктивність угод, укладених між позивачем та ТОВ «ТК «Біві-Ант».

Щодо господарської діяльності позивача у перевіряємий відповідачем період, суд встановив, що останній мав взаємовідносини з ТОВ «Торгівельна компанія «Біві-Ант».

Як вбачається з матеріалів справи, між ТОВ «Торгівельна компанія «Біві-Ант» (Постачальник), в особі директора ОСОБА_6 та ТОВ «ВПЗ «Рекаст» (Покупець), в особі директора ОСОБА_5, був укладений договір поставки № 21 від 30.03.2015 року ( а.с.65-67). Відповідно до умов зазначеного договору Постачальник зобовязується передати у власність Покупця світлі рослинні олії (далі по тексту Товар) кількістю 440,0 тон на загальну суму 5 082 000,00 грн.

На виконання умов договору ТОВ «ТК «Біві-Ант» на адресу ТОВ «ВПЗ «Рекаст» виписано видаткову накладну № 298 від 31.03.2015 р. та податкову накладну № 128 від 31.03.2015 р. на загальну суму 5 082 000,00 грн, в тому числі ПДВ в розмірі 847 000,00 грн. ( а.с.23,68).

Суми податку на додану вартість за вказаною податковою накладною включено до складу податкового кредиту та відображені у реєстрі отриманих податкових накладних, що відповідають даним додатку 5 до податкової декларації з податку на додану вартість та даним декларації з ПДВ за березень 2015 року на суму 847 000,00 грн., що не заперечувалось сторонами.

Згідно з п. 2.1 договору поставки № 21 від 30.03.2015 року Постачальник зобовязується передати Товар на умовах «самовивозу зі складу Постачальника». Датою поставки Товару вважається дата відвантаження Товару зі складу Постачальника (п. 2.3 Договору поставки № 21 від 30.03.2015 року).

Поставка Товару від Вантажовідправника ТОВ «ТК «Біві-Ант» (пункт навантаження м. Харків, вул. Драгомирівська, 10) до Вантажоодержувача ТОВ «ВПЗ «Рекаст» (пункт розвантаження м. Харків, вул. Заводу Комсомолець, 36) підтверджується Товарно-транспортними накладними, копії яких містяться в матеріалах справи ( а.с.69-85):

№ Р31-03/1 від 31.03.2015 р. кількістю 26,30 т. на загальну суму 303 765,00 грн.;

№ Р31-03/2 від 31.03.2015 р. кількістю 26,28 т. на загальну суму 303 534,00 грн.;

№ Р31-03/3 від 31.03.2015 р. кількістю 25,89 т. на загальну суму 299 029,50 грн.;

№ Р31-03/4 від 31.03.2015 р. кількістю 26,14 т. на загальну суму 301 917,00 грн.;

№ Р31-03/5 від 31.03.2015 р. кількістю 26,21 т. на загальну суму 302 725,50 грн.;

№ Р31-03/6 від 31.03.2015 р. кількістю 25,91 т. на загальну суму 299 260,50 грн.;

№ Р31-03/7 від 31.03.2015 р. кількістю 26,01 т. на загальну суму 300 415,50 грн.;

№ Р31-03/8 від 31.03.2015 р. кількістю 26,19 т. на загальну суму 302 494,50 грн.;

№ Р31-03/9 від 31.03.2015 р. кількістю 25,89 т. на загальну суму 299 029,50 грн.;

№ Р31-03/10 від 31.03.2015 р. кількістю 25,79 т. на загальну суму 297 874,50 грн.;

№ Р31-03/11 від 31.03.2015 р. кількістю 26,34 т. на загальну суму 304 227,00 грн.;

№ Р31-03/12 від 31.03.2015 р. кількістю 26,42 т. на загальну суму 305 151,00 грн.;

№ Р31-03/13 від 31.03.2015 р. кількістю 26,18 т. на загальну суму 302 379,00 грн.;

№ Р31-03/14 від 31.03.2015 р. кількістю 26,35 т. на загальну суму 304 342,50 грн.;

№ Р31-03/15 від 31.03.2015 р. кількістю 26,42 т. на загальну суму 305 151,00 грн.;

№ Р31-03/16 від 31.03.2015 р. кількістю 26,25 т. на загальну суму 303 187,50 грн.;

№ Р31-03/18 від 31.03.2015 р. кількістю 21,43 т. на загальну суму 247 516,50 грн.

Відповідно до Журналу «ОСОБА_6 вхідної сировини» під час отримання Товару був проведений відбір проб сировини, отриманої 31 березня 2015 року від Постачальника ТОВ «ТК «Біві-Ант». У результаті проведеного у виробничій лабораторії ТОВ «ВПЗ «Рекаст» аналізу органолептичних та фізико-хімічних показників, був зроблений висновок, що світлі рослинні олії у кількості 440 т. відповідають ДСТУ 5055:2008. Крім того, після отримання світлої рослинної олії, був проведений розрахунок матеріального балансу виробництва монокарбованих жирних кормових кислот, що підтверджується випискою з журналу «Змінне завдання» ( а.с.86-88).

В подальшому сировина, що була отримана від ТОВ «ТК «Біві-Ант» підлягала переробці відповідно до Технологічної інструкції виробництва жирних кислот соапстоків світлих рослинних олій, розробленої головним інженером ТОВ «ВПЗ «Рекаст» і затвердженої директором ТОВ «ВПЗ «Рекаст» 05 січня 2013 року. ( а.с.89-106).

Як зясовано судовим розглядом, в результаті переробки світлих рослинних олій ТОВ «ВПЗ «Рекаст» отримало жирні кислоти соапстоків світлих рослинних олій, що за своїми органолептичними та фізико-хімічними показниками відповідають ДСТУ 4860:2007 та підтверджується Паспортами на жирні кислоти соапстоків світлих рослинних олій від 31.03.2015 року № 188А та № 189А ( а.с.107-108).

Згідно з приймально-здавальною накладною від 31.03.2015 року жирні кислоти соапстоків світлих рослинних олій були переміщені з виробничого цеху з переробки жирів до складу готової продукції ( а.с.109).

Частковий розрахунок за товар ТОВ «ВПЗ «Рекаст» зроблено у безготівковій формі шляхом перерахування коштів у розмірі 1 500 000,00 грн. на банківський рахунок Постачальника, що підтверджується Платіжним дорученням № 4 від 27.07.2015 р ( а.с.110).

Судом зясовано, що 17 листопада 2015 року між ТОВ «ТК «Біві-Ант» (Первісний кредитор) та ТОВ «Енерго Постач-81» (Новий кредитор) був укладений договір про відступлення права вимоги № 17-1/15 ( а.с.111-112). Відповідно до предмету вказаного договору Новий кредитор набуває право вимоги, належне Первісному кредиторові відповідно до договору поставки № 21 від 30.03.2015 р., укладеного між Первісним кредитором та ТОВ «ВПЗ «Рекаст».

Згідно з п. 1.2 договору про відступлення права вимоги № 17-1/15 від 17.11.2015 р. за цим договором Новий кредитор одержує право замість Первісного кредитора вимагати від Боржника сплати грошових коштів, що залишились до сплати за договором поставки № 21 від 30.03.2015 р. в розмірі 3 582 000,00 грн.

У листопаді 2015 року ТОВ «ВПЗ «Рекаст» отримало Повідомлення про відступлення права вимоги від 17.11.2015 року про те, що сума боргу підлягає сплаті Новому кредитору ТОВ «Енерго Постач-81»( а.с.113).

Відповідно до платіжного доручення № 1151 від 19.11.2015 року на суму 2 582 000,00 грн. та платіжного доручення № 1154 від 20.11.2015 року на суму 1 000 000,00 грн. ТОВ «ВПЗ «Рекаст» розрахувалося в повному обсязі за договором поставки № 21 від 30.03.2015 р.( а.с.114-115).

Матеріалами справи також підтверджено, що на підставі договору поставки № 4 ЖК від 20.02.2015 року, укладеного між ТОВ «ВПЗ «Рекаст» (Постачальник), в особі директора ОСОБА_5, та ТОВ «ТПК Гермес-Сервіс» (Покупець), в особі директора ОСОБА_7, жирні кислоти соапстоків світлих рослинних олій були продані останньому ( а.с.116-118). На виконання договору поставки № 4 ЖК від 20.02.2015 р. були видані видаткові накладні № 36, № 37, № 59 на загальну суму 5 401 148,00 грн. ( а.с.119-120,176).

На підставі довіреності № 26 від 30.03.2015 р. жирні кислоти соапстоків рослинних олій кількістю 440 т. були передані Директору ТОВ «ТПК Гермес-Сервіс» ОСОБА_7 ( а.с.121).

Платіжними дорученнями № 11 від 30.04.2015 року, №, 335 від 23.06.2015 року, № 341 від 23.06.2015 року, № 343 віл 25.06.2015 року, № 347 від 26.06.2015 року, № 364 від 08.07.2015 року, № 368 від 09.07.2015 року, № 372 від 10.07.2015 року, № 377 від 13.07.2015 року, № 400 від 23.07.2015 року, № 38 від 16.09.2015 року підтверджується, що ТОВ «ТПК Гермес-Сервіс» здійснив повний розрахунок з позивачем за договором поставки № 4 ЖК від 20.02.2015 року. Зазначений розрахунок також підтверджується актом звірки взаємних розрахунків між ТОВ «ВПЗ «Рекаст» та ТОВ «ТПК Гермес-Сервіс» за договором поставки 4ЖК від 20.02.2015 року ( а.с. 156-167).

Відповідно до фінансових звітів субєкта малого підприємництва ТОВ «ВПЗ «Рекаст» за І квартал 2015 року, баланс станом на 31.03.2015 року становить 24 541 900 грн., а чистий прибуток 1 876 100,00 грн., за І півріччя 2015 року, баланс станом на 30.06.2015 року 18 441 300,00 грн., а чистий прибуток 4 755 000,00 грн., за 9 місяців 2015 року баланс станом на 30.09.2015 року становить 26 230 200,00 грн., а чистий прибуток 6 481 800,00 грн.( а.с. 177-189).

Перевіряючи юридичну та фактичну обґрунтованість мотивів та суджень, покладених субєктом владних повноважень в основу висновків перевірки та спірних податкових повідомлень- рішень, суд зазначає наступне.

Згідно з положенням п. 44.1 ст. 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначає Закон України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (далі по тексту Закон ).

Відповідно до ст. 1 вказаного Закону ( в редакції, чинній на час господарських взаємовідносин, які були предметом перевірки) первинний документ це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Аналіз цієї норми дає підстави вважати, що первинний документ містить дві обовязкові ознаки: відомості про господарську операцію і підтвердження її реального (фактичного) здійснення.

Підпунктом 14.1.36 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України визначено, що господарська діяльність це діяльність особи, що повязана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема, за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Згідно зі ст. 1 Закону, господарська операція це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобовязань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона має спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків. Здійснення господарської операції і власне її результат підлягають відображенню в бухгалтерському обліку.

За змістом ч. 1 та 2 ст. 9 Закону (в редакції, що діяла на момент виникнення господарських правовідносин між ТОВ «ТК «Біві-Ант» та ТОВ «ВПЗ «Рекаст») підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обовязкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Тобто для бухгалтерського обліку мають значення лише ті документи, які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій.

Оцінивши вищевказані первинні документи за правилами ст.86 КАС України, суд відмічає, що зміст оглянутих документів містить назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; особистий підпис особи, яка брала участь у здійсненні господарської операції; первинні документи виписані реально існуючими субєктами права.

За таких обставин, суд доходить висновку, що оглянуті документи не мають дефектів форми, змісту або походження, котрі в силу ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», ст. 44 Податкового кодексу України, п. 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку (затверджено наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 р. №88, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 р. за №168/704) спричиняють втрату первинними документами юридичної сили і доказовості, призвели до зміни в структурі активів платника податків, а відтак сприймаються судом як належні та допустимі докази реальності вчинення господарських операцій.

Суд також зауважує, що договір не є первинним обліковим документом для цілей бухгалтерського обліку. Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Отже, договір свідчить лише про намір виконати дії (операції) в майбутньому, а не про їх фактичне виконання.

Відповідно до вищенаведеного визначення, господарська операція повязана не з фактом підписання договору, а з фактом руху активів платника податків та руху його капіталу.

Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обовязкова ознака господарської операції кореспондує з нормами Податкового кодексу України ( що були чинні на час господарських взаємовідносин, які є предметом перевірки).

Відповідно до п. 198.1 ст. 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України;

г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше:

- дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;

- дата отримання платником податку товарів/послуг (п. 198.2 ст. 198 ПК України).

Відповідно до п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України (в редакції, що діяла на момент виникнення господарських правовідносин між ТОВ «ТК «Біві-Ант» та ТОВ «ВПЗ «Рекаст») податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 193.1 ст. 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у звязку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу (п. 198.6 ст. 198 ПК).

Аналіз наведених норм свідчить, що господарські операції для визначення податкового кредиту мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність таких операцій, та спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Відповідно до п. 201.1 ст. 201 ПК України, платник податку зобовязаний надати покупцю (отримувачу) податкову накладну, складену в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи, та зареєстровану в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Як вбачається з матеріалів справи, всі перелічені суми податкового кредиту підтверджені відповідними податковими накладними. В свою чергу, ці податкові накладні складені на підставі договорів та відповідають вимогам п. 201.1 ст. 201 Податкового кодексу України.

Представник відповідача в судовому засіданні не заперечував проти правильності оформлення податкової накладної, яка була складена контрагентом позивача та на підставі якої позивач скористався правом на формування податкового кредиту.

В ході перевірки відповідачем не встановлено у позивача наміру отримати за договором, укладеним з контрагентом іншого результату, ніж отримання товару (сировини) світлих рослинних олій, який в подальшому, було перероблено у жирні кислоти соапстоків світлих рослинних олій та реалізовано третій особі.

Щодо висновків контролюючого органу про наявність ознак фіктивності правочину, укладеного позивачем з ТОВ "ТК "Біві -Ант", через наявність податкової інформації Східної ОДПІ м.Харкова ГУ ДФС у Харківській області від 14.11.2016 р. № 665/20-38-14-02-04/39403341 про неможливість проведення перевірки ТОВ «ТК «Біві-Ант» та Оперативного управління Центральної ОДПІ м. Харкова за адресою: м. Харків, вул. Драгомирівська, 10, якою розташування ТОВ «ТК «Біві-Ант» за вказаною податковою адресою не встановлено та вироку по справі № 646/6316/16-к від 18.07.2016 року, яким засновника ТОВ «ТК «Біві-Ант» (ОСОБА_3Ю.) визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 205-1 Кримінального кодексу України, а також, вироку по справі № 640/7331/16-к від 16.08.2016 року, яким було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 205-1 Кримінального кодексу України ОСОБА_4 який придбав корпоративні права заставника ТОВ "Міатекс" - контрагента ТОВ «ТК «Біві-Ант», суд зазначає наступне.

У відповідності до ст. 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, що свідчить про те, що, у разі коли контрагент не виконав свого зобов'язання по сплаті податку до бюджету, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо неплатника, а не інших осіб, у т.ч. його контрагентів. Зазначена обставина не є підставою для позбавлення платника податку права на віднесення сплачених ним у ціні товару відповідних сум до складу витрат та податкового кредиту з ПДВ, якщо останній виконав усі передбачені законом умови щодо цього та має всі документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту.

Поряд з цим, чинне законодавство не повязує право платника на податкові витрати із знаходженням підприємства - постачальника за юридичною адресою, кількістю працюючих на такому підприємстві, тощо. У свою чергу платник податків не зобовязаний перевіряти наявність його контрагента за місцем реєстрації під час здійснення підприємницької діяльності, на нього не може бути покладено надмірний тягар доказування своєї добросовісності. Податкові органи не вправі тлумачити поняття добросовісності платника як таке, що породжує у останнього додаткові обовязки не передбачені чинним законодавством. Так само недекларування платниками податкових зобовязань та несплата ними необхідних сум податків до бюджету є порушенням, допущеними цим постачальником як третьою особою, а не позивачем безпосередньо, що також не може розглядатися як свідчення недобросовісності позивача як платника податків.

Варто наголосити, що вищенаведена позиція цілком і в повній мірі відповідає міжнародній судовій практиці, зокрема, практиці Європейського суду з прав людини.

У відповідності до ст. 1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»від 23 лютого 2006 року Україна визнає джерелом права рішення Європейського суду з прав людини, а також Юрисдикцію цього суду в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції. Рішення Європейського суду є частиною національного законодавства і є обов'язковими для правозастосування органами правосуддя.

Так, відповідно п. 57 Рішення Європейського суду з прав людини по справі «Булвес»АД проти Болгарії від 22.01.09 р. судом було зазначено, що оскільки компанія-заявник у повному обсязі та вчасно виконала обов'язки з дотримання встановлених Державою-членом Конвенції норм стосовно ПДВ та не мала засобів для забезпечення виконання податкових зобов'язань постачальником і не знала про невиконання останнім своїх обов'язків, вона могла правомірно очікувати отримання вигоди від застосування одного із основних правил системи оподаткування ПДВ, а саме від визнання права на податковий кредит щодо суми ПДВ, яка була сплачена постачальнику. Більше того, лише після подачі декларації із віднесенням відповідних сум до складу податкового кредиту та проведення податковими органами зустрічної перевірки постачальника могло бути встановлено, чи виконав постачальник свій обов'язок подання звітності з ПДВ у повному обсязі. Відповідачем не доведено обізнаності позивача щодо недобросовісного декларування своїх зобов'язань його контрагентами. Отже, позивач не може нести наслідків невиконання постачальником його зобов'язань зі сплати податку. Такі вимоги, на думку зазначеного рішення Європейського суду з прав людини, є надмірним тягарем для платника податку, що порушує справедливий баланс, який повинен підтримуватись між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту прав власності.

Суд відзначає, що згідно статей 627, 628 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними.

Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 204 ЦК Україна договір визнається недійсним у судовому порядку, а не на підставі ОСОБА_7 перевірки фіскального органу. Податкові органи не мають права визначати договори недійсними чи нікчемними в актах перевірок, а лише у судовому порядку. Оскільки податкові органи не звертались до суду із цього питання, доказів протилежного суду не надано, то названий вище договір, укладений між позивачем та його контрагентом має юридичну силу.

Отже, чинне законодавство не ставить умову виникнення податкових зобовязань платника у залежність від стану податкового обліку його контрагентів, фактичного знаходження їх за місцем реєстрації та наявності чи відсутності основних фондів. Позивач не може нести відповідальність за невиконання його контрагентами своїх зобовязань, адже платник не наділений повноваженнями податкового контролю для виконання функцій, покладених на податкові органи, а тому не може володіти інформацією відносно виконання контрагентом податкових зобовязань.

Відповідно до положень ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

Якщо відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, є недостовірними і були внесені до нього, третя особа може посилатися на них у спорі як на достовірні. Третя особа не може посилатися на них у спорі у разі, якщо вона знала або могла знати про те, що такі відомості є недостовірними.

Відомості, що містяться в Єдиному державному реєстрі, використовуються для ідентифікації юридичної особи або її відокремленого підрозділу, громадського формування, що не має статусу юридичної особи, фізичної особи - підприємця, у тому числі під час провадження ними господарської діяльності та відкриття рахунків у банках та інших фінансових установах.

Отже, чинне законодавство України виходить із принципу публічно-правової легітимації діяльності всіх субєктів господарювання. Вони для третіх осіб існують, якщо відповідні дані внесені до Єдиного державного реєстру. І ніхто при цьому не повинен удаватися до перевірки відповідних даних, будь-яка особа може сприймати відомості про свого контрагента як достовірні, якщо вони містяться у реєстрі. Такий підхід закладено з метою забезпечення стабільності господарського обороту, коли будь-яка особа має бути впевнена, що придбання нею будь-якого майна не буде поставлена під сумнів через недобросовісну поведінку інших учасників правовідносин.

Тому немає жодних підстав стверджувати, що фіктивність субєкта господарювання «автоматично» позбавляє правого значення всіх юридичних дій, вчинених від його імені.

Крім того, суд зазначає про те, що в акті перевірки відсутня будь-яка інформація про те, що позивач був обізнаний про фіктивну діяльність контрагента з яким відбулись господарсько-правові відносини.

Пунктом 38 Рішення Європейського суду з прав людини від 9 січня 2007 року у справі «Інтерсплав проти України» встановлено, що «коли державні органи володіють будь-якою інформацією про зловживання у системі відшкодування ПДВ, що здійснюються конкретною кампанією, вони можуть вжити відповідних заходів з метою запобігання або усунення таких зловживань. Суд, однак, не може прийняти зауваження Уряду щодо загальної практики з відшкодування ПДВ за відсутності будь-яких ознак, які б вказували на те, що заявник був безпосередньо залучений до таких зловживань».

Отже, на думку Європейського суду з прав людини, відмова у підтвердженні права на бюджетне відшкодування ПДВ може ґрунтуватися на встановленні зловживань з боку саме того платника податку, який формував суми бюджетного відшкодування.

Таким чином, негативні наслідки, зокрема, у вигляді позбавлення права на податковий кредит та/або на бюджетне відшкодування, можуть бути застосовані саме до того платника податків, який їх припустився, а не до іншої особи.

Зазначений принцип підлягає застосуванню також при оцінці правомірності посилання в податковому обліку платника податків на податкові накладні, складені та видані субєктом господарювання з ознаками фіктивності. Виходячи з правових позицій Європейського суду з прав людини, відповідальність за неналежне складення податкової накладної повинен нести саме той платник податків, який допустив відповідне порушення, якщо податковим органом не доведена причетність іншого платника податків до протиправної діяльності недобросовісної особи.

При цьому визначальним критерієм для підтвердження права платника податку на податковий кредит та/або бюджетне відшкодування є реальність вчинюваної господарської операції, тобто встановлення факту зміни руху активів чи зміни стану зобовязань платника податку внаслідок придбання ним товарів (послуг), що використовуються таким платником у своїй господарській діяльності.

Положеннями ст. 69 КАС України передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Враховуючи те, що судом, на підставі належним чином оформлених первинних бухгалтерських документів, була встановлена реальність господарських операцій між позивачем та ТОВ «ТК «Біві-Ант», що спричинили реальні зміни майнового стану платників податків, суд дійшов висновку про те, що відповідачем не були належним чином проаналізовані фактичні обставини, які склалися між позивачем та його контрагентом щодо постачання товару та залишені поза увагою реальні зміни майнового стану сторін, що відбулися внаслідок виконання умов договору поставки.

Згідно ч. 1 статті 9 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно з ч. 2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач не довів суду належними та допустимими засобами доказування необґрунтованість позовних вимог позивача, у свою чергу, доводи позивача, якими він обґрунтовував свої позовні вимоги, знайшли своє правове підтвердження під час розгляду справи по суті позовних вимог.

З огляду на це, суд дійшов висновку, що податкові повідомлення-рішення від 31.08.2017 року № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 Головного управління ДФС у Харківській області підлягають скасуванню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 8-14, 71, 160-163, 167, 186, 254 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-переробний завод "Рекаст" до Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області про визнання незаконними та скасування податкових повідомлень - рішень - задовольнити.

Скасувати податкові повідомлення - рішення Головного управління ДФС у Харківській області від 31.08.2017 року № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 , які винесені відносно Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-переробний завод "Рекаст".

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови виготовлено 02 листопада 2017 року.

Суддя Заічко О.В.