Справа № 452/1849/17
Суддя: Кравців В. І.
Дата ухвалення: 2017-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа №: 452/1849/17
П О С Т А Н О В А
Іменем України
20 жовтня 2017 року м.Самбір
Самбірський міськрайонний суд Львівської області
у складі: головуючого - судді Кравціва В.І., розглянувши у порядку скороченого провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 про визнання протиправними рішення та дій посадових і службових осіб Самбірського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Львівської області,
ОСОБА_1 20 липня 2017 року пред`явила адміністративний позов про визнання протиправними рішення та дій посадових і службових осіб Самбірського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Львівської області (далі Самбірське ОУ ПФУ) щодо відмови у відновленні нарахування та виплати, призначеної у 2015 році їй, позивачу, пенсії по втраті годувальника, згідно Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», зобов`язання відповідача відновити нарахування і виплату пенсії по втраті годувальника, виплату їй різниці недорахованої суми пенсії з урахуванням виплачених сум з листопада 2016 року, а також відшкодування моральної шкоди у розмірі 50 000,00 грн.
У обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_1 посилалася на те, що вона, позивач, є дружиною годувальника - інваліда війни ОСОБА_2 , котрий помер ІНФОРМАЦІЯ_1 внаслідок захворювання, одержаного під час виконання обов`язків військової служби по ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, тобто, померлого внаслідок причини, зазначеної в пункті «а» статті 20 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» і 11 березня 2008 року їй, позивачу, Самбірським міським управлінням праці та соціального захисту населення Львівської області видано посвідчення члена сім`ї загиблого (померлого ) ветерана війни - інваліда війни та у 2015 році Управлінням Пенсійного фонду України в м. Самборі та Самбірському районі Львівської області відповідно до розпорядження від 06.02.2015 № 201153 призначено пенсію по втраті годувальника, згідно Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», проте, в листопаді 2016 року, без письмового повідомлення та її згоди, Самбірським ОУ ПФУ незаконно припинено виплату пенсії по втраті годувальника відповідно до Закону № 2262-ХІІ та призначено пенсію за віком на загальних підставах, згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
24 листопада 2016 року вона звернулася із письмовою заявою до Самбірського ОУ ПФУ з вимогою невідкладно відновити виплату державної пенсії у зв`язку з втратою годувальника, призначеної на підставі Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та забезпечити подальшу виплату пенсії по втраті годувальника у розмірі, визначеному статтею 37 цього Закону, але отримала відмову у задоволенні своїх вимог, після чого, з метою відновлення її порушеного права та виплати призначеної пенсії по втраті годувальника, згідно Закону № 2262-ХІІ, неодноразово зверталась до Головного Управління ПФУ у Львівській області, Львівської обласної державної адміністрації, народного депутата України ОСОБА_3 , однак отримала відповіді суб`єктів владних повноважень про відсутність підстав для відновлення виплати пенсії по втраті годувальника, згідно Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
Вважала таке рішення відповідача неправомірним, оскільки, у травні 1986 року її чоловік ОСОБА_2 був призваний на спеціальні військові збори Самбірським міським військовим комісаріатом Львівської області та направлений до військової частини № НОМЕР_1 Прикарпатського військового округу для проходження військової служби за призовом під час мобілізації для виконання особливо важливого Урядового завдання з ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи.
У складі в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_2 приймав участь в роботах по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС в період з 11.05.1986 по 06.07.1986, що підтверджується записами у військовому квитку.
Записи у військовому квитку ОСОБА_2 та печатка і підпис відповідальної посадової особи в/ч НОМЕР_1 засвідчують те, що ОСОБА_2 був зарахований до списків особового складу військової частини № НОМЕР_1 та проходив військову службу в цій військовій частині. Після проходження військової служби в запасі, внаслідок переопромінення організму від дії іонізуючого випромінювання ОСОБА_2 захворів.
Згідно довідки Самбірського об`єднаного міського військового комісаріату від 05.10.1998 № 782, наявної в пенсійній справі ОСОБА_2 , - ОСОБА_2 дійсно призивався на військові збори і приймав участь у ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС з 11.05.1986 по 06.07.1986.
16 липня 1991 року Самбірським міським військовим комісаріатом Львівської області ОСОБА_2 видано посвідчення учасника ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС.
Згідно довідки МСЕК від 02.10.1998 ОСОБА_2 встановлена третя група інвалідності безтерміново, причина інвалідності - захворювання, пов`язане з виконанням обов`язків військової служби по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.
7 грудня 1998 року Самбірським міським управлінням праці та соціального захисту населення Львівської області ОСОБА_2 надано статус інваліда війни та видано посвідчення війни третьої групи у відповідності до Наказу Міністерства праці та соціальної політики України, Міністерства оборони України від 1 грудня 1997 року № 24/428 про застосування статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Відповідно до експертного висновку Львівської регіональної міжвідомчої експертної комісії від 19 червня 2008 року захворювання, яке привело до смерті ОСОБА_2 , пов`язане з виконанням обов`язку військової служби по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС
До дня смерті чоловіка, тобто до 06.03.2008, вона, позивач, проживала в шлюбі разом з чоловіком ОСОБА_2 , про що засвідчує довідка № 2033 від 29 січня 2015 року, видана КП Самбірської міської ради «ЖЕК».
Отже, на день смерті чоловіка ОСОБА_2 вона,, позивач, перебувала на його утриманні і незалежно від того, працювала вона чи ні, згідно чинного законодавства України має всі правові для виплати їй пенсії по втраті годувальника, згідно Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
Із 2015 року вона, позивач, є інвалідом другої групи, причина інвалідності - загальне захворювання онкологічного профілю та інвалідність встановлена безтерміново. За період відстоювання свого права на пенсію по втраті годувальника, починаючи з листопада 2016 року, різко погіршився її стан здоров`я, а саме: фізичний та психологічний стан, внаслідок моральних та фізичних страждань.
Отримуючи усні протиправні роз`яснення та письмові протиправні відписки з органів Пенсійного фонду України, вона неодноразово отримувала нервові розлади, які привели до погіршення її стану в процесі медикаментозної субкомпенсації лікарськими препаратами, внаслідок чого Львівським державним онкологічним регіональним лікувально-діагностичним центром їй призначалися та проводилися додаткові курси хіміотерапії і тому завдано непоправиму моральну шкоду, що полягає у сильних душевних стражданнях, які в подальшому проявилися на стані здоров`я. Про це засвідчують медичні висновки ЛКК Самбірської ЦРЛ, витяг з протоколу ЛКК від 19.07.2017 року.
Зважаючи на наведене і враховуючи те, що між незаконними діями Самбірського ОУ ПФУ Львівської області та завданою їй, позивачу, моральною шкодою є прямий причинний зв`язок, враховуючи характер та обсяг завданих моральних та фізичних страждань, втрат немайнового характеру, позивач вважала, що є усі підстави для стягнення моральної шкоди в розмірі 50 000 грн.
Відповідно до ст. 29 (Умови призначення пенсій в разі втрати годувальника) Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 № 2262-ХІІ пенсії в разі втрати годувальника сім`ям військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом призначаються, якщо годувальник помер у період проходження служби або не пізніше 3 місяців після звільнення зі служби чи пізніше цього строку, але внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних у період проходження служби, а сім`ям пенсіонерів з числа цих військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом - якщо годувальник помер у період одержання пенсії або не пізніше 5 років після припинення її виплати.
Згідно зі ст. 30 Закону № 2262-ХІІ право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сімей загиблих, померлих або таких, що пропали безвісти військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які перебували на їх утриманні (стаття 31). Незалежно від перебування на утриманні годувальника пенсія призначається: непрацездатним дітям; непрацездатним батькам і дружині (чоловікові), якщо вони після смерті годувальника втратили джерело засобів до існування, а також непрацездатним батькам і дружині (чоловікові) військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули чи померли або пропали безвісти в період проходження служби або пізніше внаслідок поранення, контузії, каліцтва чи захворювання, що мали місце під час служби.
За матеріалами пенсійної справи ОСОБА_2 працював в Самбірській АТК Львівського АТО ОСС з 21.06.1977 по 29.07.1999 на посаді електрогазозварника. Одночасно, з 06.08.1993 ОСОБА_2 перебував на обліку та отримував пенсію по інвалідності III групи внаслідок роботи по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
У період з 03.09.1998 ОСОБА_2 отримував пенсію по інвалідності III групи, внаслідок захворювання, пов`язаного з виконання обов`язків військової служби по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Тобто, ОСОБА_2 не призначалася пенсія відповідно до Закону № 2262-ХП, оскільки в нього не було такого права. Адже, тільки Закон № 2262-ХП, визначає умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України - військовослужбовців Збройних Сил України, Прикордонних військ України, Національної гвардії України, Управління охорони вищих посадових осіб України, інших військових формувань, що створюються Верховною Радою України, Служби безпеки України, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ України та членів їх сімей, а також військовослужбовців колишніх Збройних Сил СРСР, органів державної безпеки і внутрішніх справ СРСР та членів їх сімей. Право позивача (дружини померлого) на пенсію по втраті годувальника відповідно до Закону № 2262-ХИ є похідним та взаємозв`язаним і від імперативного права померлого (чоловіка позивача) на пенсію відповідно до Закону № 2262-ХІІ.
Питання статусу ОСОБА_2 неодноразово вирішувалося Самбірським ОМВК, зокрема, останній звертався до Львівського територіального архівного відділу Галузевого державного архіву МО України та до Галузевого державного архіву МО України м. Київ. Львівським територіальним архівним відділом Галузевого державного архіву МО України видано довідку, що: «документи військової частини НОМЕР_1 за 1986 рік передані для подальшого зберігання в Галузевий державний архів МО України м. Київ». Згідно з листа Самбірського ОМВК від 11.08.2017 № 3/1773, вбачається, що галузевий державний архів МО України м. Київ зазначає: «за архівними документами військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 (без зазначення військового звання) приймав участь в ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС в період з 11.05.1986 по 06.07.1986. Даних про те, що ОСОБА_2 викликався та призивався Самбірським ОМВК для участі в роботах по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС немає». Самбірським ОМВК додатково зроблено запити щодо уточнення попередньо отриманих даних. У відповіді Міністерства соціальної політики від 07.03.2017 № 737/0/5-17/21 на звернення народного депутата ОСОБА_3 , зазначено: «виплату ОСОБА_1 пенсії у разі втрати годувальника відповідно до Закону № 2262 було припинено, оскільки ОСОБА_2 під час ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС не мав статусу війсковослужбовця».
Відповідно до Порядку здійснення нагляду за додержанням вимог законодавства під час призначення (перерахунку) та виплати пенсій органами Пенсійного фонду України, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України 10.01.2007 № 4, визначено механізм організації та здійснення нагляду структурними підрозділами органів праці та соціального захисту населення, на які покладені функції здійснення нагляду за додержанням вимог законодавства під час призначення (перерахунку) і виплати пенсій органами Пенсійного фонду України. Управлінням соціального захисту населення Самбірської міської ради після закінчення перевірки оформлений акт перевірки правильності призначення (перерахунку) та виплати пенсій від 12.04.2017 № 4, відповідно до якого встановлено, що перевести ОСОБА_1 на пенсію по втраті годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» немає законних підстав.
Вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше вимоги про відшкодування шкоди вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства. Не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, якщо інше не встановлено законом.
У позовній заяві не зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.
З огляду на вищезазначене, листування ОСОБА_1 з органами ПФУ не являється шкодою завданою управлінням (в розумінні ст. 1167 ЦК України), що призвело до моральних переживань. Із матеріалів пенсійної справи ОСОБА_1 вбачається, що згідно виписки Міжрайонної спеціалізованої онкологічної МСЕК від 21.12.2015 № 897044 позивачу встановлено II групу інвалідності безтерміново. Тобто, спірні правовідносини між управлінням і позивачем виникли після її захворювання, а також, позивач дізнавшись про своє пенсійне забезпечення в грудні 2016 року, могла одразу звернутися до адміністративного суду, якщо вважала, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи або інтереси.
Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з таких підстав.
Відповідно до ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.
Згідно ст. 6 КАС України, кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
Частиною першою статті 8 цього Кодексу встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Відповідно до ст. 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Частиною 2 статті 19 Конституції України, встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Статтею 55 Конституції України кожному гарантовано право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
За правилами ст. 10 Закону № 796-XII «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» учасниками ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС вважаються громадяни, які безпосередньо брали участь у будь-яких роботах, пов`язаних з усуненням самої аварії, її наслідків у зоні відчуження у 1986 - 1987 роках незалежно від кількості робочих днів.
При цьому, згідно з приміткою до цієї статті до військовослужбовців належать, зокрема, військовозобов`язані, призвані на військові збори.
Із довідки № 762 від 5 жовтня 1998 року, виданої Самбірським ОМВК, вбачається, що ОСОБА_2 , 1947 року народження, дійсно призивався на учбові збори Самбірським ОМВК і приймав участь в ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС з 11 травня 1986 року по 6 липня 1986 року ( а. с. 15).
Із військового квитка серії НОМЕР_2 видно, що ОСОБА_2 з 11 травня 1986 по 6 липня 1986 року приймав участь у роботах по ліквідації Чорнобильської аварії та 16 липня 1991 року йому вручене посвідчення НОМЕР_3 учасника ліквідації аварії на ЧАЕС (а. с. 14).
Також, із довідки обласної ЛТЕК, виданої ОСОБА_2 , та посвідчення, вбачається, що 2 жовтня 1998 року на підставі акта № 1729 йому встановлено третю групу інвалідності безтерміново у зв`язку із захворюванням, пов`язаним з виконанням обов`язків військової служби по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС та 7 грудня 1998 року Самбірським міським управлінням соціального захисту населення йому видано посвідчення про те, що він є інвалідом третьої групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни інвалідів війни (а. с. 10, 17).
Із експертного висновку Львівської регіональної міжвідомчої експертної комісії від 19 червня 2008 року відомо, що захворювання, яке привело до смерті ОСОБА_2 , пов`язане з виконанням обов`язку військової служби по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (а.с. 18).
Із свідоцтв про одруження, про смерть та довідки, виданої КП Самбірської міської ради «ЖЕК», видно, що ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 та разом проживала з ним до його смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 12, 13, 19).
Із розпорядження 201153 від 6 лютого 2015 року відомо, що ОСОБА_1 було призначено пенсію по втраті годувальника ОСОБА_2 , котрий був військовослужбовцем інвалідом внаслідок аварії на ЧАЕС (а. с. 20).
У період участі ОСОБА_2 в ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС був чинним Закон СРСР від 12 липня 1967 р. № 1950-VII «Про загальний військовий обов`язок», відповідно до якого військовослужбовці і призвані на військові збори військовозобов`язані користуються всією повнотою соціально-економічних, політичних та особистих прав і свобод і несуть усі обов`язки громадян СРСР, передбачені Конституцією СРСР.
Відповідно до ч. 9 ст. 1 Закону України від 25 березня 1992 р. № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» щодо військового обов`язку громадяни України поділяються, зокрема, на такі категорії: військовослужбовці - особи, які проходять військову службу; військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави.
За правилами ч. 1 ст. 16 Закону України від 6 грудня 1991 р. № 1934-XII «Про Збройні Сили України» держава забезпечує соціальний і правовий захист військовослужбовців, резервістів, які виконують обов`язки служби у військовому резерві, та військовозобов`язаних, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, членів їх сімей, працівників Збройних Сил України, а також членів сімей військовослужбовців, резервістів та військовозобов`язаних, які загинули (померли), пропали безвісти, стали інвалідами під час виконання службових обов`язків...
Підпунктом 3) пункту 1 ст. 3 Закону України від 20 грудня 1991 р. № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» встановлено, що дія цього Закону поширюється, зокрема на військовозобов`язаних та резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і членів їх сімей.
Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що громадяни із числа військовозобов`язаних, які проходять збори (навчальні, перевірочні, спеціальні), у цей період вважаються такими, що проходять військову службу та користуються гарантіями держави на рівні із іншими військовослужбовцями.
Із спільного наказу Міністерства праці та соціальної політики України Міністерства оборони України від 1 грудня 1997 року «Про застосування ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» вбачається, що на військовослужбовців, із числа військовозобов`язаних, призваних на військові збори, які стали інвалідами внаслідок захворювання, одержаного під час виконання обов`язків військової служби, пов`язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи поширюється дія статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (а.с. 16)
Відповідно до пункту 1) ч. 2 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» до інвалідів війни належать також інваліди з числа військовослужбовців, осіб вільнонайманого складу, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання інших обов`язків військової служби, пов`язаних з перебуванням на фронті в інші періоди, з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи…
Статтею 19 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» встановлено, що групи і причини інвалідності, а також час її настання встановлюються медико-соціальними експертними комісіями, які діють на підставі положення про них, що затверджується Кабінетом Міністрів України.
За правилами статті 20 цього Закону залежно від причини інвалідності особи з інвалідністю з числа військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, поділяються на такі категорії, зокрема: особи з інвалідністю внаслідок війни, а також інші особи, зазначені у статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Згідно з п. в) ч. 4 ст. 30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» непрацездатними членами сім`ї вважаються, зокрема, батьки та дружина (чоловік), якщо вони не взяли повторний шлюб, військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули, померли чи пропали безвісти в період проходження служби або померли після звільнення зі служби, але внаслідок поранення, контузії, каліцтва, одержаних при виконанні обов`язків військової служби (службових обов`язків), захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті, ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи чи виконанням інтернаціонального обов`язку, безпосередньою участю в антитерористичній операції в районах її проведення, мають право на пенсію не раніш як за 5 років до досягнення пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", або якщо вони є особами з інвалідністю.
Відповідно до ст. 59 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, військовослужбовцям пенсії по інвалідності, а членам їх сімей пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи за їх бажанням можуть призначатися на умовах і в порядку, визначених законодавством України для осіб, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії чи каліцтва, що їх вони дістали при виконанні обов`язків військової служби (службових обов`язків) або відповідно до статті 54 цього Закону.
Отже, ОСОБА_2 мав право на пенсію по інвалідності відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» і його дружині ОСОБА_1 06.02.2015 правомірно була призначена пенсія у зв`язку з втратою годувальника на підставі зазначеного Закону.
Із акта № 4 від 12.04.2017 та відповіді відповідача від 02.12.2016 № к/62 відомо, що 01.11.2016 виплату вказаної пенсії ОСОБА_1 припинено і з цієї дати вона отримує пенсію відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (а.с. 22, 54-55).
Ураховуючи наведене, дії відповідача щодо відмови у відновленні нарахування та виплати призначеної 06.02.2015 позивачу пенсії по втраті годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» слід визнати протиправними.
Згідно ч. 2 ст. 99 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ст. 100 цього Кодексу адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними.
Позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи.
Частиною четвертою статті 102 КАС України встановлено, що правила даної статті щодо розгляду питань про поновлення та продовження процесуальних строків не поширюються на строки звернення до адміністративного суду.
ОСОБА_1 пред`явила позов із пропуском шестимісячного строку, оскільки про порушення своїх прав вона дізналася із відповіді відповідача від 02.12.2016 № к/62, але клопотання про поновлення строку для звернення до адміністративного суду із зазначенням причин поважності його пропуску не надала, тому вимогу позивача про зобов`язання відповідача провести перерахунок та виплату пенсії з листопада 2016 року слід залишити без розгляду та задовольнити такі вимоги з 20 січня 2017 року, тобто в межах строку звернення із позовом до адміністративного суду.
Згідно ст. 56 Конституції України, яка є правовою нормою прямої дії, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
У пункті третьому Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Відповідно до ч. 2 ст. 21 КАСУ вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше вимоги про відшкодування шкоди вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.
Так як у даному спорі вимога про відшкодування моральної шкоди не є самостійною і не може розглядатися окремо від вирішення публічно-правового спору, то безпідставним є посилання відповідача на необхідність застосування правил абзацу третього частини першої статті 21 цього Кодексу щодо підсудності даної справи окружному адміністративному суду.
За правилами частин другої та третьої статті 23 ЦК України моральна шкода може полягати, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
У пункті п`ятому зазначеної Постанови Пленуму Верховного Суду України роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини.
Ураховуючи наведене, суд дійшов висновку про те, що унаслідок протиправних дій відповідача позивачу, яка є особою похилого віку та інвалідом другої групи, заподіяно моральні страждання та втрати майнового характеру, оскільки їй з 1 листопада 2016 року виплачувалася пенсія у меншому розмірі.
Також, ОСОБА_1 протягом тривалого періоду домагалася поновлення свого права, однак із відповідей Самбірського ОУ ПФУ та Головного управління ПФУ у Львівській області вбачається, що відповідачем свідомо ігнорувалися вимоги чинного законодавства та докази про те, що її чоловік ОСОБА_2 мав право на пенсію по інвалідності відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», подавалася недостовірна інформація про те, що ОСОБА_1 не була призначена пенсія по втраті годувальника відповідно до цього Закону, тоді як із відповіді Міністерства соціальної політики від 07.03.2017 року видно, що ця інформація була спростована (а.с. 56-58).
Однак, 12.04.2017 комісія за участю представників управління соціального захисту населення Самбірської міської ради та Самбірського ОУ ПФУ складає акт про те, що перевести ОСОБА_1 на пенсію з втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» немає законних підстав. Пенсія призначена і виплачується згідно чинного законодавства (а.с. 54-55).
Із довідки до акта огляду МСЕК від 14.12.2015 вбачається, що ОСОБА_1 безтерміново встановлено другу групу інвалідності загального захворювання, після цього стан здоров`я її погіршився, що підтверджено довідками та витягом із протоколу ЛКК 134 від 19 липня 2017 року (а. с. 9, 31, 32, 33).
Ураховуючи наведене, а також те, що стан здоров`я позивача погіршився у період коли вона відстоювала своє право на відновлення раніше призначеної пенсії по втраті годувальника і між діями відповідача та вказаними обставинами існує причинно-наслідковий зв`язок є підстави відшкодувати моральну шкоду в сумі 10 000 грн., що відповідатиме частково втраченому розміру пенсії та витратам на відновлення порушеного права, а також вимогам розумності і справедливості.
Керуючись ст. ст. 158, 159, 160, 162, 183-2 КАС України, суд
постановив:
Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Визнати протиправними дії Самбірського об`єднаного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо відмови у відновленні нарахування та виплати призначеної 06.02.2015 ОСОБА_1 пенсії по втраті годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
Зобов`язати Самбірське об`єднане управління Пенсійного фонду України у Львівській області відновити з 20 січня 2017 року та провести нарахування і виплату пенсії по втраті годувальника, призначеної ОСОБА_1 6 лютого 2015 року відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» з урахуванням виплаченої пенсії на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Залишити без розгляду позовні вимоги ОСОБА_1 про відновлення та проведення виплати пенсії по втраті годувальника з 1 листопада 2016 року до 20 січня 2017 року.
Стягнути із Самбірського об`єднаного управління Пенсійного фонду України у Львівській області у користь ОСОБА_1 10 000(десять тисяч) грн. за заподіяння моральної шкоди.
Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 шляхом списання коштів зі спеціально визначеного для цього рахунку Державного казначейства України для відшкодування шкоди, завданої органами державної влади чи їх службовими особами, 10 000(десять тисяч) грн. за заподіяння моральної шкоди.
У решті частини позову про відшкодування моральної шкоди у розмірі 40 000 грн. відмовити за недоведеністю позовних вимог.
Стягнути із Самбірського об`єднаного управління Пенсійного фонду України у Львівській області судовий збір в дохід держави в розмірі 640,00 грн.
Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Львівського апеляційного адміністративного суду через місцевий суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя