Справа № 806/2379/17
Суддя: Капинос Оксана Валентинівна
Дата ухвалення: 2017-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2017 року м.Житомир справа № 806/2379/17

категорія 6.2

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Капинос О.В.,

секретар судового засідання Недашківська Н.В. ,

за участю: представників позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Миролюбівської сільської ради Житомирського району Житомирської області до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області про визнання дій протиправними, зобов'язання повторно розглянути заяву та прийняти рішення про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою,

встановив:

Миролюбівська сільська рада Житомирського району Житомирської області звернулася до суду з позовом, в якому просить:

- визнати протиправними дії Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області щодо відмови Миролюбівській сільській раді Житомирського району Житомирської області у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 40,0 га для створення громадського пасовища на території Миролюбівської сільської ради.

- зобов"язати Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області повторно розглянути заяви Миролюбівської сільської ради та надати дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 40,0 га для створення громадського пасовища на території Миролюбівської сільської ради.

В обґрунтування позову зазначає, що у жовтні 2016 року сільська рада звернулася до відповідача з клопотанням про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 40,0 га для створення громадського пасовища на території Миролюбівської сільської ради. Проте, листом від 06.02.2017 було повідомлено, з доданих до клопотання графічних матеріалів неможливо визначити відповідність місця розташування витребуваної земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до нормативно-правових актів та іншій містобудівній і землевпорядній документації та запропоновано сформувати новий пакет документів і із заявою повторно звернутися до управління. Усунувши недоліки клопотання, було повторно подано клопотання з доданням необхідного переліку документів. Однак, відповідачем знову не було задоволено клопотання сільської ради. В подальшому сільською радою неодноразово подавалися клопотання з наданням необхідних документів, проте, відповідач, на кожне клопотання відмовляв у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою, мотивуючи свою відмову щоразу новими причинами. Позивач вважає такі дії протиправними, оскільки відмови у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою у відповідача не було законних підстав. Вказує, що до клопотань було подано повний перелік документів, передбачений Земельним Кодексом України. Тому, просить суд зобов"язати відповідача надати такий дозвіл.

Представники позивача у судовому засіданні позов підтримали, просили задовольнити його у повному обсязі

Представник відповідача в судове засідання не з"явився, подав клопотання про відкладення розгляду справи, мотивуючи це участю уповноваженого представника у іншому судовому у засіданні, проти позову заперечував.

З огляду на не підтвердження поважності причин неявки представника у судове засідання та з метою не порушення строків розгляду справи, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи.

Заслухавши пояснення представників позивача, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд дійшов висновку, що позовна заява підлягає задоволенню, з огляду на таке.

З матеріалів справи вбачається, що 18 жовтня 2016 року на адресу Миролюбівської сільської ради Житомирського району Житомирської області надійшов лист від відповідача від 13 жовтня 2016 року № 18-6-0.31-10548/2-16, в якому зазначалося про необхідність надання дозволу для 18 осіб на розроблення технічної документації із землеустрою на земельну ділянку, яка знаходиться на території Миролюбівської сільської ради.

Як пояснили представники позивача, громада виступила проти пропозиції відповідача, оскільки земельна ділянка, яку він зазначив у своєму листі, більше двадцяти років є відведеним пасовищем для випасання худоби громадян, що проживають у селах, що входять до сільської ради. Інформація про рішення сільської громади в цей же день була направлена відповідачу листом за № 01-20/190.

22 жовтня 2016 року було прийнято рішення десятої сесії Миролюбівської сільської ради Житомирського району Житомирської області VII скликання "Про створення громадських пасовищ" та затверджено Положення про громадські пасовища.

В жовтні 2016 року відповідачу була подана заява про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 40,0 га для створення громадського пасовища на території Миролюбівської сільської ради.

Проте відповідач листом № 18-6-0.331-1630/2-17 від 06.02.2017 року відмовив сільській раді у задоволенні заяви мотивуючи тим, що з доданих до клопотання графічних матеріалів неможливо визначити відповідність місця розташування витребуваної земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до нормативно-правових актів та іншій містобудівній і землевпорядній документації. Тому запропоновано сформувати новий пакет документів та із заявою повторно звернутися до управління.

В лютому 2017 року позивач вдруге звернувся до відповідача із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, додавши до неї необхідні документи, однак відповідач, листом від 23.03.2017 №18-6-0.334-3504/2-17 запропонував надати довідку Ф.б-сільради (річна) про наявність поголівя худоби станом на 01.01. поточного року, оскільки інформація про це за 2016 рік уже не може бути прийнята. Даний факт підтверджується листом № 18-6-0.334-3504/2-17 від 23.03.2017 року.(а.с.39)

Після надання усіх необхідних документів 26.06.2017 року відповідач листом № 19-6-0.334-6638/2-17 знову відмовив позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою посилаючись на не зрозумілість поданих графічних матеріалів з визначеним місцем розташування земельної ділянки.(а.с.84)

Додавши до клопотання необхідні документи, позивач звернувся до відповідача, на що 17.08.2017року відповідач своїм листом за № 19-6-0.334-8135/2-17 відмовив позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою посилаючись на те, що заявником не підтверджена необхідність встановлення норми випасу в 0,6 га на одну голову великої рогатої худоби, коней, тощо. (а.с.103)

На чергове клопотання позивача, 05.10.2017 року відповідач своїм листом за № 19-6-0.334-9209/2-17 відмовив позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою посилаючись на необхідність надання довідки про поголівя худоби станом на 01.01. поточного року, розрахунку потреби в площі земельних ділянок для створення громадських пасовищ в розрізі населених пунктів сільської ради . (а.с.93)

Позивач, вважаючи такі дії відповідача щодо відмови у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою протиправними, звернувся до суду.

Перевіряючи оскаржувані дії відповідача на відповідність їх вимогам ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства, суд виходить з наступного.

Частиною 1 ст. 3 Земельного кодексу України від 25.10.2001 №2768-III (із змінами) визначено, що земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Конституція України гарантує право власності на землю, яке набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (ч.2 ст.14 Конституції України)

Таке право реалізується громадянами та юридичними особами та державою на правових титулах володіння, користування та розпорядження земельними ділянками.

Відповідно до ч. 3 ст. 22 Земельного кодексу України, землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

До земель сільськогосподарського призначення належать: сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги); несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель лісогосподарського призначення, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації тощо).

Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування можуть створювати на землях, що перебувають у власності держави чи територіальної громади, громадські сіножаті і пасовища. (ч.2 ст.34 ЗК)

Так, ч. 1, 2 ст. 116 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

У ч.1 ст. 123 Земельного кодексу України передбачено, що надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною ОСОБА_3 Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення; формування нової земельної ділянки (крім поділу та об'єднання).

Частиною 2 ст. 123 Земельного кодексу України визначено, що особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки. У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). ОСОБА_3 Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно ч.3 ст.123 Земельного кодексу України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що з метою реалізації права юридичної особи на отримання у користування земельної ділянки остання звертається з відповідною заявою чи клопотанням до органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування. За результатами розгляду заяви про надання дозволу на розроблення документації землеустрою, відповідний орган приймає одне з таких рішень: або наказ про надання дозволу на розроблення відповідної документації із землеустрою, або інформує про відмову у наданні відповідного дозволу із зазначенням конкретних причин відмови.

З матеріалів справи вбачається, позивачем в жовтні 2016 року відповідачу була подана заява про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 40,0 га для створення громадського пасовища на території Миролюбівської сільської ради.

До заяви було додано: викопіювання з планових матеріалів; копія довідки ЄДРПОУ; копія свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи; рішення сільської ради про створення громадських пасовищ; довідка Ф 6-сільрада (річна) про наявність поголів"я худоби станом на 01.01.2016 р.; розрахунок потреби в площі земельної ділянки для створення громадського пасовища на території сільської ради. (а.с.117-127)

Проте відповідач листом № 18-6-0.331-1630/2-17 від 06.02.2017 року відмовив сільській раді у задоволенні заяви мотивуючи тим, що з доданих до клопотання графічних матеріалів неможливо визначити відповідність місця розташування витребуваної земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до нормативно-правових актів та іншій містобудівній і землевпорядній документації. Тому запропоновано сформувати новий пакет документів та із заявою повторно звернутися до управління.

В лютому 2017 року позивач вдруге звернувся до відповідача із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, додавши до неї викопіювання з кадастрової карти надане управлінням Держгеокадастру. (а.с.129-168). Однак відповідач, листом від 23.03.2017 №18-6-0.334-3504/2-17 запропонував надати довідку Ф.б-сільради (річна) про наявність поголівя худоби станом на 01.01. поточного року.

Додавши до клопотання від 30.03.2017, окрім інших документів, довідку про наявність поголів"я худоби станом на 01.01.2017, позивач знову звернувся до відповідача, на що, 26.06.2017 року відповідач знову відмовив позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою посилаючись на незрозумілість поданих графічних матеріалів з визначеним місцем розташування земельної ділянки.(а.с.84)

Додавши до клопотання необхідні документи, позивач звернувся до відповідача, на що 17.08.2017 року відповідач своїм листом за № 19-6-0.334-8135/2-17 відмовив позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою посилаючись на те, що заявником не підтверджена необхідність встановлення норми випасу в 0,6 га на одну голову великої рогатої худоби, коней, тощо. При цьому, суд відмічає, що аналогічна підстава відмови була у відповіді відповідача від 23.03.2017 року.(а.с.104-115)

На виконання листа відповідача, позивачем до повторного клопотання було додано: викопіювання з кадастрової карти з бажаним місцем розташування земельної ділянки; копія довідки ЄДРПОУ; копія свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи; рішення сільської ради про створення громадських пасовищ; довідка Ф 6-сільрада (річна) про наявність поголів"я худоби станом на 01.01.2017 року; розрахунок потреби в площі земельної ділянки для створення громадського пасовища на території сільської ради. (а.с.94-102)

Проте, 05.10.2017 року відповідач своїм листом за № 19-6-0.334-9209/2-17 відмовив позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою посилаючись на необхідність надання довідки про поголівя худоби станом на 01.01. поточного року, розрахунку потреби в площі земельних ділянок для створення громадських пасовищ в розрізі населених пунктів сільської ради. При цьому, суд відмічає, що аналогічна підстава відмови вже була викладена у відповідях від 23.03.2017 року та від 17.08.2017 року.

Отже, матеріалами справи підтверджено, позивачем до клопотань був поданий вичерпний перелік документів, встановлений Земельним кодексом України.

Крім того, суд відмічає, що в одній з відмов відповідач послався на методичні рекомендації по створенню громадських пасовищ та вказав, що згідно даних рекомендацій орган місцевого самоврядування (або уповноважена особа за наявності документів, що підтверджують можливість діяти в інтересах сільської (селищної) ради) звертається до розпорядника земель (Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області) із клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення відповідної земельної ділянки (зразок клопотання додається). До клопотання додаються: викопіювання з кадастрової карти (плану) або інші графічні матеріали, на яких зазначене бажане місце розташування земельної ділянки в межах території сільської ради, та її площа; копія свідоцтво з ЄДРПОУ; копія свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи (сільської ради); рішення сільської ради про створення громадських пасовищ; довідка Ф. 6-сільрада (річна) про наявність поголівя худоби станом на 01.01. поточного року; розрахунок потреби в площі земельних ділянок для створення громадських пасовищ в розрізі населених пунктів сільської ради (за матеріалами коригування Схеми поділу земель колективної власності або за потреби на момент звернення); документи уповноваженої особи, що підтверджують можливість діяти в інтересах сільської (селищної) ради (за потреби).

Матеріалами справи свідчать, що весь вказаний перелік документів, позивачем до своїх клопотань був поданий, тому доводи відповідача з приводу відсутності деяких документів безпідставні.

При цьому, надаючи за результатами розгляду клопотань позивача відповіді, відповідач у свої листах посилався: на неможливість визначення відповідність місця розташування витребуваної земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до нормативно-правових актів та іншій містобудівній і землевпорядній документації; відсутність довідки Ф.б-сільради (річна) про наявність поголівя худоби станом на 01.01. поточного року; незрозумілість поданих графічних матеріалів з визначеним місцем розташування земельної ділянки.

Тобто, зміст листів відповідача дає підстави для висновку, що Головним управлінням Держгеокадастру за результатами розгляду заяв позивача фактично відмовлялося у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою, оскільки пропонувалося сформувати новий пакет документі та повторно звернутися із заявою.

За приписами ст.123 Кодексу підставою відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Відтак суд наголошує, що законодавцем передбачено вичерпні підстави для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, а саме невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

В контексті наведеного суд відмічає, що жодна з викладених відповідачем підстав для відмови у наданні позивачу дозволу на виготовлення проекту землеустрою не належить ні однієї з визначених Земельним Кодексом підстав.

Суд зазначає, що в ході судового розгляду справи відповідачем доказів невідповідності земельної ділянки вказаної позивачем у викопіюванні, доданому до заяви, вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку, суду надано не було.

Як свідчать матеріали справи, надані до клопотань графічні матеріали та викопіювання дають можливість ідентифікувати бажану земельну ділянку на місцевості, в тому числі визначити місце розташування земельної ділянки та встановити відповідність розташування об"єкта вимогам законів.

Крім того, як слідує з викопіювання з кадастрової карти (плану) його робив державний кадастровий реєстратор міськрайонного управління у Житомирському районі та м. Житомирі Головного управління Держгеокадстру у Житомирській області , а тому доводи щодо якості наданих позивачем документів відповідача безпідставні, адже саме до посадових обовязків державних кадастрових реєстраторів відносяться питання надання викопіювання з кадастрової карти (плану) за заявами фізичних та юридичних осіб.

Аналізуючи зміст вищевикладених норм, які встановлюють механізм та процедуру звернення осіб до органів місцевого самоврядування чи органів виконавчої влади з приводу надання їм у власність земельних ділянок, суд звертає увагу, що надання відповідного дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність є одним з етапів погодження і оформлення документів, які відповідно до вимог чинного законодавства є необхідними для прийняття компетентним органом рішення про набуття земель у користування.

При дотриманні заявником при подачі зави щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою вимог статей ЗКУ, у уповноваженого органу відсутні законні підстави для встановлення будь-яких обмежень у надані зазначеного дозволу.

Зважаючи на викладене, суд вважає, що у відповідача були відсутні законні підстави для встановлення будь-яких обмежень у надані дозволу на розробку проекту землеустрою позивачу, яким при зверненні до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області із клопотаннями дотримано вимог Земельного кодексу України.

Таким чином, Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області, відмовляючи позивачу у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою, діяло не у межах і не у спосіб, визначений Земельним кодексом України.

Що стосується вимоги про зобов'язання Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області надати дозвіл на розробку проекту землеустрою, суд зазначає таке.

Відповідно до статті 3 Конституції України, "людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави", а ст.8 Конституції України закріплено що "в Україні визнається і діє принцип верховенство права".

Принцип верховенства права сформувався як інструмент протидії свавіллю держави, що виявляється в діях її органів як у цілому, так і окремих із них. Верховенство права - це розуміння того, що верховна влада, держава та її посадові особи мають обмежуватися законом.

У судовому рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Олссон проти Швеції" від 24 березня 1988 року (скарга №10465/83) зазначено, що серед вимог, які суд визначив як такі, що випливають з фрази "передбачено законом", є наступні:

- будь-яка норма не може вважатися "законом", якщо вона не сформульована з достатньою точністю так, щоб громадянин самостійно або, якщо знадобиться, з професійною допомогою міг передбачити з часткою ймовірності, яка може вважатися розумною в даних обставинах, наслідки, які може спричинити за собою конкретну дію;

- фраза "передбачено законом" не просто відсилає до внутрішнього права, але має на увазі і якість закону, вимагаючи, щоб останній відповідав принципу верховенства права. У внутрішньому праві повинні існувати певні заходи захисту проти свавільного втручання публічної влади у здійснення прав;

- закон, який передбачає дискреційні повноваження, сам по собі не є несумісним з вимогами передбачуваності за умови, що дискреційні повноваження та спосіб їх здійснення вказані з достатньою ясністю для того, щоб з урахуванням правомірності мети зазначених заходів забезпечити індивіду належний захист від свавільного втручання влади.

Крім того, згідно п. 65 вказаного рішення Суду, втручання повинно бути зумовлено досягненням правомірної цілі.

Також Європейський суд з прав людини вказує, що у відповідності зі сформованою практикою Суду, під поняттям необхідності мається на увазі, що втручання відповідає якій-небудь нагальній суспільній потребі і що воно пропорційно законній меті. При визначенні того, чи є втручання "необхідним у демократичному суспільстві", Суд враховує, що за державами - учасницями Конвенції залишається певна свобода розсуду.

На підставі викладеного суд вважає за необхідне зазначити, що запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців. Обсяг таких повноважень суб'єкта владних повноважень повинен мати чіткі межі застосування. Рішення органу влади має бути визнано протиправним, у разі, коли істотність порушення процедури потягнуло його неправильність, а за наявністю правової можливості (якщо ідеться про прийняття органом одного з двох рішень надати чи ні певну можливість здійснювати певні дії) суд зобов'язаний відновити порушене право шляхом зобов'язання суб'єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення про надання можливості, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні від 6 вересня 1978 року у справі "Класс та інші проти Німеччини", "із принципу верховенства права випливає, зокрема, що втручання органів виконавчої влади у права людини має підлягати ефективному нагляду, який, як правило, повинна забезпечувати судова влада. Щонайменше це має бути судовий нагляд, який найкращим чином забезпечує гарантії незалежності, безсторонності та належної правової процедури".

Застосовуючи механізм захисту права, порушеного суб'єктом владних повноважень, суд вважає що позовна вимога про зобов'язання Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області надати позивачу дозвіл на розробку проекту землеустрою підлягає задоволенню.

Суд зазначає, що покладення такого обов'язку на відповідача не є перебиранням функції іншого суб'єкта владних повноважень в реалізації відповідних управлінських функцій і вирішенні питань, віднесених до виключної компетенції такого суб'єкта та зобов'язанням його приймати рішення, які входять до його компетенції чи до компетенції іншого органу, з огляду на обов'язковість ефективного механізму захисту порушеного права.

Крім того, суд звертає увагу на те, що отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність чи користування. Саме такою є правова позиція Верховного Суду України, викладена 7 червня 2016 року у справі №820/3507/15.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позов Миролюбівської сільської ради обґрунтований, а тому задовольняє його у повному обсязі.

У відповідності до ч.1 ст.94 КАС України понесені позивачем судові витрати підлягають відшкодуванню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області.

Керуючись статтями 86,94,158-163,186,254 Кодексу адміністративного судочинства України ,

постановив:

Позов задовольнити.

Визнати протиправними дії Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області щодо відмови Миролюбівській сільській раді Житомирського району Житомирської області у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 40,0 га для створення громадського пасовища на території Миролюбівської сільської ради.

Зобов"язати Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області повторно розглянути заяви Миролюбівської сільської ради та надати дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 40,0 га для створення громадського пасовища на території Миролюбівської сільської ради.

Відшкодувати на користь Миролюбівської сільської ради Житомирського району Житомирської області за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області, сплачений позивачем судовий збір у розмірі 1600,00 грн. (одна тисяча шістсот гривень).

Постанова набирає законної сили у строк та у порядку, що визначені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України, і може бути оскаржена до Житомирського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції у порядку, визначеному статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя О.В. Капинос

Повний текст постанови виготовлено: 31 жовтня 2017 р.