Справа № 826/8997/17
Суддя: Клименчук Н.М.
Дата ухвалення: 2017-11-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

01 листопада 2017 року № 826/8997/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Клименчук Н.М., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2
до Відділу примусового виконання рішень Управління ДВС Головного територіального управління юстиції у м. Києві
провизнання протиправними та скасування рішень
На підставі ч. 6 ст. 128 КАС України. Суд розглядає справу у письмовому провадженні.

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Відділу примусового виконання рішень Управління ДВС Головного територіального управління юстиції у м. Києві, в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2, в якому, просить суд :

- визнати неправомірною та скасувати постанову старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління ДВС Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 01.10.2015 року про відкриття виконавчого провадження № 48868097 з примусового виконання виконавчого напису № 741 виданого 02.02.2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О.В. про звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1, яка належить на праві власності ОСОБА_4;

- визнати неправомірною та скасувати постанову старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління ДВС Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 01.10.2015 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ;

- визнати неправомірною та скасувати постанову старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління ДВС Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 15.04.2016 року про стягнення з ОСОБА_5 виконавчого збору у розмірі 312 564,40грн.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що зазначені вище Постанови порушують право її неповнолітнього сина ОСОБА_2 на користування квартирою, в якій вони із сім'єю проживають з 2003 року.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.07.2017 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в судовому засіданні.

В судове засідання 13.09.2017 року представник позивача та представник відповідача не з'явились. Представником позивача подано заяву про розгляд справи у його відсутності.

Враховуючи наведене та керуючись ч. 6 ст. 128 КАС України, судом ухвалено продовжити розгляд справи у порядку письмового провадження.

На адресу суду 26.09.2017 року від Відділу примусового виконання рішень Управління ДВС Головного територіального управління юстиції у м. Києві надійшли копії матеріалів виконавчого провадження № 48868097.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружним адміністративним судом міста Києва встановлено наступне.

Між ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_6 26.05.2008 року на забезпечення кредитного договору № 153/П/14/2008-840 від 26.05.2008 року укладено Договір іпотеки, відповідно до умов якого квартиру АДРЕСА_1 передано іпотекодержателю (ПАТ КБ «Надра») як предмет іпотеки.

Постановою старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 01.10.2015 року відкрито виконавче провадження № 48868097 з виконання виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу № 741 від 02.02.2015 року про звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1, яка є власністю ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ «Надра».

Постановою старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 01.10.2015 року в рамках виконавчого провадження №48868097 накладено арешт на вказану вище квартиру.

Крім того, Постановою старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 15.04.2016року постановлено стягнути з боржника виконавчого провадження - ОСОБА_5 виконавчий збір у розмірі 312 564,40грн.

ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом на захист інтересів неповнолітнього сина ОСОБА_2 2005р.н. зазначивши, що вказана квартира належить на праві власності боржнику у виконавчому провадженні № 48868097 - ОСОБА_5, який в свою чергу являється свекром позивача та відповідно дідусем ОСОБА_2

При цьому позивачем зазначено, що оскільки в квартирі АДРЕСА_1, вони із сім'єю постійно проживають та зареєстровані з 2003року зазначені вище постанови державного виконавця порушують їх права свободи та інтереси, а тому просить суд їх скасувати.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог, виходячи з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 1, ч. 1 ст. 6, ч. 2 ст. 11, ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 17, ч.ч. 1, 2 ст. 25 Закону України "Про виконавче провадження" від 21 квітня 1999 року №606-XIV (надалі - Закон №606-XIV), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Державний виконавець, зокрема, здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

Відповідно до цього Закону підлягають виконанню державною виконавчою службою такі виконавчі документи: виконавчі листи, що видаються судами, і накази господарських судів, у тому числі на підставі рішень третейського суду та рішень Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті і Морської арбітражної комісії при Торгово-промисловій палаті.

Державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Статтею 28 Закону встановлено, що у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У разі невиконання боржником у той самий строк рішення, за яким боржник зобов'язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавчий збір стягується в розмірі шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи і в розмірі ста двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - юридичної особи.

У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі виконання рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки та виконання боржником рішення після закінчення строку для самостійного його виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача.

Виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом.

Відповідно до статей 50, 52 Закону України від 21.04.1999 № 606-XIV встановлено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Таким чином, законодавством передбачено, що поняття «звернення стягнення» охоплює наявність в сукупності трьох послідовних дій: арешт (опис), вилучення та примусова реалізація.

Згідно зі статтями 57 та 55 Закону № 606-XIV арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. При цьому, арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Отже, накладення арешту на майно у виконавчому провадженні не є актом звернення стягнення на майно, а є лише дією, спрямованою на забезпечення можливості звернення стягнення на майно у майбутньому.

Як вбачається із наданої до матеріалів справи Інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна № 85215441 від 18.04.2017 року квартира АДРЕСА_1, належить на праві власності ОСОБА_7 - з 15.10.1992 року.

З пояснень позивача вбачається, що у вказаній квартирі вона, разом із сином власника нерухомого майна, проживає з 2003 року, а з 2005 року з ними проживає їх неповнолітній син.

Оскільки неповнолітній син набув право користування зазначеною квартирою винесені відповідачем постанови про відкриття виконавчого провадження, про арешт майна боржника та про стягнення виконавчого збору порушують його права.

Такі доводи позивача є безпідставними, з огляду на наступне.

Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов'язок батьків.

З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов'язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Згідно з положеннями частин четвертої та п'ятої статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.

Проте, сам по собі факт відкриття виконавчого провадження, накладення арешту на майно та стягнення з дідуся неповнолітньої особи виконавчого збору не є підтвердженням звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Неповнолітній син позивача, за захистом прав якого подано позов, не мав та не має права власності на квартиру АДРЕСА_1. Він набув права користування зазначеною квартирою, як член сім'ї власника, відповідно до статті 405 ЦК України, статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», та зберігає це право протягом часу провадження виконавчих дій.

З огляду на викладене, оскаржувані рішення Відділу примусового виконання рішень Управління ДВС Головного територіального управління юстиції у м. Києві прийняті в рамках виконавчого провадження № 48868097 жодним чином не порушую права позивача чи її неповнолітнього сина.

Крім того, з наданих суду копій матеріалів виконавчого провадження № 48868097 відкритого з виконання виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу № 741 від 02.02.2015 року судом встановлено, що Постановою старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 23.06.2016 року виконавчий документ повернуто стягувачу, на підставі п.9 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки наявна встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

Враховуючи наведені фактичні обставини справи суд приходить до переконання, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Частиною 1 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Керуючись ст. ст. 69-71,94, 160-165, 167,254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову відмовити у повному обсязі.

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя Н.М. Клименчук