Справа № 808/2003/17
Суддя: Батрак Інна Володимирівна
Дата ухвалення: 2017-10-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2017 року (о 16 год. 20 хв.) Справа № 808/2003/17 м.Запоріжжя

Запорізький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Батрак І.В.,

за участю секретаря Новікової Д.А.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянув в відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_3

до Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області

про визнання протиправною відмови та зобовязання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 (далі ОСОБА_3, позивач) звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області (далі ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області, відповідач), в якому з урахуванням уточнення адміністративного позову (вх №23997 від 01.09.20170 просить:

визнати протиправною відмову відповідача, викладену у листі №Ц-8331-1805/0/6-17 від 15.03.2017 у задоволенні клопотання позивача від 05.10.2016 про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості);

зобовязати відповідача розглянути клопотання позивача від 05.10.2016 про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ти прийняти за результатами її розгляду відповідне рішення.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві та уточненому адміністративному позові. Зокрема, зазначає, що з клопотання позивача від 05.10.2016 чітко вбачається, що останній просить надати дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), при цьому, щодо безоплатної приватизації земельної ділянки позивачем було зазначено лише про його намір скористатись цим правом у майбутньому. Таким чином, вважає, що фактично відповідачем клопотання позивача не розглядалось, а відмова, викладена у листі №Ц-8331-1805/0/6-17 від 15.03.2017, не стосується суті заявленого у ньому. Ураховуючи викладене, посилається на приписи ч. 3 ст. 3, ст. 15, 20 Закону України «Про звернення громадян» та просить адміністративний позов задовольнити у повному обсязі. Крім того, із посиланням на ч. 1 ст. 94 КАС України вказує, що при задоволенні позову на відповідача покладаються також витрати позивача на правову допомогу у справі. Пояснює, що згідно із додатком №1 до Договору №122 від 21.06.2017 про надання правової допомоги, позивач поніс витрати у сумі 700,00 грн., а тому у разі задоволення позову дані кошти повинні бути стягнені з відповідача.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечив із підстав, наведених у наданих суду запереченнях (вх. №21282 від 27.07.2017). Зокрема, зазначає, що з метою одержання безоплатно у власність земельної ділянки (безоплатної приватизації) ОСОБА_3 звернувся 05.10.2016 до ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області з клопотанням про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) із земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства за рахунок земельної ділянки, яка перебуває в постійному користуванні на підставі державного акта на право постійного користування землею, розташованої на території Розівської сільської ради Приазовського району Запорізької області за межами населеного пункту. Пояснює, що за результатами вищезазначеного клопотання відповідачем листом від 15.03.2017 №Ц-8331-1805/6-17 ОСОБА_3 було надано розяснення та запропоновано враховувати норми ст. 118 та ч. 5 ст. 116 Земельного кодексу України. Крім того, вказує, що 28.04.2017 позивач звернувся до відповідача із заявою (вх №Ц-4526/0/5-17 від 28.04.2017) про розгляд клопотання про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою по суті, на яву ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області листом від 19.07.2017 №Ц-4526-5146/6-17 повідомило, що твердження ОСОБА_3 про те, що він не звертався з проханням надати дозвіл для відведення земельної ділянки у власність не відповідає дійсності. З урахуванням вищенаведеного, вважає, що за результатами розгляду клопотання від 05.10.2016 відповідачем було надано обґрунтовану відповідь від 15.03.2017 №Ц-8331-1805/0/6-17, а тому просить у задоволенні позовних вимог відмовити.

На підставі статті. 160 КАС України в судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини постанови та оголошено про час виготовлення постанови у повному обсязі.

Розглянувши та дослідивши надані документи, заслухавши пояснення представників сторін, судом встановлені наступні обставини.

05 жовтня 2016 року ОСОБА_3 звернувся до ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області з клопотанням про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою (вх. №8331/0/5-16), в якому відповідно до ч. 3, 4 ст. 116, ч. 1, 6 ст. 118, п. «б» ч. 1 ст. 121 Земельного кодексу України та з метою одержання безоплатно у власність земельної ділянки (безоплатної приватизації) просив надати дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) із земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 0,74 га за рахунок земельної ділянки, яка перебуває в його постійному користуванні на підставі державного акта на право постійного користування землею серія І-ЗП №005553 7), зареєстрованого 6 жовтня 1998 року Розівською сільською Радою народних депутатів, Приазовського району в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №139 (площа 0,7400 га), яка розташована на наявному та бажаному місці на території Розівської сільської ради, Приазовського району, Запорізької області за межами населеного пункту та надана йому для ведення особистого підсобного господарства. Разом із клопотанням позивачем надано схему розміщення земельної ділянки (викопіювання з кадастрової карти (плану), копію державного акта на право постійного користування землею, копію паспорту, копію довідки про присвоєння ідентифікаційного номеру).

Листом від 15.03.2017 №Ц-8331-1805/6-17 відповідач повідомив, що згідно з інформацією в поданих позивачем документах земельна ділянка перебуває у користуванні на підставі Державного акту на право постійного користування І-ЗП №05553, а тому запропоновано враховувати норми ст. 118 та ч. 5 ст. 116 Земельного кодексу України.

Відповідно до заяви про розгляд клопотання по суті (вх. від 28.04.2017 №Ц-4526/0/5-17) ОСОБА_3 вказував відповідачу, що у клопотанні про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою (вх. №8331/0/5-16 від 05.10.2016) просив Головне управління надати йому дозвіл (згоду) на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки, яка перебуває в його постійному користуванні. При цьому, зауважував, що дозволу на розроблення проекту відведення земельної ділянки у власність позивач не просив, у звязку із чим позивач просив відповідача розглянути його клопотання по суті (з питання, яке в ньому було поставлено), відповідь надіслати поштою на вказану вище адресу.

Так, листом від 15.07.2017 №Ц-4526-5146/6-17 ГУ Держгеокадасту у Запорізькій області з цього приводу повідомило, що у зверненні від 05.10.2016 №Ц-8331/0/5-16 позивачем визначено вид звернення клопотання про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, а також з посиланням на ст. 116, 118, 121 Земельного кодексу України у клопотанні міститься прохання надати дозвіл на розроблення технічної документації «з метою одержання безоплатно у власність земельної ділянки (безоплатної приватизації)», а тому, на думку відповідача, твердження про те, що позивач не звертався із проханням надати дозвіл для відведення земельної ділянки у власність не відповідає дійсності. На підставі вищевикладеного, зазначено, що за результатами розгляду клопотання позивача ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області у Запорізькій області було надано обґрунтовану відповідь від 15.03.2017 №Ц-8331-1805/0/6-17.

Вважаючи протиправною відмову відповідача при наданні відповіді на заяву про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) позивач звернувся до суду із даним позовом.

Ураховуючи викладене, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав.

Статтею 13 Конституції України визначено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

У відповідності до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно зі статтею 22 Земельного кодексу України землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції.

До земель сільськогосподарського призначення належать: а) сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги); б) несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель лісогосподарського призначення, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації тощо).

Землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування серед іншого несільськогосподарським підприємствам, установам та організаціям, релігійним організаціям і об'єднанням громадян - для ведення підсобного сільського господарства.

Закон України «Про землеустрій» від 22.05.2003 № 858-IV визначає, що землеустрій це сукупність соціально-економічних та екологічних заходів, спрямованих на регулювання земельних відносин та раціональну організацію території адміністративно-територіальних одиниць, суб'єктів господарювання, що здійснюються під впливом суспільно-виробничих відносин і розвитку продуктивних сил.

Відповідно до статті 14 Закону України «Про землеустрій» до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, у сфері землеустрою, належать здійснення землеустрою, у тому числі забезпечення проведення державної інвентаризації земель; проведення державної експертизи документації із землеустрою у випадках та порядку, передбачених законом; вирішення інших питань у сфері землеустрою відповідно до закону.

Статтею 22 Закону України «Про землеустрій» передбачено, що землеустрій здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо проведення робіт із землеустрою.

Рішення Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування про надання дозволу на розробку документації із землеустрою приймається лише у випадках, передбачених цим Законом та Земельним кодексом України. Зазначене рішення має необмежений строк дії.

Так, за приписами статті 55 цього Закону встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів.

Встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) закріплюються межовими знаками встановленого зразка.

У разі якщо на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) передбачається здійснити передачу земельних ділянок державної чи комунальної власності у власність чи користування, така технічна документація розробляється на підставі дозволу, наданого Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органом виконавчої влади, органом місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 Земельного кодексу України (у випадках, передбачених законом).

Технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) включає: а) завдання на складання технічної документації із землеустрою; б) пояснювальну записку; в) рішення Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою (у випадках, передбачених законом); г) згоду власника земельної ділянки, а для земель державної та комунальної власності - органу, уповноваженого здійснювати розпорядження земельною ділянкою, на відновлення меж земельної ділянки користувачем; ґ) довідку, що містить узагальнену інформацію про землі (території); д) копію документа, що посвідчує фізичну особу, або копію виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців; е) копію документа, що посвідчує право на земельну ділянку (у разі проведення робіт щодо відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості)); є) копію правовстановлюючих документів на обєкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці (за умови якщо права власності на такі обєкти зареєстровані); ж) матеріали польових топографо-геодезичних робіт; з) план меж земельної ділянки, складений за результатами зйомки, на якому відображаються зовнішні межі земельної ділянки із зазначенням власників (користувачів) суміжних земельних ділянок, усі поворотні точки меж земельної ділянки, лінійні проміри між точками на межах земельної ділянки, межі вкраплених земельних ділянок із зазначенням їх власників (користувачів); и) кадастровий план земельної ділянки; і) перелік обмежень у використанні земельної ділянки; ї) у разі необхідності документ, що підтверджує повноваження особи діяти від імені власника (користувача) земельної ділянки при встановленні (відновленні) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); й) акт приймання-передачі межових знаків на зберігання, що включається до документації із землеустрою після виконання робіт із встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх межовими знаками.

Надання у користування земельної ділянки, зареєстрованої в Державному земельному кадастрі відповідно до Закону України «Про Державний земельний кадастр», право власності на яку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, без зміни її меж та цільового призначення здійснюється без складення документації із землеустрою.

Надання у користування земельної ділянки в інших випадках здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). У такому разі розроблення такої документації здійснюється на підставі дозволу, наданого Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування, відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, крім випадків, коли особа, зацікавлена в одержанні земельної ділянки у користування, набуває право замовити розроблення такої документації без надання такого дозволу.

Зі змісту листа ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області №Ц-8331-1805/0/6-17 від 15.03.2017 суд встановив, що підставою для відмови у наданні позивачу дозволу на виготовлення проекту землеустрою вказано, що згідно з інформацією в поданих позивачем документах земельна ділянка перебуває у користуванні на підставі Державного акту на право постійного користування І-ЗП №05553, а тому запропоновано враховувати норми ст. 118 та ч. 5 ст. 116 Земельного кодексу України. .

З приводу вказаних обставин суд вважає за необхідне зазначити, що пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Державний земельний кадастр» визначено, що земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера.

У разі якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності) або особи, яка подала заяву про визнання спадщини відумерлою, якщо така справа прийнята до провадження судом.

Таким чином, обовязковою умовою для отримання згадуваної згоди є обставина, що таку згоду може отримати лише користувач земельної ділянки державної чи комунальної власності.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 у заяві від 05.10.2016 просив надати йому дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) із земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 0,74 га за рахунок земельної ділянки, яка перебуває в його постійному користуванні на підставі державного акта на право постійного користування землею серія І-ЗП №005553 7), зареєстрованого 6 жовтня 1998 року Розівською сільською Радою народних депутатів, Приазовського району в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №139 (площа 0,7400 га), яка розташована на наявному та бажаному місці на території Розівської сільської ради, Приазовського району, Запорізької області за межами населеного пункту та надана йому для ведення особистого підсобного господарства. До вказаної заяви було також долучено копію вищевказаного правовстановлюючого документу.

На підставі вищезазначеного, суд робить висновок, що дії відповідача щодо відмови позивачу у наданні дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) не ґрунтуються на законних вимогах та суперечать положенням чинного законодавства, а відтак таку відмову слід визнати протиправною.

Частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини третьої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5)добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку

Згідно з частиною першою статті 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Як встановлено частинами першою, другою статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд, відповідно до статті 86 КАС України оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Отже, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що відповідачем не доведена правомірність прийнятого рішення, а тому викладені в позовній заяві вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

За приписами статті 162 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити адміністративний позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково. У разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про зобов'язання відповідача вчинити певні дії.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги є такими, що підлягають задоволенню повністю.

Відповідно до частини першої статті 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

За приписами частини першої статті 97 КАС України суд за клопотанням однієї зі сторін визначає грошовий розмір судових витрат, які повинні бути їй компенсовані.

При цьому, згідно із статтею 87 КАС України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До складу останніх відносяться і витрати на правову допомогу.

Відповідно до частин першої та третьої статті 90 КАС України витрати, пов'язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, передбачених законом. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Так, у відповідності до статті1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» №4191-VI від 20.12.2011 розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - субєктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Як вбачається з матеріалів справи, 21 червня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено Договір № 123 про надання правової допомоги, відповідно до якого клієнт доручає, а адвокат приймає на себе зобовязання надавати правову допомогу в обємі і на умовах, які передбачені даним Договором.

На підставі вказаного договору позивачем понесені судові витрати в сумі 700,00 грн. на правову допомогу, що підтверджується квитанцією №0.0.798732692.1 від 03.07.2017.

Так, протягом розгляду справи адвокат ОСОБА_1 брав участь у судових засіданнях 27 липня 2017 року тривалістю 50 хв. та 19 жовтня 2017 року тривалістю 1 год. 20 хв., про що свідчать відповідні журнали судового засідання.

Таким чином, розмір вказаних представником позивача витрат не перевищує граничний розмір, встановлений статтею 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Також позивачем понесені судові витрати в сумі 1280,00 грн. на сплату судового збору, що підтверджується матеріалами справи.

Керуючись ст. ст. 94, 158-163 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправною відмову Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області, викладену у листі №Ц-8331-1805/0/6-17 від 15.03.2017 у задоволенні клопотання ОСОБА_3 від 05.10.2016 про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Зобовязати Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області розглянути клопотання ОСОБА_3 від 05.10.2016 про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі(на місцевості) ти прийняти за результатами її розгляду відповідне рішення.

Присудити на користь ОСОБА_3 суму судового збору у розмірі 1280,00 грн. (одна тисяча двісті вісімдесят гривен), 700,00 грн., (сімсот гривен) витрати на правову допомогу за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлені строки. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Запорізький окружний адміністративний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 КАС України з дня отримання такої постанови, апеляційної скарги, з подачею її копії відповідно до кількості осіб, які беруть участь у справі.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя І.В. Батрак